ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2018 р. Справа№ 910/22947/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу б/н від 11.09.2018 (вх. №09.1-04.1/118/18 від 11.10.2018) Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.08.2018

у справі №910/22947/17 (суддя - Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології"

до 1. Державного підприємства "Молдовська залізниця"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Іволга-2"

про стягнення 7 879 680 доларів США

за участю представників учасників справи:

від позивача - Гузіков В.В. довіреність № б/н від 12.02.18

від відповідача 1 - Мойса Є.І. довіреність № 610 від 10.08.18

від відповідача 2 - не з'явились

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Молдовська залізниця" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Іволга-2" про:

- стягнення солідарно з Державного підприємства "Молдовська залізниця" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Іволга-2" лізингових платежів у розмірі 10 000,00 доларів США, що станом на 05.12.2017 складає 272 153,00 грн;

- стягнення з Державного підприємства "Молдовська залізниця" лізингових платежів за період з 01.01.2003 по 20.03.2007 у розмірі 7 869 680 доларів США, що станом на 05.12.2017 складає 214 175 702,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, згідно договору цесії № 3 від 21.11.2005, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтогазові технології» та Товариством з обмеженою відповідальністю «NISTAS GmbH», набув права вимоги за договором № 02/12-97 від 31.12.1997. Оскільки відповідач-1 в порушення приписів чинного законодавства України, Республіки Молдова, умов договору № 02/12-97 від 31.12.1997 належним чином не виконував договірні зобов'язання в частині оплати лізингових платежів, позивачем пред'явлено до Державного підприємства "Молдовська залізниця" вимогу про стягнення в судовому порядку 7 869 680 доларів США. Крім того, з огляду на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Іволга-2" поручилось перед кредитором за виконання Державним підприємством "Молдовська залізниця" зобов'язань за договором № 02/12-97 від 31.12.1997 в межах 10 000,00 доларів США, також позивачем заявлено вимогу про стягнення солідарно з відповідачів 10 000,00 доларів США.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 у справі №910/22947/17 позовну заяву повернуто позивачу на підставі п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України, оскільки у позовній заяві позивачем порушено правило об'єднання позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 у справі №910/22947/17 скасовано, матеріали справи передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постановою Верховного Суду від 16.05.2018 постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.12.2017 у справі №910/22947/17 скасовано, справу передано до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

Підставою для скасування оскаржуваних судових рішень стало те, що судами не було досліджено та не було встановлено чи підсудна дана справа господарським судам України відповідно до Господарського процесуального кодексу України, оскільки за змістом ч. 2 ст. 3 ГПК України якщо міжнародним договором встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Щодо позовної вимоги про солідарне стягнення заборгованості з боржника і поручителя, касаційним господарським судом у складі Верховного Суду вказано, що суди повинні надати оцінку можливості пред'явити таку солідарну вимогу в господарському суді України з огляду на те, що спір виник між резидентом та нерезидентом України, врахувати на підставі законодавства якої країни заявлена така позовна вимога, і чи поширюється законодавство України на вирішення спорів за участю боржника - нерезидента, враховуючи, що спірні правовідносини виникли з договору оренди №02/12-97 від 31.12.1997.

За новим розглядом ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2018 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2018 закрито провадження у справі в частині вимог позивача про стягнення з Державного підприємства "Молдовська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" лізингових платежів за період з 01.01.2003 по 20.03.2007 в розмірі 7 869 680,00 доларів США.

Закриваючи провадження в частині позовних вимог, місцевий господарський суд з посиланням на приписи ст. ст. 76, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» та встановлення відсутності укладеної між сторонами угоди про передачу даного спору на вирішення судам України, дійшов висновку про те, що вимога про стягнення 7 869 680,00 доларів США з відповідача-1 - Державного підприємства "Молдовська залізниця", який не є резидентом України, не підлягає розгляду в господарських судах України.

