СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2018 р. Справа № 922/1203/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Барбашова С.В., суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Жиліна І.І. (довіреність №2-395д від 02.01.2018),

відповідача - Кухтик В.М. (довіреність №1-15 від 24.05.2018, договір про надання правової допомоги від 09.01.2018),

розглянувши апеляційну скаргу відповідача (вх.№32) на рішення господарського суду Харківської області від 01.08.2018 року у справі №922/1203/18,

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Газопромислове управління "Шебелинкагазвидобування", смт.Донець, Харківська область,

до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Управління магістральних газопроводів "Харківтрансгаз", м.Харків,

про стягнення 1242,27 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором на транспортування природного газу №МаП001/7ТГ14 від 27.12.2013 у розмірі 1072,39 грн., а також 3% річних у розмірі 33,47 грн. та інфляційні втрати у розмірі 136,41 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач, в порушення п.6.1 договору на транспортування природного газу №МаП001/7ТГ14 від 27.12.2013, не оплатив вартість наданих позивачем у січні 2015 - березні 2016 послуг на суму 1072,39 грн.

Під час розгляду справи господарським судом Харківської області позивач надав суду заяву від 18.07.2018 про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив суд зменшити розмір позовних вимог щодо стягнення основного боргу на 82,36 грн. (сума заборгованості за березень 2016 року), та з урахуванням вказаного зменшення, стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги в сумі 990,03 грн. за період з 01.01.2015 по 29.02.2016 (а.с.88 т.2).

Крім того, позивач надав місцевому господарському суду заяву №2-01-7032-3 від 13.07.2018 про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача основний борг у розмірі 990,03 грн. за період з 01.01.2015 по 29.02.2016, 3% річних за період з 14.07.2015 по 13.07.2018 у розмірі 79,02 грн. та інфляційні втрати за період з 01.08.2015 по 30.06.2018 у розмірі 326,78 грн. (а.с.62-74 т.2).

Вказані заяви про зменшення та збільшення розміру позовних вимог були прийняті господарським судом Харківської області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.08.2018 року у справі №922/1203/18 позов задоволено повністю.

В наведеному рішенні суд дійшов висновку про те, що позивач виконав свої зобов'язання за договором №МаП001/7ТГ14 від 27.12.2013 належним чином, а саме: надав відповідачу послуги з транспортування природного газу у період з січня 2015 по лютий 2016 на загальну суму 990,03 грн., а відповідач, в порушення умов договору, надані позивачем послуги не оплатив, що є підставою для стягнення з відповідача суми основного боргу, а також 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст.625 Цивільного кодексу України.

Відповідач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 01.08.2018 року та прийняти нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що реєстри газорозподільного підприємства ПАТ «Дніпропетровськгаз» підтверджують транспортування природного газу вказаним підприємством своїми газорозподільними трубопроводами, однак, не є доказами надання позивачем послуг відповідачу з січня 2015 по лютий 2016, як це встановлено в рішенні місцевого господарського суду. Також відповідач зазначає про те, що висновки суду про виконання позивачем своїх зобов'язань за договором, за відсутності підписаних сторонами актів наданих послуг, не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, відповідач вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно відхилено його доводи про те, що транспортування природного газу є складовою частиною технологічного процесу видобутку газу, а не відокремленим видом господарської діяльності, у зв'язку з чим позивачем в розрахунку неправомірно застосовано тарифи, які встановлені постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти доводів відповідача та зазначає, зокрема, про те, що ПАТ «Укргазвидобування» надає послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, а тому вказаний вид діяльності не підпадає під ліцензування та обмеження, встановлені Законом України «Про ринок природного газу» та надається на договірних засадах. Позивач вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.10.2018 справу №922/1203/18 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 23.10.2018 о 12:00 год.

В судовому засіданні 23.10.2018 представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні 23.10.2018 просив суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 01.08.2018 у цій справі - без змін.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

27.12.2013 між Публічним акціонерним товариством "Укргазвидобування" (транспортер) та Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" (споживач) укладено договір на транспортування природного газу №МаП001/7ТГ14 від 27.12.2013 (далі-договір) (а.с.25 т.1).

Предметом договору є надання транспортером споживачу оплачуваних послуг з транспортування природного газу по власних мережах до пунктів передачі газу в мережі газорозподільчого підприємства, згідно узгоджених транспортером та газорозподільчим підприємством "Актів розмежування ділянок обслуговування газопроводів" (п.1.1 договору).

