ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.10.2018 м. Ужгород Справа № 907/638/15

Господарський суд Закарпатської області у складі

головуючого судді - Васьковського О.В., суддів Ремецькі О.Ф., Пригара Л.І.,

розглянувши матеріали справи №907/638/15

За участі секретаря судового засідання Дергачової Ю.А.

за позовом ОСОБА_1 акціонерного товариства лікувально- оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця", м. Київ

до відповідача ОСОБА_2 сільської ради Свалявського району Закарпатської області, с.Поляна Свалявського району

за участі третьої особи, що

не заявляє самостійних вимог

на предмет спору, на

стороні позивача ОСОБА_3 підприємство "Санаторій "Сонячне Закарпаття", с.Поляна Свалявського району

про визнання недійсним рішення ОСОБА_2 сільської ради від 30.07.2014р. № 313

та за зустрічною

позовною заявою ОСОБА_2 сільської ради, с. Поляна Свалявського району

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофздоровниця", м. Київ,

за участі третьої особи, що

не заявляє самостійних вимог на

предмет спору, на стороні

відповідача 1 ОСОБА_3 підприємство "Санаторій "Сонячне Закарпаття", с. Поляна Свалявського району

про визнання права власності на нерухоме майно та зобов'язання вчинити певні дії

Представники:

від позивача за первісним позовом (відповідач 1 за зустрічним позовом) - ОСОБА_4 (дов. № 27-06/01 від 27.06.18)

від відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5, адвокат (посвідчення б/н від 28.02.2008р.)

від відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_6 - голова сільської ради (посвідчення № 1 б/д)

від третьої особи на стороні позивача за первісним позовом(третьої особи на стороні відповідача 1 за зустрічним позовом) - ОСОБА_7 (дов. № 1605 від 09.11.17р.) (у судовому засіданні 22.10.18- ОСОБА_8 (дов. № 1605 від 09.11.17)

СУТЬ СПОРУ: за первісним позовом: визнання недійсним рішення ОСОБА_2 сільської ради від 30.07.2014р. № 313 «Про згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин системи водогону та водовідведення» та за зустрічним позовом: визнання права власності на водопровід "Луг", що знаходиться в с.Поляна, Свалявського району за Свалявською сільської радою Свалявського району на праві колективної власності, який складається із будівлі фільтрів, свердловини прісної води та водопроводу (позовні вимоги за зустрічним позовом викладены з урахуванням ухвали Господарського суду Закарпатської області від 04.10.18).

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2017 року (суддя - Андрейчук Л. В.) у справі №907/638/15 первісний позов ОСОБА_1 акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця", м. Київ задоволено повністю, визнано недійсним Рішення ОСОБА_2 сільської ради Свалявського району Закарпатської області від 30.07.14 року №313 "Про згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин Системи водогону та водовідведення"; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 сільської ради, с. Поляна Свалявського району відмовлено повністю.

ОСОБА_9 Львівського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 року рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2017 року залишено без змін.

ОСОБА_9 Верховного Суду від 02.05.2018 року рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2017 року Львівського апеляційного господарського суду від 13.11.2017 року скасовано, а справу №907/638/15 направлено на новий розгляд до Господарського суду Закарпатської області.

ОСОБА_10 протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2018 року справу №907/638/15 розподілено для розгляду судді Васьковському О.В.

Водночас, в постанові Верховного Суду від 02.05.2018 року у справі № 907/638/15 зазначив, що у випадку, якщо справа розглядалася по суті колегіально у складі трьох суддів, то новий розгляд справи має здійснюватися у такому ж порядку, тим самим кількісним складом колегії суддів, але іншим складом колегії суддів визначеним у порядку, встановленому ст. 21 ГПК України, у редакції чинній до 15.12.2017 року.

Розпорядженням заступника керівника апарату Господарського суду Закарпатської області від 07.08.18 № 02-02/182/18 за службовою запискою судді Васьковського О.В. від 07.08.2018 про призначення повторного автоматизованого розподілу справи №907/638/15 у зв'язку з необхідністю визначення складу колегії суддів для розгляду даної справи (ухвала від 05.09.2016 про призначення колегіального розгляду справи).

ОСОБА_10 з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.18 у справі №907/638/15 визначено склад колегії суддів у складі: головуючий суддя - Васьковський О.В., суддів - Ремецькі О.Ф., Пригара Л.І.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 13.08.2018 року, колегією суддів у складі: головуючий суддя - Васьковський О.В., суддів - Ремецькі О.Ф., Пригара Л.І. у справі №907/638/15 за позовом приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" до ОСОБА_2 сільської ради Свалявського району Закарпатської області, третя особа - ОСОБА_3 підприємство "Санаторій "Сонячне Закарпаття" про визнання недійсним рішення ОСОБА_2 сільської ради від 30.07.2014р. № 313 та за зустрічним позовом ОСОБА_2 сільської ради Свалявського району Закарпатської області до 1) ОСОБА_1 акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофздоровниця", 2) Реєстраційна служба Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області, третя особа-Дочірнє підприємство "Санаторій "Сонячне Закарпаття" про визнання права власності на нерухоме майно та зобов'язання вчинити певні дії призначено підготовче засідання у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 17.08.2018 року для належної підготовки справи для розгляду по суті, враховуючи подані відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) та третьою особою клопотання про відкладення підготовчого засідання, а також необхідністю забезпеченням сторонам прав, наданих ст. 42 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання відкладено.

У звязку з подачею сторонами та третьою особою доказів та пояснень, для належної підготовки справи для розгляду по суті, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відкладення підготовчого засідання у порядку загального позовного провадження та призначення судового засідання на інший термін, у звязку з чим 17.09.18 постановлено відповідну ухвалу.