Не погодившись з постановленою ухвалою суду, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології", 20.09.2018 подав апеляційну скаргу б/н від 11.09.2018 (вх. №09.1-04.1/118/18 від 11.10.2018), в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.08.2018 у справі №910/22947/17 скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала прийнята місцевим господарським судом з порушенням норм процесуального та матеріального права, а також викладені в оскаржуваній ухвалі висновки не відповідають обставинам справи. Так, апелянт вказує на те, що сторонами основного договору та договору поруки було внесено зміни, якими узгоджено передачу спорів на вирішення саме судів України. Вказані документи позивач планував подати в наступному судовому засіданні, проте місцевим господарським судом постановлено оскаржувану ухвалу. Крім того, позивач зазначає, що у відповідності до положень ст. 20 Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах та ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, у випадку якщо участь у справі приймає декілька відповідачів, спір розглядається по місцезнаходженню будь-якого із відповідачів за вибором позивача.

Указом Президента України "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" №454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Київський апеляційний господарський суд та утворено Північний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Київську, Сумську, Черкаську, Чернігівську області та місто Київ.

За актом прийняття-передачі судової справи від 02.10.2018 справу №910/22947/17 та апеляційну скаргу б/н від 11.09.2018 передано до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2018 апеляційна скарга б/н від 11.09.2018 (вх. №09.1-04.1/118/18 від 11.10.2018) Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" передана на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Мальченко А.О., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2018 поновлено ТОВ "Нафтогазові технології" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали суду, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 31.10.2018.

Представник відповідача-2 в судове засідання 31.10.2018 не з'явився. При цьому, надіслана на адресу місцезнаходження відповідача-2, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР), ухвала суду, згідно виписки з пошукової системи відстеження ПАТ «Укрпошта», з 19.10.2018 перебуває у відділенні зв'язку Київ-141 та не вручена адресату. Клопотань або заяв про зміну адреси до суду не надходило та матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Таким чином, судом апеляційної інстанції були вчинені всі необхідні дії спрямовані на належне повідомлення, зокрема, відповідача-2. Проте, апеляційний господарський суд позбавлений можливості забезпечити отримання особою (адресатом) в поштовому відділенні відповідної кореспонденції, а тому неотримання рекомендованих поштових відправлень, направлених судом на юридичну адресу особи - не є підставою для порушення розумних строків розгляду апеляційної скарги унормованих п. 10 ч. 3 ст. 2 ГПК України.

31.10.2018 від відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Іволга-2" надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника товариства. Тобто відповідач-2 повідомлений про час та місце судового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, враховуючи те, що явка представників учасників процесу судом обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на подане відповідачем-2 клопотання про розгляд справи без участі представника, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідача-2, який належним чином повідомлений про судовий розгляд даної справи.

Представник позивача в судовому засіданні 31.10.2018 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати в частині закриття провадження у справі.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 31.10.2018 заперечив проти доводів апелянта та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що 31.12.1997 між Фірмою «NistasGmbH» (фірма за договором) та Транспортно-експедиційним підприємством «ЧФМ-Експедиція», правонаступником якого є ДП «Молдавська залізниця» (замовник за договором, відповідач 1 у справі) було укладено договір оренди 128 танко-контейнерів №02/12-97 (далі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого фірма здає в оренду замовнику 128 танко-контейнерів для перевезення наливанням харчових продуктів строком на 5 років з дня підписання договору та приймально-передавальних актів, з наступним правом їх викупу (а.с. 68-70 том І). Вказаний договір укладено в м. Кишинів Республіка Молдова.

05.01.1998 сторонами внесено зміни до Договору №02/12-97 від 31.12.1997, за якими змінено предмет договору (з оренди майна на лізинг), умови договору викладено у відповідності з положеннями законодавства про лізинг (а.с. 71-76 том ІІ). Угоду про внесення змін до Договору №02/12-97 від 31.12.1997 укладено сторонами у м. Франкфурт-на-Майне.

