ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.10.2018

Справа № 910/11888/18

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді - Князькова В.В., розглянувши у письмовому провадженні справу

за позовом Державного підприємства «Укркомунобслуговування», м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Київенерго», м. Київ

про стягнення 16 657,66 грн.,

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Укркомунобслуговування» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення 16 657,66 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність у Державного підприємства «Укркомунобслуговування» переплати за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №530217 від 01.02.1999 на суму 16 657,66 грн., яку заявлено позивачем до стягнення.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв’язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу – для подання відповіді на відзив.

09.10.2018 відповідачем подано до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв’язку з відсутністю предмету спору. В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначає, що згідно з направленою позивачу вимогою вих. № 3/06/4499 від 17.09.2018 грошові зобов'язання відповідача на суму 16 657,66 грн є припиненими шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог до позивача щодо сплати 3% річних на суму 2 890,29 грн та інфляційних втрат на суму 16 193,23 грн.

Відзив на позовну заяву відповідач до суду не подав.

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

При цьому, оскільки до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступні фактичні обставини справи.

01.02.1999 між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (правонаступником прав і обов’язків якої є Публічне акціонерне товариство «Київенерго») (енергопостачальна організація) та Державним підприємством «Укркомунобслуговування» (абонент) укладено договір № 530217 на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених цим договором.

01.06.2018, у зв’язку з припиненням Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу міста Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Публічним акціонерним товариством «Київенерго», сторони уклали додаткову угоду про розірвання договору від 01.02.1999 № 530217.

У пункті 1 додаткової угоди від 01.06.2018 сторони погодили, що договір розривається з 30.04.2018, у зв’язку з чим з вказаної дати припиняються зобов'язання енергопостачальної організації перед абонентом щодо здійснення постачання теплової енергії, а грошові зобов'язання абонента, що виникли за договором та залишилися невиконаними на дату підписання цієї угоди, підлягають виконанню до 25.05.2018.

Згідно з платіжними дорученнями № 45 від 12.04.2018 на суму 32 526,56 грн, № 1883 від 12.04.2018 на суму 24 100,00 грн, № 1910 від 17.04.2018 на суму 48 000,00 грн, № 1924 від 20.04.2018 на суму 34 000,00 грн у квітні 2018 року позивачем було сплачено на рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 138 626,56 грн.

Одночасно з цим, за відповідний період Державним підприємством «Укркомунобслуговування» було спожито та оплачено теплову енергію на суму 121 968,90 грн.

За таких обставин, переплата позивача за договором від 01.02.1999 № 530217 становить 16 657,66 грн, що підтверджується актом звіряння розрахунків за теплову енергію від 30.04.2018, який підписано представниками позивача та відповідача, а також скріплено печатками господарських товариств.

Спір у справі виник у зв'язку з неправомірною, як вказує позивач, відмовою відповідача повернути надмірно сплачені грошові кошти в сумі 16 657,66 грн.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтується позовна заява, та клопотання відповідача про закриття провадження у справі, господарський суд зазначає наступне.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов’язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами справи існували договірні відносини на підставі договору № 530217 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.02.1999, який був розірваний за взаємною згодою сторін з 30.04.2018.

Актом звіряння розрахунків за теплову енергію від 30.04.2018 підтверджується, що станом на 01.05.2018 переплата Державного підприємства «Укркомунобслуговування» за договором від 01.02.1999 № 530217 становить 16 657,66 грн. Посилаючись на відсутність правових підстав для утримання відповідачем вказаної грошової суми, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач, в свою чергу, вказує, що згідно з направленою позивачу вимогою вих. № 3/06/4499 від 17.09.2018 грошові зобов'язання відповідача на суму 16 657,66 грн є припиненими шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог до позивача щодо сплати 3% річних на суму 2 890,29 грн та інфляційних втрат на суму 16 193,23 грн. За твердженнями відповідача, вказана заборгованість виникла у зв’язку з неналежним виконанням позивачем своїх зобов’язань за договором від 01.02.1999 № 530217 у період з 01.10.2016 по 01.06.2017.

На підтвердження факту направлення вказаної вимоги на адресу позивача, відповідач надав суду копію фіскального чеку від 19.09.2018 та копію списку цінних листів по місту Києву від 19.09.2018.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Статтею 601 Цивільного кодексу України встановлено що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтями 202, 203 Господарського кодексу України також передбачено, що зобов'язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними, тобто вони повинні бути однорідними, у розумінні їх матеріального змісту, тобто мати однорідний предмет; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви, як одностороннього правочину, не передбачено законодавством. За загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони, як односторонній правочин, слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін, в такому разі, є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Таким чином, зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Взаємозалік зустрічних однорідних вимог передбачає наявність боргу однієї сторони перед іншою. Наявність боргу іншої сторони має бути підтверджена належними доказами.

Разом з цим, ще одною важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов'язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої з названих вище умов, виключає проведення зарахування у добровільному порядку. Умовою, за наявності якої можливе припинення зобов'язання зарахуванням, є ясність вимог, коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання.

Такі висновки суду підтверджуються позицією Верховного Суду, яка викладена в постановах від 22.08.2018 у справі № 910/21652/17, від 21.06.2018 у справі № 917/1862/16.

У даному випадку, за висновками суду, вимога позивача про повернення надмірно сплаченої грошової суми та вимога відповідача про сплату 3 % річних та інфляційних втрат не є однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Так, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як було роз’яснено у пункті 1.14 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 Цивільного кодексу України.

Пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно з роз’ясненнями, наданими у пункті 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», про відсутність предмета спору, зокрема, свідчить припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Враховуючи наведене, зважаючи на необґрунтованість тверджень відповідача про припинення зобов’язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, господарський суд дійшов висновку, що між сторонами залишились неврегульовані питання, а тому клопотання відповідача про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України залишено судом без задоволення.

Вирішуючи спір по суті, господарський суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв’язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов’язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Як було встановлено судом, факт здійснення позивачем переплати на суму 16 657,66 грн та утримання відповідачем вказаної суми підтверджується підписаним обома сторонами актом звіряння розрахунків за теплову енергію від 30.04.2018.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов’язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Разом з цим, всупереч викладеним вище нормам закону, відповідачем не було спростовано наданих позивачем доказів, зокрема, не надано до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів повернення позивачу безпідставно утриманих грошових коштів в сумі 16 657,66 грн.

Враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного підприємства «Укркомунобслуговування» до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення 16 657,66 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 1 762,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про закриття провадження у справі – відмовити.

2. Позовні вимоги Державного підприємства «Укркомунобслуговування» до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення 16 657,66 грн - задовольнити.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, буд. 31; ідентифікаційний код 00131305) на користь Державного підприємства «Укркомунобслуговування» (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 51; ідентифікаційний код 16466350) надмірно сплачені грошові кошти в сумі 16 657 (шістнадцять тисяч шістсот п’ятдесят сім) грн 66 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 25.10.2018.

Суддя                                                                                                      В.В. Князьков