Між позивачем та ПАТ «Дніпропетровськгаз» (як газорозподільним підприємством) підписано акт розмежування газопроводу (а.с.27 т.1).

Згідно з п. 1.2 договору, транспортування газу здійснюється в обсягах, фактично використаних споживачем та підтверджується реєстром газорозподільчого підприємства.

Пунктом 2.1 договору сторони визначили планові обсяги транспортування природного газу в 2014 році по місяцям.

Відповідно до п.3.4 договору, транспортер забезпечує транспортування природного газу по своїх мережах до газорозподільної станції на умовах та в обсягах, визначених цим договором.

Згідно з п. 3.5 договору, з моменту передачі газу на газорозподільну станцію в мережі газорозподільчого підприємства обов'язки транспортера перед споживачем по договору вважаються виконаними.

В п. 4.2 договору сторони визначили, що кількість протранспортованого газу споживачу за місяць оформлюється документально "Актом про виконання робіт з транспортування природного газу", який підписується сторонами не пізніше 15 числа наступного за звітним місяцем та є підставою для розрахунків між сторонами договору.

Як встановлено в п. 5.1 договору, тариф на транспортування природного газу по газотранспортній системі транспортера визначений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28.12.2011 №131 зі змінами та доповненнями і встановлюється в розмірі 58,80 грн., крім того ПДВ - 11,96 грн., всього в розмірі 71,76 грн., за 1000 куб.м. протранспортованого газу, відповідно до протоколу узгодження ціни, який є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 5.2 договору, тариф на транспортування газу може змінюватись відповідними відомствами України та приймається сторонами до виконання, без складання додаткової угоди. Транспортер направляє споживачу письмове повідомлення про зміну тарифу.

В п.6.1 договору сторони узгодили, що споживач здійснює оплату послуг з транспортування газу шляхом перерахування грошових коштів на рахунок транспортера в наступному порядку:

- 100% вартості послуг з транспортування природного газу до початку місяця надання послуг (вартість послуг розраховується виходячи з планового обсягу газу, вказаного в даному договорі);

- остаточний розрахунок здійснюється на підставі "Акту про виконання робіт з транспортування природного газу" (п. 4.2), або рахунку-фактури, який надається транспортером споживачу разом з "Актом...", але не пізніше 20 числа місяця, наступного за місяцем надання послуг.

Відповідно до п. 6.2 договору неотримання (несвоєчасне отримання) споживачем "Акту..." та/або рахунку-фактури не є підставою для несплати або затримки оплати послуг транспортеру.

Термін дії договору: в частині транспортування з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків за послуги з транспортування - до 31.03.2015 року (п.11.1 договору).

Пунктом 11.2 договору сторони визначили, що, якщо станом на 01.01.2015 року між сторонами не буде укладено новий договір, дія цього договору в частині транспортування продовжується до 31 березня 2015 року та достроково припиняється зі вступом в дію нового договору.

Додатковою угодою від 29.12.2014 року до договору сторони доповнили п. 2.1 договору плановими обсягами транспортування природного газу на 2015 рік, і визначили, що вони складають 17,600 тис. куб. м., у тому числі, по місяцях (а.с.26 т.1).

Вказаною додатковою угодою сторони також внесли зміни до п. 11.1 договору, а саме, продовжили термін дії договору в частині транспортування природного газу з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за послуги з транспортування - до 31 березня 2016 року (п.2 додаткової угоди).

Також додатковою угодою сторони змінили п. 11.2 договору та виклали його в наступній редакції: "Якщо станом на 01.01.2016 року між сторонами не буде укладено новий договір, дія цього договору в частині транспортування продовжується до 31 березня 2016 року та достроково припиняється зі вступом в дію нового договору" (п.3 додаткової угоди).

Позивачем та відповідачем підписано протокол №1 узгодження договірної ціни до договору на транспортування природного газу №МаП001/7ТГ14 від 27.12.2013, в якому сторони досягли угоди про величину договірної ціни на послуги з транспортування однієї тисячі метрів кубічних природного газу у розмірі 59,80 грн., крім того, ПДВ - 11,96 грн. (а.с.26 зворот т.1).

Протокол набирає чинності з 01.01.2014 та є підставою для застосування ціни при проведенні взаємних розрахунків і платежів між сторонами.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору надав відповідачу протягом січня 2015 - лютого 2016 року послуги з транспортування природного газу в об'ємах, які підтверджуються реєстрами фактично протранспортованих обсягів природного газу газовими мережами газорозподільного підприємства - ПАТ «Дніпропетровськгаз» за вказаний період (а.с.31-40).