В підготовчому засіданні 01.10.2018 відповідно до ст.183 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва до 04.10.2018.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 04.10.2018 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог, заявлених до відповідача 2 (за зустрічним позовом), оскільки відповідач 2 - Реєстраційна служба Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області як юридична особа відповідно до відомостей ЄДРПОУ є припиненою, судом встановлено, що учасниками справи подано всі докази та клопотання, які необхідні для вирішення спору, тобто сторони в повній мірі скористалися наданими їм Господарським процесуальним кодексом України процесуальними правами та враховуючи строки, визначені ч.3 ст.177 Господарського процесуального кодексу України, з'ясовувавши думку представників учасників справи щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті, за результатами підготовчого засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 22.10.2018 відповідно до ст.216 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва до 25.10.2018.

Позивач за первісним позовом позовні вимоги обґрунтовує тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач за зустрічним позовом грубо порушив права позивача за зустрічним позовом як власника майна водопроводу «Луг», право власності на яке посвідчене реєстраційним посвідченням, виданим 08 жовтня 2001 року Свалявським державним виробничим підприємством технічної інвентаризації. Позивач за первісним позов зазначає, що жодних домовленостей між сторонами первісного позову не було досягнуто чи будь-яких правочинів не було укладено щодо передачі спірного майна чи будь-якого відчуження. Позивач за первісним позовом зазначає, що відповідач за первісним позовом повинен діяти лише в межах повноважень, якими такий наділений чинним законодавством, зокрема Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відтак, з посиланням на ст.ст.321, 393 ЦК України просить суд визнати недійсним незаконне рішення відповідач за зустрічним позовом як органу місцевого самоврядування.

Відповідач за первісним позовом проти позову заперечує вважаючи, що спірний водопровід "Луг" є власністю територіальної громади, який забезпечує централізоване водопостачання населеного пункту і є невід'ємною частиною місцевого житлового фонду села, частина якого, разом з обєктами обслуговування, була отримана від ПАТ "Укрпрофоздоровниця" та його дочірніми підприємствами у власність територіальної громади, у зв'язку з чим просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом повністю.

Також, в заперечення первісного позову відповідач за первісним позовом подав зустрічну позовну заяву.

Позивач за зустрічним позовом стверджує про відсутність будь-яких підстав вважати ПАТ "Укрпрофоздоровниця" власником водопроводу "Луг", посилаючись на те, що на момент створення цього товариства такий був у державній власності і не міг бути переданий у власність на підставі договору купівлі-продажу без погодження із власником майна.

Позивач за зустрічним позовом заперечує право власності ЗAT «Укрпрофоздоровниця» на спірне майно та вказує, що таке майно у травні 2000 року нібито було відчужене невідомою особою, при цьому заперечуючи законний спосіб набуття права власності на цей об'єкт, який після розпаду СРСР за жодних обставин не міг вибути до листопада 1991 року з державної, а в подальшому - з комунальної власності. Стверджує, що державна реєстрація 08.10.2001 року Свалявським ДВГІ технічної інвентаризації водопроводу «Луг» за З AT «Укрпрофоздоровниця» порушило інтереси територіальної громади ОСОБА_2 сільської ради Свалявського району, оскільки у такий спосіб було протиправно легалізовано набуття водопроводу «Луг» приватним господарюючим суб'єктом, як майна територіальної громади, що забезпечує централізоване водопостачання населеного пункту, є невід'ємною частиною місцевого господарства, в тому числі й наявного, прийнятого ОСОБА_2 сільською радою у комунальну власність, житлового фонду.

У підтвердження вказаного, у зустрічному позові, позивач за зустрічним позовом стверджує, що ОСОБА_2 сільською радою було прийнято низку об'єктів житлового фонду (багатоквартирних житлових будинків) із системами обслуговування у селі Поляна, водопостачання до яких забезпечувалось і забезпечується водопроводом "Луг", який у такий спосіб є інфраструктурою житлового фонду, який передається у власність територіальної громади у складі об'єктів житлового фонду зі згоди балансоутримувача - ПАТ "Укрпрофоздоровниця та його дочірніх підприємств, відповідно до Постанови КМ України "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць №311 від 05.11.1991 р., Постанови КМ України від 19.02.1996 р. №222 "Про поетапну передачу до комунальної власності об'єктів соціальної інфраструктури, які належать суб'єктам підприємницької діяльності", Постанови КМ України №891 від 06.11.1995 р. Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, та рішення ОСОБА_9 ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" від 21.01.2003 р. №Р-2-4р "Про відчуження майна ЗАТ "Укрпрофоздоровниця".

З посиланням на порушення пункту 1.5 та п.2.2 Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.95р. № 56 цих Правил, вважає, що державна реєстрація водопроводу «Луг» за ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» була здійснена Свалявським державним виробничим підприємством технічної інвентаризації з порушенням підпункту б) пункту 2.2. розділу 2 вказаних Правил державної реєстрації. Також, зазначає, що з наданих позивачем за первісним позовом документів та зі змісту пунктів 1,6., 2.1. «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб», вбачається, що державна реєстрація водопроводу «Луг» з видачею Реєстраційного посвідчення від 08.10.2001 року була вторинною, тобто поточною. Натомість, вказує, що ОСОБА_2 сільська рада, на території якої знаходиться вказаний водопровід «Луг» має підстави стверджувати, що їй, як органу місцевого самоврядування, нічого не відомо про здійснення коли-небудь первинної реєстрації вказаного водопроводу «Луг» за будь-яким іншим суб'єктом правовідносин. Відтак вважає, що здійснення поточної реєстрації водопроводу «Луг» за ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» за відсутності первинної реєстрації цього водопроводу «Луг» - є такою, що порушує вимоги пункті 1.6., 2.1. «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб», а отже підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Позивач за зустрічним позовом стверджує, що реєстраційне посвідчення на обєкти нерухомого майна, які належать юридичним особам на водопровід «Луг» від 08.10.2001 року, яке було видане відповідно до Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.95р. № 56 втратили чинність відповідно до наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09.06.1998 року про затвердження Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб. На підставі наведеного вважає, що дане реєстраційне посвідчення було видано з порушенням, тобто не відповідало чинному законодавству на той період, тому не може вважатися доказом наявного права власності позивача за первісним позовом на спірне майно.