З матеріалів справи вбачається, що в ході виконання зобов'язань за договором № 02/12-97 від 31.12.1997 ДП «Молдавська залізниця» мала заборгованість по оплаті лізингових платежів і спори між сторонами за даним правочином, згідно його умов, розглядалися судами Республіки Молдова за законодавством цієї країни, що підтверджується представленими в матеріалах справи копіями рішення Окружного Економічного суду м. Кишинев від 19.06.2002, Постанови Вищої судової палати Республика Молдова від 05.07.2007, Рішення Пленуму Верховного суду Молдови від 24.02.2003 по справі №4-2га/е-5/2003 (а.с. 115-120 том ІІ),Додаткової постанови Окружного Економічного суду м. Кишинева від 18.01.2007 року по справі № 2е-230/2007, Рішення Економічного суду Кишинівського округу від 22.07.2003 у справі № 2-7рr/2003 (а.с.176-189 том ІІ), Рішення Апеляційного Економічного суду від 16.12.2003 у справі № 2ае-292/03 (а.с.170-175 том ІІ), Рішення Економічної Апеляційної Палати від 20.03.2007 та Рішенням Верховного суду Республіки Молдова від 05.07.2007 по справі № 2е-230/2007, Рішення ЄСПЛ у справі № 30303/03 NistasGmbH проти Молдови від 12.03.2007 .

Матеріалами справи підтверджується, що 22.07.2002 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІВОГЛА-2» (поручитель за договором поруки, відповідач-2 у справі) та Фірмою «NistasGmbH» (кредитор за договором) було укладено договір поруки №П/01-17 (далі - Договір поруки), відповідно до умов п. 1.1 якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань ДП «Молдавська залізниця» (боржник), які виникли згідно Договору оренди 128 танко-контейнерів №02/12-97 від 31.12.1997 р., який був укладений між кредитором та боржником (а.с. 84-85 том ІІ).

Згідно з п. 4.1 Договору поруки №П/01-17 від 22.07.2002 поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань боржника по основному договору в сумі, що дорівнює 10 000,00 дол. США, в тому числі за відшкодування основного боргу, за виплату неустойки за прострочення виконання зобов'язання, за відшкодування понесених їм збитків або упущеної вигоди та за повернення 128 танко-контейнерів кредитору.

21.11.2005 між Фірмою «NistasGmbH» (цедент за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" (цесіонарій за договором, позивач у справі) укладено договір уступки права вимоги № 3 (а.с. 114-115 том ІІ), згідно умов якого цедент уступає, а цесіонарій приймає права вимоги до ДП «Молдавська залізниця» згідно договору оренди 128 танко-контейнерів №02/12-97 від 31.12.1997 в частині належного виконання боржником зобов'язань щодо оплати лізингових платежів (право вимоги по яким існує на момент підписання даного договору з 01.01.2003 по 21.11.2005 в розмірі 5 401 600 дол США, а також права вимоги виплати таких лізингових платежів, які можуть виникнути в майбутньому), в т.ч. і відповідно до Договору поруки № П/01-17 від 22.07.2002, укладеного між цедентом та ТОВ «Іволга-2».

Предметом позову у даній справі є вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" про:

- стягнення солідарно з Державного підприємства "Молдовська залізниця" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Іволга-2" лізингових платежів у розмірі 10 000,00 доларів США, що станом на 05.12.2017 складає 272 153,00 грн;

- стягнення з Державного підприємства "Молдовська залізниця" лізингових платежів за період з 01.01.2003 по 20.03.2007 у розмірі 7 869 680 доларів США, що станом на 05.12.2017 складає 214 175 702,10 грн.

Отже, місцевим господарським судом підставно було зазначено, що позивачем передано на розгляд суду дві вимоги майнового характеру: про солідарне стягнення з відповідачів лізингових платежів на підставі договору оренди (лізингу) і договору поруки еквівалент 10 000 дол США, а також окрема вимога - про стягнення з відповідача-1 лізингових платежів за договором №02/12-97 від 31.12.1997 в розмірі еквівалент 7 869 680 дол США.

Місцевий господарський суд, з огляду на відсутність доказів того, що сторони своєю угодою передбачили можливість розгляду спорів, які виникають з договору №02/12-97 від 31.12.1997 у судах України, на підставі приписів п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог пред'явлених лише до відповідача-1.