Позивач направляв відповідачу акти виконаних робіт з транспортування природного газу за період з січня 2015 по лютий 2016 року, що підтверджується листами №7-06-8642-3 від 21.08.2015, №7-06-13160-3 від 16.12.2015, №7-06-477-3 від 16.01.2016, №7-06-1826-3 від 19.02.2016 та поштовими повідомленнями про їх вручення відповідачу (а.с.69-73 т.1).

До матеріалів справи надано підписані позивачем акти про виконання робіт з транспортування природного газу, а саме: від 31.01.2015 на суму 150,58 грн., від 28.02.2015 на суму 117,62 грн., від 31.03.2015 на суму 62,49 грн., від 30.04.2015 на суму 37,28 грн., від 31.05.2015 на суму 3,68 грн., від 30.06.2015 на суму 2,10 грн., від 31.07.2015 на суму 2,26 грн., від 31.08.2015 на суму 2,26 грн., від 30.09.2015 на суму 3,52 грн., від 31.10.2015 на суму 65,94 грн., від 30.11.2015 на суму 95,14 грн., від 31.12.2015 на суму 136,48 грн., від 31.01.2016 на суму 177,41 грн. та від 29.02.2016 на суму 133,27 грн. (а.с.42-45 т.1), а також рахунки фактури до них (а.с.46-53 т.1).

В наведених актах позивач зазначив про відмову відповідача в їх підписанні.

Судова колегія враховує наступне.

Відповідно до приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства...

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 626 наведеного Кодексу встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 628 вказаного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 зазначеного Кодексу передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з договору на транспортування природного газу №МаП001/7ТГ14 від 27.12.2013, позивач зобов'язався надавати відповідачу послуги з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами (п.1.1, п.3.4 договору).

Статтею 2 Закону України «Про трубопровідний транспорт» передбачено, що систему трубопровідного транспорту України становлять магістральний трубопровідний транспорт та промисловий трубопровідний транспорт.

В статті 1 Закону України „Про трубопровідний транспорт" визначено, що:

магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об'єктами і спорудами, зв'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів;

промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також: нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо.

Тобто, з визначення термінів „магістральний трубопровід" та „промислові трубопроводи (приєднані мережі)" випливає, що внутрішньопромислові трубопроводи є промисловими трубопроводами та не відносяться до магістральних трубопроводів.

Відповідно до п. 26 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про засади функціонування ринку природного газу", який був чинним на момент укладення спірного договору, транспортування природного газу - це господарська діяльність на ринку природного газу, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу трубопроводами з метою його подальшого зберігання, розподілу або доставки безпосередньо споживачам та замовникам, окрім транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами).

Згідно з п. 45 ч. 1 Закону України „Про ринок природного газу", який набрав чинності 01.10.2015, транспортування природного газу - це господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу.

Отже, і в Законі України „Про засади функціонування ринку природного газу", який був чинним на момент укладення спірного договору, і в Законі України "Про ринок природного газу", який набрав чинності з 01.10.2015, термін „транспортування природного газу" не охоплює правовідносини щодо переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

Таким чином, в межах укладеного сторонами договору позивач не здійснює діяльність з транспортування природного газу, не є оператором газорозподільної системи чи оператором газотранспортної системи в розумінні ст.1 Закону України «Про ринок природного газу», оскільки не здійснює свою діяльність із залученням магістральних газопроводів, які є обов'язковою складовою газотранспортної системи.

За таких обставин, положення наведених вище Законів в частині, яка регулює порядок транспортування природного газу газотранспортною системою, не застосовуються до правовідносин сторін у цій справі, оскільки за умовами укладеного договору переміщення природного газу здійснюється внутрішньопромисловими газопроводами позивача.

Враховуючи, що в межах договору №МаП001/7ТГ14 від 27.12.2013 позивач не здійснює транспортування природного газу магістральними трубопроводами та/чи газотранспортною системою, а по суті надає послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, цей вид діяльності не підпадає під ліцензування та обмеження, встановлені Законом України „Про ринок природного газу" та Кодексом газотранспортної системи, які набрали чинності після укладення спірного договору.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що транспортування природного газу є складовою частиною технологічного процесу видобутку газу, а не відокремленим видом господарської діяльності. Вказане, на думку відповідача, підтверджується також листами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі-НКРЕКП) №05-39-14/798 від 01.03.2004 і №7389/16.2.1/7-16 від 21.07.2016, в яких вказується про те, що вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами має відноситись на собівартість видобутку газу і враховуватись в ціні природного газу власного видобутку.