Відповідач за зустрічним позовом проти зустрічного позову заперечив з мотивів необґрунтованості позовних вимог позивача за зустрічним позов, вказав на відсутність доказів, які б підтверджували право власності позивача за зустрічним позовом на спірне майно. Водночас, вважаючи, що права відповідача за зустрічним позовом як власника спірного майна, право власності на яке посвідчене Реєстраційним посвідченням від 08.10.2001 року, порушені, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом повністю.

Третьою особою надано пояснення по суті первісного та зустрічного позовів, згідно з якими, вимоги позивача за зустрічним позовом заперечуються з огляду на відсутність жодних рішень суду відносно до якого було б визнано право власності держави на водопровід "Луг". Водночас, право власності на водопровід "Луг" зареєстроване за ПАТ "Укрпрофоздоровниця", що підтверджується реєстраційним посвідченням від 08.10.2001 року. Окрім того, мотиви заперечення, поданого третьою особою, стосуються висновку про неспроможність у спірній ситуації застосувати положення Постанови КМ України №311 від 05.11.1991 року через відсутність відповідного рішення органу обласного на районного рівня про розмежування майна, за яким спірний водопровід приєднався б до власності територіальної громади с. Поляна, а самостійно такі рішення орган місцевого самоврядування прийняти не міг.

В ході судового розгляду спору представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) наполягав на задоволенні первісного позову повністю, посилаючись на долучені до матеріалів справи документи, а у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Представники відповідача (позивача за зустрічним позовом) в ході судового розгляду наполягали на задоволенні зустрічного позову, посилаючись на долучені до матеріалів справи документи, а у задоволенні первісного позову відмовити повністю.

Представник третьої особи за первісним та зустрічним позовами, в ході судового розгляду наполягав на задоволенні первісного позову повністю, посилаючись на долучені до матеріалів справи документи, а у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 25.10.2018 року, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, розглянувши матеріали справи, колегія суддів встановила:

30.07.2014р. ОСОБА_2 сільською радою Свалявського району Закарпатської області прийнято рішення № 313, згідно з яким надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин системи водогону та водовідведення (п.1 рішення). На виконання цього рішення було вирішено створити комісію з питань прийняття та передачі об'єктів соціальної інфраструктури в комунальну власність територіальної громади села Поляна (п.2 рішення), якій провести обстеження технічного стану зазначених об'єктів (п.2.1. рішення) і підготувати документи щодо їх прийняття до комунальної власності територіальної громади (п.2.2. рішення), а також зобов'язано комісію з питань бюджету сільської ради передбачити кошти у видатках на 2014-2015 р.р. на утримання системи водопостачання та водовідведення та на виготовлення технічної документації (п.3 рішення), заборонено будь-яке відчуження в будь-якій формі системи водопостачання та водовідведення і віднесено їх до об'єктів стратегічного значення територіальної громади села Поляна і Уклин (п.4 рішення). Контроль за виконанням даного рішення покладено на постійно діючу комісію сільської ради з питань прийняття та передачі об'єктів соціальної інфраструктури в комунальну власність.

Позивач за первісним позовом звернувся до Господарського суду Закарпатської області за захистом свого порушеного права власності, внаслідок прийняття відповідачем за первісним позовом рішення про надання згоди про передачу об'єкту, право власності на який належить позивачу за первісним позовом та посвідчене реєстраційним посвідченням, виданим 08 жовтня 2001 року Свалявським державним виробничим підприємством технічної інвентаризації на водопровід «Луг», зареєстрований на праві колективної власності за ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на підставі угоди купівлі-продажу від 25 травня 2000 року.

Як вбачається з матеріалів справи 08 жовтня 2001 року ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (на той час ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця") було оформлено право колективної власності та отримано реєстраційне посвідчення на водопровід "Луг", що розміщений в с. Поляна на території санаторію "Сонячне Закарпаття" та в цілому складається з будівлі фільтрів, свердловини прісної води та водопроводу.

Зі змісту вказаного реєстраційного посвідчення, належна копія якого наявна в матеріалах справи вбачається, що вищезазначену реєстрацію було проведено на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2000 р.

Оригінал наведеного реєстраційного посвідчення складеного 08.10.2001 року було оглянуто у засіданні суду за участі представників сторін та учасників спору.

Судом встановлено, що реєстраційне посвідчення від 08.10.2001 року, а також зміст та дійсність укладення договору купівлі-продажу від 25.05.2000 р., на підставі якого оскаржувалися ОСОБА_2 сільською радою в судовому порядку, однак рішенням господарського суду Закарпатської області від 15.06.2017 року по справі № 907/365/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.08.2017 року у задоволенні вимог про визнання недійсними вказаних угоди та реєстраційного посвідчення було відмовлено.

При цьому, судом взято до уваги встановлені в ході справи №907/365/17 обставини щодо визнання недійсним реєстраційного посвідчення на об'єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, а саме на водопровід «Луг», видане 08.10.2001 року Свалявським державним виробничим підприємством технічної інвентаризації.

Так, до матеріалів справи №907/365/17 долучено копію угоди купівлі-продажу від 25.05.2000 року завірена печаткою КУП «Свалявське БТІ» і написом «згідно з оригіналом». Крім того, у підтвердження факту підписання угоди купівлі-продажу від 25.05.2000 року до матеріалів справи №907/365/17 було надано письмові пояснення головного лікаря головного лікаря Сонячне Закарпаття ОСОБА_11 та члена комісії, яка вказана у цій угоді, ОСОБА_12 від 23.05.17.