Судова колегія погоджується з вищевикладеними висновками Господарського суду міста Києва, виходячи із наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що Відповідач-1 у даній справі - Державне підприємство «Молдовська залізниця» (Calea Feratг din Moldova) є резидентом Республіки Молдова.

Відповідно до ст. 366 ГПК України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

До питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом застосовується Закон України «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон).

Так, у відповідності до ст. 76 Закону суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках визначених названою статтею.

При цьому, ст. 77 Закону унормовано випадки виключної підсудності справ з іноземним елементом судам України, які мають пріоритет застосування. Передана на вирішення місцевого господарського суду у даній справі вимога позивача про стягнення з нерезидента - відповідача-1 лізингових платежів до вказаного переліку не віднесена. Тобто відсутні підстави для застосування приписів закону щодо виключної підсудності.

Судам України, за змістом ст. 76 Закону, підсудні справи з іноземним елементом у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;

12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Укладаючи договір №02/12-97 від 31.12.1997 сторонами в п. 6.1 узгоджено, що всі спори, які виникають між сторонами при виконанні зобов'язань за даним договором, повинні бути вирішені шляхом переговорів. У випадку неможливості вирішення спорів шляхом переговорів справа підлягає передачі на вирішення економічного суду м. Кишинів.

Відповідно п.9 Угоди від 05.01.1998 про внесення змін арбітражне застереження викладено в наступній редакції: «у випадку, якщо сторони не можуть дійти згоди, всі спори та розбіжності, які виникають в результаті невиконання даного договору або у зв'язку з ним, підлягають вирішенню в арбітражному суді у відповідності до законодавства Республіки Молдова».

З огляду на те, що сторонами договору №02/12-97 від 31.12.1997 та Угоди від 05.01.1998 про внесення змін не було узгоджено передачу спорів, що випливають із вказаного правочину, до підсудності господарських судів України, судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача-1 нерезидента України лізингових платежів, оскільки такі не підлягають розгляду в судах України.

Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанції, переданий на вирішення Господарському суду міста Києва позов в частині стягнення з нерезидента лізингових платежів не віднесено до переліку справ, які підсудні судам України згідно вимог ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Твердження апелянта про те, що 20.06.2000 договір оренди 128 танко-контейнерів №02/12-97 від 31.12.1997 (в редакції 05.01.1998 року) доповнено пунктом 9.3 наступного змісту: «У випадку залучення однією із сторін поручителя на виконання даного договору всі спори, пов'язані з цим договором вирішуються шляхом переговорів між сторонами. Якщо спір до основного божника та/або поручителя не може бути вирішений шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку в арбітражних судах за місцем знаходження (юридичної реєстрації) поручителя у відповідності з процесуальним законодавством держави поручителя», що спростовує висновок суду, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Копія угоди - доповнення від 20.06.2000 до договору №02/12-97 від 31.12.1997 долучена апелянтом лише до апеляційної скарги з поясненням про те, що він планував подати даний документ в наступному підготовчому засідання, однак судом прийнято ухвалу про закриття провадження у справі, що позбавило позивача подати належні докази .

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Представник апелянта в судовому засіданні 31.10.2018 повідомив суд про те, що йому не відомі причини неподання додаткової угоди до місцевого господарського суду на час прийняття спірної ухвали, так як він не був представником товариства. Оригіналу Додаткової угоди від 20.06.2000, копія якої була подано разом з апеляційною скаргою, суду апеляційної інстанції на огляд в судовому засіданні 31.10.2018 не надано. Представник ДП "Молдовська залізниця" заперечив підписання такої угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Приймаючи до уваги те, що представником апелянта жодними належними і допустимими доказами не обґрунтовано неможливість подання документів, на які він посилається, до суду першої інстанції, а також у зв'язку перебуванням даної справи в господарській юрисдикції з 2017 року та вирішення питання підсудності впродовж тривалого часу різними судовими інстанціями, у суду апеляційної інстанції, згідно вимог ч. 3 ст. 269 ГПК України, відсутні правові підстави для прийняття до розгляду додаткових доказів, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції на час постановлення оскаржуваної ухвали.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що доповнення в договір оренди №02/12-97 від 31.12.1997 про зміну підсудності спору стосується випадків залучення поручителя до вирішення спірних питань, тоді як, вимога про стягнення лізингових платежів в сумі 7 869 680 доларів США, за якою оскаржуваною ухвалою було закрито провадження, пред'явлена лише до основного боржника - відповідача-1 та не стосується поручителя (відповідача-2 у справі).