Однак, судова колегія не погоджується з такими доводами відповідача, оскільки внутрішньопромислові трубопроводи позивача є складовою частиною трубопровідного транспорту, а тому діяльність, пов'язана з ними, не є частиною процесу видобутку природного газу.

Посилання відповідача в підтвердження своїх доводів на листи Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг є безпідставним, оскільки вказані листи є інформаційними та не носять обов'язкового характеру.

Крім того, в листі НКРЕКП від 21.07.2016 № 7384/16.2.1/7-16 зазначено, що вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами має відноситись на собівартість видобутку газу і враховуватися в ціні природного газу власного видобутку, проте на даний час вказане питання законодавчо не врегульовано та наразі Комісією лише розробляється проект змін до постанови від 30.09.2015 №2516, якою затверджено Алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на які покладені спеціальні обов'язки.

Отже, доводи відповідача є безпідставними.

За своєю правовою природою спірний договір №МаП001/7ТГ14 від 27.12.2013 є договором надання послуг, правовідносини за яким регулюються Цивільним кодексом України, зокрема, ст. 901 ЦК України, відповідно до якої за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною першою статті 306 Господарського кодексу України передбачено, що транспортування продукції трубопроводами є окремим видом господарської діяльності.

Відповідно до частини 4 статті 12 Господарського кодексу України, обмеження щодо здійснення підприємницької діяльності, а також перелік видів діяльності, в яких забороняється підприємництво, встановлюється Конституцією України та законом.

Законодавством України не передбачено заборон на укладення договору про надання послуг з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

Наведеним спростовуються доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що право укладати договори на транспортування природного газу має право лише суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників), тобто оператор газотранспортної системи, яким позивач не є.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що договір про транспортування природного газу №МаП001/7ТГ14 від 27.12.2013 та додаткова угода до нього від 29.12.2014 укладені сторонами в силу вільного волевиявлення сторін, що спростовує посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність у нього потреби в укладенні вказаного договору.

В судовому засіданні 23.10.2018 представник відповідача пояснив, що договір, укладений з позивачем, відповідачем не оспорювався, недійсним не визнавався, в передбаченому законом порядку не був розірваний.

Отже, договір №МаП001/7ТГ14 від 27.12.2013 у період визначений позивачем в позовній заяві (січень 2015 - лютий 2016) був чинним.

За умовами укладеного сторонами договору (п.4.2), кількість протранспортованого газу споживачу за місяць оформлюється документально "Актом про виконання робіт з транспортування природного газу", який підписується сторонами не пізніше 15 числа наступного за звітним місяцем та є підставою для розрахунків між сторонами договору.

Остаточний розрахунок здійснюється на підставі "Акту про виконання робіт з транспортування природного газу" (п. 4.2), або рахунку-фактури, який надається транспортером споживачу разом з "Актом...", але не пізніше 20 числа місяця, наступного за місяцем надання послуг (п.6.1 договору).

З матеріалів справи вбачається, що позивач надіслав відповідачу акти про виконання робіт за період з січня 2015 по лютий 2016 року на суму 990,03 грн. (листами №7-06-477-3 від 16.01.2016, №7-06-8642-3 від 21.08.2015, №7-06-13160-3 від 16.12.2015, №7-06-1826-3 від 19.02.2016), однак, відповідач відмовився від підписання вказаних актів та заперечує факт надання позивачем послуг.

Відповідно до п.1.2 договору, транспортування газу здійснюється в обсягах, фактично використаних споживачем та підтверджується реєстром газорозподільного підприємства.

Позивачем в підтвердження обсягів тротранспортованого природного газу відповідачу надано відповідні реєстри газорозподільного підприємства «Дніпропетровськгаз» за період з січня 2015 по лютий 2016 помісячно (а.с.31-40 т.1).

Таким чином, з урахування умов договору, вказані реєстри є належними доказами в підтвердження обсягу фактично наданих позивачем послуг.

Відсутність згоди замовника на підписання актів приймання-передачі наданих послуг, які є документальним оформленням діяльності позивача відповідно до умов договору, не спростовує факту надання ним послуг у спірному періоді. За умовами договору оплата послуг позивача пов'язана з фактом транспортування ним природного газу, тобто здійсненням певної діяльності, яка має комерційну цінність.