Враховуючи великий період часу, який минув з часу виникнення спірних правовідносин, вказані пояснення суд оцінив як такі, що не є належними та допустимими доказами підписання угоди купівлі-продажу від 20.10.2000 року саме такого змісту та з такими умовами, копію якої надано позивачем по справі №907/365/17, підтверджують факт підписання такого правочину, однак не визначають його змісту та умов.

При цьому, в ході розгляду справи №907/365/17, судом взято до уваги те, що сторонами не оспорюється сам факт підписання 20.10.2000 року такого правочину, однак, в свою чергу не підтверджується, що копія вказаної угоди, яка подана позивачем містить саме такі умови та є такою за змістом.

Щодо наявного оригіналу вказаної угоди, зазначено, що в матеріалах справи наявний лист КУП «Свалявське районне бюро технічної інвентаризації» від 15.09.2017 року, в якому повідомлено, що надати копії вказаних документів підприємство не може, оскільки оригінали вказаних документів на даний час відсутні. Водночас, у вказаному листі вказано, що державна реєстрація права власності ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на водопровід «Луг» згідно оригіналу реєстраційного посвідчення була проведена на підставі угоди купівлі-продажу від 25 травня 2000 року Реєстрація була проведена 08.10.2001 року за реєстровим №13 в реєстровій книзі №30.

Так, в ході розгляду справи №907/365/17 суд дійшов висновку, що оскільки, з наявних матеріалів справи достеменно не можливо встановити зміст оскаржуваного правочину, його істотні умови, відтак є не доведеним позивачем і факт його недійсності. При цьому, за загальним правилом, сам факт відсутності істотних умов договору не є підставою для визнання правочинів недійними. Щодо вказаного судом також зазначено, що діюче на час укладення оспорюваної угоди законодавство (ЦК України в ред.1963 року) передбачало, що крім контрагентів за договором, прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує ця угода. Як уже встановлено судом, та випливає з вищеприведеного, позивач не є ні стороною оспорюваної угоди, ні його не можна вважати заінтересованою особою, з огляду на спростування його тверджень про виникнення прав на об'єкт за оспорюваним договором. Відтак у позивача відсутнє право на позов.

Також, в ході розгляду справи №907/365/17 судом встановлено, що вимога позивача про визнання недійсним реєстраційного посвідчення на обєкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, а саме на водопровід «Луг», видане 08.10.2001 року Свалявським державним виробничим підприємством технічної інвентаризації є вимогою, що має ті ж підстави, що і вимога позивача про визнання недійсною угоди купівлі-продажу водопроводу «Луг», враховуючи те, що позивач звернувся із позовом як особа, яка не має права звертатись до суду у спосіб та з обраних у позовній заяві підстав, а також відсутність належних та допустимих доказів щодо порушення його права чи охоронюваного законом інтересу відбулось.

ОСОБА_10 ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, з огляду на вищенаведене, оскільки обставини недійсності угоди, на підставі якої видане реєстраційне посвідчення на водопровід «Луг» від 08.10.2001 року в ході розгляду справи №907/365/17 не встановлені, та водночас встановлено, що відповідач за первісним позовом в даній справі (позивач у справі №907/365/17) є особою, яка не має права звертатись до суду як власник спірного майна у спосіб та з обраних у позовній заяві підстав, а також відсутність належних та допустимих доказів щодо порушення його права чи охоронюваного законом інтересу відбулось, відтак такі є преюдиційними обставинами, які не підлягають доказуванню повторно у даній справі.

Водночас, судом досліджено матеріали справи та встановлено, що в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, які підтверджують факт будівництва спірного водопроводу Луг субєктами, які є правопопередниками структурних підрозділів відповідача за зустрічним позовом, все майно яких належить йому на праві власності, у зв'язку доводи позивача за зустрічним позовом, якими такий обґрунтовує наявність права власності на спірне майно, спростовуються наступним.

Так, згідно витягу пояснювальної записки до звідного звіту фінансово-господарської діяльності Закарпатської ради по управлінню курортами профспілок за 1966 рік та ОСОБА_10 інформації про виконання плану капітальних вкладень за 1966 рік вбачається, що виділялися кошти для санаторію Поляна для будівництва та введення в експлуатацію 500 п/м (погонних метрів) зовнішнього водопроводу прісної води та зовнішньою каналізацією з очисними, санаторій Сонячне Закарпаття 8,3 млн. карб, капітальних вкладень на будівництво зовнішнього водопроводу та електропостачання.

ОСОБА_10 пояснювальної записки до звідного звіту фінансово-господарської діяльності Закарпатської ради по управлінню курортами профспілок за 1967 рік та ОСОБА_10 інформації про виконання плану капітальних вкладень за 1967 рік вбачається, що виділялися кошти для санаторію Поляна для будівництва та введення в експлуатацію 65,4 к/м (кілометрів) зовнішнього водопроводу прісної води та зовнішньою каналізацією з очисними.

ОСОБА_10 ОСОБА_13 про виконання плану капітальних вкладень за 1968 рік вбачається затрачених 96,5 тис. карб. на водопостачання санаторіїв Сонячне Закарпаття та Поляна.

Українською республіканською радою по управлінню курортами в 1967 році для проведення бурових і гідрогеологічних робіт на обєктах Закарпаткурорта було виділено 74500,00 карб., з них санаторію Верховина для вивчення режиму річки Луг 2589,61 карб., що підтверджує витяг з Акту від 31 грудня затверджений 10.01.1968 року між Укргеокалтажмінводи та Закарпаткурорт.