Доводи апеляційної скарги в частині неправомірності постановлення ухвали про закриття провадження в частині позовних вимог до ДП "Молдовська залізниця" на стадії підготовчого провадження відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття провадження у справі. Відтак, порушень процесуального закону судовою колегією не встановлено.

Аргументи позивача щодо незастосування місцевим господарським судом приписів ст. 20 Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993, ратифікована Україною 10.11.1994 та ст. ст. 3, 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992, м. Київ, ратифікована Україною 19.12.1992 не заслуговують на увагу, оскільки вказані положення міжнародних договорів встановлюють можливість вибору позивачем суду за місцем знаходження будь-якого із відповідачів лише у випадку коли позов пред'явлено до декількох відповідачів, проте, вимога про стягнення лізингових платежів в сумі 7 869 680 доларів США стосується одного відповідача - Державного підприємства "Молдовська залізниця".

Водночас, судова колегія звертає увагу на те що між Україною та Республікою Молдова укладено міжнародний договір про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 13.12.1993, ратифікована Україною 10.11.1994, набрала чинності 24.02.1995 (далі - Міжнародний договір), положення якого поширюється також на юридичних осіб, які утворені відповідно до законодавства тієї Договірної Сторони, на території якої вони знаходяться.

У відповідності до ст. 33 зазначеного Міжнародного договору зобов'язання, що виникають з договірних відносин, визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої була укладена угода, хіба що учасники договірних відносин підпорядкують ці відносини вибраному ними законодавству. У справах, зазначених в пункті 1, компетентним є суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу відповідач. Компетентним є також суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу позивач, якщо на цій території знаходиться предмет спору або майно відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що Договір оренди 128 танко-контейнерів №02/12-97 від 31.12.1997 укладено у м. Кишинев, Республіка, Молдова. Додаткова Угода від 05.01.1998 про внесення змін до договору №02/12-97 від 31.12.1997 укладено сторонами у Франкфурте-на-Майне, Німеччина і лише Договір поруки № П/01-17 від 22.07.2002 у м. Києві.

Оскільки матеріали справи не містять доказів знаходження предмета спору - об'єкта лізингу на території України, а також відсутні будь-які документи які б свідчили про наявність майна відповідача-1 - Державного підприємства "Молдовська залізниця" в Україні, судова колегія вважає, що позов в частині стягнення з відповідача-1 лізингових платежів в сумі 7 869 680 доларів США не може бути переданий на вирішення господарських судів України. Наведене є окремою підставою для закриття провадження у справі в частині вищевикладених позовних вимог в контексті приписів п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Питання можливості розгляду позовної вимоги про солідарне стягнення заборгованості з боржника - ДП "Молдовська залізниця"(Республіка Молдова) і поручителя (Україна) господарськими судами України місцевим господарським судом, всупереч вказівок касаційного господарського суду Верховного Суду, не досліджувалося, однак, враховуючи, що в даній частині ухвала суду не оскаржується, в силу вимог ст. 269 ГПК України, апеляційна інстанція перевіряє законність та обґрунтованість рішення (ухвали) суду першої інстанції лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Господарського суду міста Києва від 28.08.2018, відповідає загальним вимогам, встановленим статтями 231, 234 ГПК України, а тому правових підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.08.2018 підлягає залишенню без задоволення.

Судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта (позивача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-255, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазові технології" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.08.2018 у справі № 910/22947/17 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.08.2018 у справі № 910/22947/17 залишити без змін.

3. Справу № 910/22947/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

А.О. Мальченко

Повний текст постанови складено 06.11.2018