Відповідач в апеляційній скарзі, заперечуючи факт надання позивачем послуг, зазначає, що фактично послуги з транспортування природного газу в спірний період та до теперішнього часу він отримує від газорозподільного підприємства - ПАТ «Дніпропетровськгаз» на підставі укладеного з останнім договору №2015/Т-ПР-072067 від 07.04.2015. (а.с.146 т.1).

Судова колегія не погоджується з такими доводами відповідача, з огляду на наступне.

За умовами договору на розподіл природного газу №2015/Т-ПР-072067 від 07.04.2015, укладеного між ПАТ «Дніпропетровськгаз» та ПАТ «Укртрансгаз», газорозподільне підприємство надає замовнику послугу з розподілу природного газу, тобто, транспортує природний газ газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів замовника або його споживачів (а.с.146 т.1).

Таким чином, вказані послуги надаються газорозподільним підприємством вже після транспортування природного газу власними газопроводами позивача, що не звільняє відповідача від виконання своїх зобов'язань за договором №МаП001/7ТГ14 від 27.12.2013.

Договір на розподіл природного газу, укладений відповідачем з ПАТ «Дніпропетровськгаз» як газорозподільним підприємством та договір на транспортування природного газу, укладений між позивачем та відповідачем, мають різні предмети, а надані за ними послуги не є взаємовиключними.

Крім того, в матеріалах справи міститься підписаний позивачем та відповідачем акт звірки взаєморозрахунків сторін за договором №МаП001/7ТГ14 від 27.12.2013, за період з 01.05.2015 по 31.05.2015 а.с.134 т.1), що також підтверджує факт отримання відповідачем послуг від позивача.

За таких обставин, доводи апелянта є безпідставними.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що в актах наданих послуг позивачем неправомірно застосовано тарифи, які встановлені постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Однак, такі доводи відповідача спростовуються умовами п. 5.2 договору №МаП001/7ТГ14 від 27.12.2013, відповідно до якого тариф на транспортування газу може змінюватись відповідними відомствами України та приймається сторонами до виконання, без складання додаткової угоди.

Відповідно до Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України від 10.09.2014 № 715/2014, комісія, зокрема, встановлює тарифи на транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ магістральними та розподільними трубопроводами.

За таких обставин, застосування відповідачем при розрахунку вартості наданих послуг тарифів, які визначені постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №578 від 30.04.2014 та №503 від 03.03.2015, узгоджується з умовами договору та не суперечить чинному законодавству.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про доведеність факту надання позивачем відповідачу послуг з транспортування природного газу в період з січня 2015 по лютий 2016 на загальну суму 990,03 грн., що підтверджується актами про виконання робіт від 31.01.2015 на суму 150,58 грн., від 28.02.2015 на суму 117,62 грн., від 31.03.2015 на суму 62,49 грн., від 30.04.2015 на суму 37,28 грн., від 31.05.2015 на суму 3,68 грн., від 30.06.2015 на суму 2,10 грн., від 31.07.2015 на суму 2,26 грн., від 31.08.2015 на суму 2,26 грн., від 30.09.2015 на суму 3,52 грн., від 31.10.2015 на суму 65,94 грн., від 30.11.2015 на суму 95,14 грн., від 31.12.2015 на суму 136,48 грн., від 31.01.2016 на суму 177,41 грн. та від 29.02.2016 на суму 133,27 грн. (а.с.42-45 т.1), реєстрами газорозподільного підприємства «Дніпропетровськгаз» за період з січня 2015 по лютий 2016 помісячно (а.с.31-40 т.1).

Обов'язок відповідача сплатити за надані позивачем послуги передбачений п.6.1 договору №МаП001/7ТГ14 від 27.12.2013.

Відповідач в добровільному порядку заборгованість не сплатив.

Враховуючи непогашення відповідачем суми основного боргу, вказаної позивачем, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в розмірі 990,03 грн.

Частиною першою статті 530 Цивільного Кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 наведеного Кодексу визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Згідно вимог статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Приписами статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлений факт надання позивачем послуг з січня 2015 по лютий 2016 на суму 990,03 грн. та відсутності доказів їх оплати відповідачем, колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача, погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 3% річних за період з 14.07.2015 по 13.07.2018 у розмірі 79,02 грн. та інфляційних втрат за період з 01.08.2015 по 30.06.2018 у розмірі 326,78 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків господарського суду Харківської області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 01.08.2018 у справі №922/1203/18- без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення

Рішення господарського суду Харківської області від 01.08.2018 року у справі №922/1203/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом 20 днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 29.10.2018р.

Головуючий суддя Медуниця О.Є.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Пелипенко Н.М.