З ОСОБА_13 про виконання плану капітальних вкладень за 1969 рік вбачається, що на водопостачання санаторіїв Сонячне Закарпаття та Поляна витрачено 106,0 тис. карб.

Українською республіканською радою по управлінню курортами в 1968 році для проведення бурових і гідрогеологічних робіт на обєктах Закарпаткурорта було виділено 98700,00 карб., з них санаторію Верховина для вивчення режиму річки Луг 1889,93 карб., що підтверджує витяг з Акту від 31 грудня 1968 року затвердженого 01.1969 року між Укргеокаптажмінводи та Закарпаткурорт.

ОСОБА_10 ОСОБА_13 про виконання плану капітальних вкладень по Закарпатській раді за 1970 рік та ОСОБА_13 розшифрування проектно-кошторисної документації по оздоровницях Закарпаткурорта по стану на 1 січня 1970 року на будівництво та підготування проектно-кошторисної документації водопостачання санаторіїв Сонячне Закарпаття та Поляна виділено 135,5 тис. карб.

З витягів пояснювальної записки до звіту фінансово-господарської діяльності Закарпатської ради по управлінню курортами профспілок за 1970 рік, протоколу № 12 від 22.10.1970 року Про виконання плану будівельно-монтажних робіт і введення потужностей за 9 місяців 1970 року Закарпатською, Прикарпатською і Словянською радами по управлінню курортами профспілок, постанови Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок протокол № 14 від 22.12.1970 року вбачається, що введено в експлуатацію водопостачання санаторію Сонячне Закарпаття 6,25 к/м, виконано план водопостачання санаторію Сонячне Закарпаття на 136 тис. карб., а також заплановано першочергових заходів по покращенню водопостачання і каналізації оздоровниць в 1971 - 1975 р.р. санаторіїв Поляна, Сонячне Закарпаття, Квітка Полонини з прибутку на 350 тис. карб.

Відповідно до ОСОБА_13 пояснювальної записки за 1971 рік введено в експлуатацію водопостачання санаторію Сонячне Закарпаття 9,75 км та ОСОБА_13 розшифровки проектно-кошторисної документації по оздоровницях Закарпаткурорта по стану на 1 січня 1971 року виділено для будівництва водопостачання прісною водою санаторію Сонячне Закарпаття 3,8 тис. карб. та в плані будівництва на 1972 року водопостачання прісною водою санаторію Квітка Полонини виділено 3,3 тис. карб.

ОСОБА_10 Наказу №48 від 11.04.1972 року по Українському республіканському виробничому об єднанню по будівництву Укркурортрембуд Про покращення організації, планування і управління будівництвом на 1972 року введено в експлуатацію на 1972 рік водопостачання санаторію Квітка Полонини на 2,2 км. Копії вищевказаних документів завірені Центральним державним архівом додані до додаткових пояснень позивача (відповідача за зустрічним позовом).

Як вбачається із зазначених документів, водогін будувався для санаторіїв Поляна, Сонячне Закарпаття, Квітка Полонини за кошти з прибутків профспілкових органів та організацій, а будівництвом, зокрема, займалося Обєднання Укркурортремстрой.

У підтвердження наведеного, суд приймає також до уваги те, що в ході розгляду справи №907/365/17 ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» долучено довідки ДП «Санаторій «Квітка полонини» від 23.05.17 №24 та ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття» від 22.05.17 №596, згідно яких вказується, що водопровід "ЛУГ" на даний час в першу чергу використовуються для постачання води санаторіям мережі ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», а саме санаторіїв «Поляна», «Сонячне Закарпаття» та «Квітка полонини»

ОСОБА_10 постанови ОСОБА_9 Міністрів УРСР №606 від 23.04.1960 року "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" було зобов'язано Міністерство охорони здоров'я УРСР передати до 01.05.1960 року Українській республіканській раді профспілок всі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку, санаторні пансіонати, курортні поліклініки, що знаходились у віданні Головного управління курортів, санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР, а також санаторії і будинки відпочинку, що будуються для цього управління згідно додатків.

Профспілки України діяли за статутом профспілок Союзу РСР та були загальносоюзною громадською організацією. Після розпаду Союзу РСР правонаступником Української республіканської ради профспілок стала ОСОБА_9 незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Так, Федерація професійних спілок України є правонаступником Української республіканської ради профспілок та Федерації незалежних профспілок України. ОСОБА_9 Федерації незалежних професійних спілок України від 22.11.1991 року було прийнято рішення про створення на базі санаторно-курортних закладів, підприємств, об'єднань та установ профспілок України за пайовим внеском Фонду соціального страхування України акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця з акціонерним капіталом 1 089 384 тис. крб. Установчий договір про створення АТ Укрпрофоздоровниця був укладений 04.12.1991 року.

У відповідності до постанови президії ради Федерації незалежних професійних спілок України від 22.11.1991 року за актом від 24.01.1992 року майно Федерації незалежних професійних спілок України було передано акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця.

Акціонерне товариство „Укрпрофоздоровниця було зареєстровано на підставі рішення Ленінського райвиконкому міста Києва від 23 грудня 1991 року №971.

Майнові комплекси санаторіїв Закарпатської області були передані AT Укрпрофоздоровниця при його створенні на підставі постанови Президії ради Федерації Незалежних Профспілок України (ФНПУ) №11-1-1 від 22.11.1991 року Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця.

Факт передачі майнових комплексів санаторіїв Закарпатської області підтверджується наявним у матеріалах справи актом прийому-передачі майна Федерації незалежних профспілок України у власність акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця від 24.01.1992 року (а.с.311-315, Т.3).

Відповідно все майно Федерацією професійних спілок України при створенні було внесене до статутного фонду акціонерного товариства Укрпрофоздоровниця.

Судом встановлено, що спірний водопровід Луг тривалий час перебував на балансі допоміжного підприємства Закарпаткурортрембуд (вказане підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про результати перевірки стану лікувально-оздоровчої роботи в оздоровницях Закарпатського обєднання санаторно-курортних закладів з 17-25 лютого 2000 року), а згодом був переданий на баланс Закарпатському Обєднанню курортами, а в свою чергу Закарпатське Обєднання передало водогін Луг на баланс санаторію Сонячне Закарпаття.

Відповідно до статуту дочірнього підприємства Закарпаткурортрембуд, підприємство засноване на власності АТ Укрпрофоздоровниця на основі рішення ОСОБА_9 №Р1-4 від 20.06.1995 року і являється його власністю (п. 1.1. Статуту); власником майна підприємства є АТ Укрпрофоздоровниця (п. 3.2. Статуту).

Підтвердженням перебування підприємства Закарпаткурортрембуд у структурі ЗАТ Укрпрофоздоровниця є в матеріалах справи рішення зборів акціонерів ЗАТ ЛОЗПУ Укрпрофоздоровниця №31-5 від 14.04.1998 року, відповідно до якого було вирішено реорганізувати юридичні особи - дочірні підприємства в структурі ЗАТ Укрпрофоздоровниця незалежно від їх організаційно-правової форми в філії та відділення без статусу юридичної особи (п. 1 рішення). Відповідно до Додатку №2 до вказаного рішення у переліку допоміжних підприємств Закарпатського відділення вказано Закарпаткурортрембуд.

Крім того, рішенням зборів акціонерів ЗАТ Укрпрофоздоровниця від 16.03.2000 року було затверджено у новій редакції Статути дочірніх підприємств ЗАТ Укрпрофоздоровниця, зокрема, і статут ДП Закарпаткурортрембуд ЗАТ Укрпрофоздоровниця (додаток №2 до рішення). Вказане підтверджує право позивача за первісним позовом на звернення до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав.

Також судом встановлено, що Указом Президії Верховної ОСОБА_9 України від 30 серпня 1991 року № 1452-XII Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави та Законом України від 10 вересня 1991 року № 1540-ХІІ Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України було встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України.

При цьому суд також бере до уваги рішення Господарського суду м.Києва від 04.08.2010 р. у справі №6/506 за позовом Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздрововниця» до Закарпатської обласної ради, за участі третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору дочірнє підприємство «Санаторій «Карпати»закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»; дочірнє підприємство «Санаторій «Синяк» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»; дочірнє підприємство «Санаторій «Квітка полонини» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»; дочірнє підприємство «Санаторій «Сонячне Закарпаття»закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»; дочірнє підприємство «Санаторій «Поляна»закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»; дочірнє підприємство «Санаторій «Верховина»закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»; дочірнє підприємство «Санаторій «Шаян» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про визнання нечинним і скасування рішення четвертої сесії п'ятого скликання Закарпатської обласної ради № 141 від 16.11.2006 р. в частині включення до Переліку об'єктів комунальної власності санаторію «Синяк», санаторію «Карпати», санаторію «Квітка полонини», санаторію «Сонячне Закарпаття», санаторію «Поляна», санаторію «Верховина» санаторію «Шаян».

Так, в ході розгляду вищевказаної справи встановлено, що 24.01.1992 р. актом приймання передачі майна федерації незалежних профспілок України у власність закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»(далі Товариство) останньому були передані у власність санаторно-курортні заклади, в тому числі і ті, які входили до складу Закарпатського об'єднання санаторно-курортних закладів профспілок. Товариством в установленому законодавством порядку було оформлено право власності та отримано свідоцтва про право власності на нерухоме майно - комплекси санаторіїв «Карпати», «Синяк», «Квітка Полонини», «Сонячне Закарпаття», «Поляна», «Верховина» та «Шаян», що підтверджується доказами, наданими в матеріали справи. Товариством комплекси «Карпати», «Синяк», «Квітка Полонини», «Сонячне Закарпаття», «Поляна», «Верховина», «Шаян» були передані на правах господарського відання дочірнім підприємствам (самостійним юридичним особам).

Відповідно до статутних документів Товариства і його дочірніх підприємств власником майна, переданого дочірнім підприємствам, є Товариство, дочірні підприємства володіють і користуються майном без права відчуження.

ОСОБА_10 вказаного рішення суд дійшов висновку, що оскільки позивачу спірне майно було передано у власність, в нього виникло на нього право власності та розпорядження ним, відтак Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» доведено порушення вимог законодавства та її права власності внаслідок прийняття Закарпатською обласною радою рішення № 141 «Про прийняття цілісних майнових комплексів», у зв'язку з чим позовні вимоги задоволено в повному обсязі ат визнано нечинним оскаржуване рішення.

Відтак, судом встановлено, що ОСОБА_2 сільська рада не надала належних та допустимих доказів про те, що спірне майно передавалося в установленому порядку у комунальну власність, а виконавчі органи обласної та районних рад приймали рішення про розмежування майна, за яким спірний водопровід передавався би у комунальну власність ОСОБА_2 сільської ради. Тоді, як безпосередньо сільські ради в односторонньому порядку приймати відповідні рішення не уповноважені, що свідчить про незаконність оскаржуваного рішення відповідача за первісним позовом і про обґрунтованість позовних вимог за первісним позовом та про безпідставність вимог за зустрічним позовом.

Відповідачем за первісним позовом також не подано доказів у підтвердження наявності правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності на спірний об'єкт нерухомості, відтак, у розумінні ст. 392 ЦК України такий не може вважатися власником, який вправі розпоряджатися спірним майном та приймати щодо нього рішення

В свою чергу, з огляду на те, що Реєстраційне посвідчення на обєкти нерухомого майна, які належать юридичним особам на водопровід «Луг», видане 08.10.2001 року Свалявським державним виробничим підприємством технічної інвентаризації станом на момент розгляду даної справи є чинним, судове рішення щодо визнання недійсним якого чи його скасування станом на час розгляду справи судом відсутнє, відтак таке вважається доказом, який підтверджує право власності позивача за первісним позовом на спірний обєкт водопровід «Луг».

У звязку з наведеним, судом і не встановлено законних підстав для прийняття ОСОБА_2 сільською радою оспорюваного рішення.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України

Відповідно до статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України.

Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства тощо.

Водночас, органи місцевого самоврядування повинні діяти виключно в межах повноважень, визначених законом, зокрема Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Пунктом 30 ч.1 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" визначено компетенцію сільських, селищних та міських рад прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд, визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. За загальним правилом, підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення, в зв'язку з прийняттям відповідного акту, прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача в справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Частиною 1 ст. 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Водночас, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ОСОБА_10 ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.97 року N 475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому, європейський суд з прав людини в своїх рішенням вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами держави та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, що відображено в ст.1, зокрема необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти шляхом позбавлення особи її права власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано принцип справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

З огляду на досліджені обставини спірних правовідносин, прийняття відповідачем за первісним позовом оскаржуваного рішення свідчать про непропорційне втручання у право позивача як власника майна на мирне володіння своїм майном, всупереч статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованого Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року (Справа «Стретч проти Сполученого Королівства»).

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не було надано суду жодних доказів в спростування заявлених позивачем вимог.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

ОСОБА_10 із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищенаведене, позивачем доведено належними та допустимими доказами та встановлено в ході розгляду справи порушення права власності позивача за первісним позовом щодо спірного майна, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення відповідачем за первісним позовом, у звязку з чим оспорюване рішення є незаконним та таким, що прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим первісний позов належить задоволити повністю та визнати недійсним рішення ОСОБА_2 сільської ради від 30.07.2014р. № 313 «Про згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин системи водогону та водовідведення».

Відповідачем за первісним позовом доводи, наведені в заперечення позовних вимог за первісним позовом визнаються судом необґрунтованими та такими, що не спростовують вищенаведених висновків суду.

Враховуючи вищенаведені висновки суду щодо первісного позову, суд констатує безпідставність заявлених вимог позивача за зустрічним позовом з огляду на наступне.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Правове регулювання набуття права власності за законодавством України, на момент отримання вказаного реєстраційного посвідчення, здійснювалося, відповідно до Закону України «Про власність» (в редакції від 28.02.1995 року). Так, ч. 4. ст. 2 вказаного Закону передбачала, що власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними.

Відповідно до ч. 1. ст. 20 цього Закону, суб'єктами права колективної власності є, зокрема, акціонерні товариства. Відповідно до ч. 1. ст. 21 Закону України «Про власність», право колективної власності виникає на підставі, зокрема, добровільного об'єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств і об'єднань.

Статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції чинній на момент створення позивача за первісним позовом) встановлено, що товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачаю їх обов'язкової реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст.328 Цивільного кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, ОСОБА_2 сільська рада звернулась із зустрічним позовом до приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофздоровниця" та до Реєстраційної служби Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1 ДП "Санаторій "Сонячне Закарпаття" про визнання права власності на водопровід "Луг", що знаходиться в с. Поляна, Свалявського району за Свалявською сільської радою Свалявського району на праві колективної власності, який складається із будівлі фільтрів, свердловини прісної води та водопроводу.

При задоволенні первісного позову у даній справі судом встановлено, що ОСОБА_2 сільська рада не подала доказів у підтвердження наявності правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності на спірний об'єкт нерухомості, відтак, у розумінні ст. 392 ЦК України такий не може вважатися власником спірного майна. Також, судом встановлено порушення права власності позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) щодо спірного майна, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення відповідачем за первісним позовом, у зв'язку з чим оспорюване рішення є визнано незаконним та таким, що прийняте з порушенням вимог чинного законодавства. При цьому взято до уваги і те, що в ході розгляду справи №907/365/17 не встановлено, що позивач за зустрічним позовом (позивачу справі №907/365/17) звернувся із позовом як особа, яка не має права звертатись до суду у спосіб та з обраних у позовній заяві підстав, а також відсутність належних та допустимих доказів щодо порушення його права чи охоронюваного законом інтересу відбулось, що є преюдиційними обставинами, які не підлягають доказуванню в ході даної справи, у відповідності до ст.75 ГПК України.

Разом з цим, реєстраційне посвідчення на обєкти нерухомого майна, які належать юридичним особам на водопровід «Луг», видане 08.10.2001 року Свалявським державним виробничим підприємством технічної інвентаризації, який станом на момент видачі реєстраційного посвідчення уповноважений на реєстрацію права власності на обєкти нерухомого майна, у відповідності до наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України «Про затвердження Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб» №121 від 09.06.98 року, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 р. за N 399/2839, яким затверджено Інструкцію про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (далі - Інструкція) .

ОСОБА_10 п.п.1.4- 1.5 вказаної Інструкції державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т.п.). Державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації.

Пунктом 1.6 вказаної Інструкції визначено, що державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов'язковою для власників, незалежно від форми власності; реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Державній реєстрації підлягають тільки ті об'єкти нерухомості, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку незалежно від форм їхньої власності й при наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим бюро технічної інвентаризації, яке проводить державну реєстрацію права власності на ці об'єкти.

Реєстрація провадиться на підставі правовстановлювальних документів, у порядку, встановленому п.2.1 Інструкції. Так, вказаним порядком є подача заявником до бюро технічної інвентаризації два примірники правовстановлювального документа (оригінал та копію), вивчення відповідальним працівником бюро технічної інвентаризації законності та повноти документів і на підставі їх робить відповідний запис у реєстрову книгу, після чого вчиняється запис щодо адреси об'єкта, що реєструється, в алфавітний журнал адрес, а прізвище, ім'я та по батькові фізичних осіб - власників нерухомого майна вноситься в алфавітний журнал або картку картотеки власників. Після чого, на оригіналі правовстановлювального документа робиться реєстраційний напис. Якщо на правовстановлювальному документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід'ємною частиною такого документа (додаток 6).

ОСОБА_10 затвердженого до Інструкції Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна віднесено Договори купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, посвідчені державними нотаріальними конторами та приватними нотаріусами.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що реєстраційне посвідчення видане 08.10.2001 року Свалявським державним виробничим підприємством технічної інвентаризації, у відповідності до порядку, встановленому вищенаведеною Інструкцією. При цьому, з огляду на наявні в матеріалах справи документи та докази, суд констатує, що факт набуття права власності ОСОБА_1 акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця", м. Київ на спірне майно чітко прослідковується з моменту передачі майнових комплексів санаторіїв Закарпатської області згідно наявного у матеріалах справи акту прийому-передачі майна Федерації незалежних профспілок України у власність акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця від 24.01.1992 року. Відтак, наведені позивачем за зустрічним позовом неточності (недоліки) реєстраційного посвідчення від 08.10.2001 року (форма бланку, найменування вулиці, тощо) не спростовують вищенаведених висновків суду щодо його юридичного значення та дійсності в цілому, а також встановленого судом моменту виникнення права власності позивача за первісним позовом раніше, ніж його реєстрація, згідно вказаного реєстраційного посвідчення.

Водночас, позивач за зустрічним позовом, звертаючись до суду з вимогою про визнання права власності стверджує, що ОСОБА_2 сільська рада діє в інтересах територіальної громади, є органом місцевого самоврядування, який діє від імені громади та здійснює правомочності власника обєктів права комунальної власності.

Разом з тим, суд в ході розгляду справи, позивач за зустрічним позовом належними та допустимими доказами не довів, що спірний водопровід Луг був переданий у встановленому законом порядку у комунальну власність ОСОБА_2 територіальної громади.

Щодо доводів позивача за зустрічним позовом про виникнення у нього права власності на спірний водопровід з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 року Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю (далі ОСОБА_9 №311), то судом такі до уваги не беруться та відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Законом України Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності, об'єктами передачі згідно з цим Законом є, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі приміщення (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний обєкт) на підставі розподільного балансу), обєкти незавершеного будівництва);

Відповідно до ст. 4 Закону України Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності, передача об'єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням, зокрема, Кабінету Міністрів України - щодо об'єктів, визначених у абзацах другому - пятому частини першої статті 2 цього Закону (крім нерухомого майна, призначеного виключно для розміщення дошкільних навчальних закладів);

З вищевказаного випливає, що рішення про передачу нерухомого майна (будівель, споруд, у тому числі приміщень (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний обєкт) на підставі розподільного балансу), обєктів незавершеного будівництва) з державної у комунальну власність приймається Кабінетом Міністрів України.

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 не передбачено передачу майна АТ Укрпрофоздоровниця, в тому числі і водопроводів до комунальної власності територіальних громад Закарпатської області.

Крім того, постанова КМУ №311 встановлює перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), а саме, у власність областей (зокрема, водопровідно-каналізаційне господарство, майновий комплекс підприємств, об'єкти виробничих об'єднань і управлінь водопровідно-каналізаційного господарства ОСОБА_9 народних депутатів, у тому числі міжрайонні водопроводи з магістральними водоводами, що обслуговують декілька населених пунктів області (крім водопроводів промислових підприємств). Ремонтно-будівельні, автотранспортні та інші підприємства й організації, що обслуговують або пов'язані з організацією виробничої діяльності підприємств водопровідно-каналізаційного господарства.) (розділ І переліку), у власність м. Києва (Водопровідно-каналізаційне господарство. Майновий комплекс виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства. Ремонтно-будівельне, автотранспортне та інші підприємства й організації, що обслуговують або пов'язані з організацією виробничої діяльності підприємств водопровідно-каналізаційного господарства.) (розділ ІІ переліку), у власність м. Севастополя (Водопровідно-каналізаційне господарство. Майновий комплекс виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства. Ремонтно-будівельне, автотранспортне та інші підприємства й організації, що обслуговують або пов'язані з організацією виробничої діяльності підприємств водопровідно-каналізаційного господарства.) (розділ ІІІ переліку).

Відповідно до ОСОБА_9 КМУ №311 фактично було здійснено розмежування між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю областей, м. Києва та міста Севастополя. Розмежування державної власності та власності інших адміністративно-територіальних одиниць вказаною постановою не здійснювалось.

Крім того, як випливає із змісту п.2 та п.3 вказаної ОСОБА_9, на її виконання міністерства і відомства, органи, що уповноважені управляти державним майном, зобов'язані були до 01.01.1992 року передати до комунальної власності відповідне майно, в свою чергу обласні виконавчі комітети повинні були прийняти рішення про розмежування майна між власністю областей, районів та міст обласного підпорядкування, а виконкоми районних рад зобов'язані були прийняти рішення про розмежування майна між власністю районів та інших адміністративно-територіальних одиниць.

Як вже встановлювалося вище, позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів про те, що спірне майно передавалося в установленому порядку у комунальну власність, а виконавчі органи обласної та районних рад приймали рішення про розмежування майна, за яким спірний водопровід передавався би у комунальну власність відповідача (позивача за зустрічним позовом).

При цьому судом також було встановлено в ході розгляду первісного позову, що безпосередньо сільські ради в односторонньому порядку приймати відповідні рішення не уповноважені, у зв'язку з чим при розгляді первісного позову суд дійшов висновку про незаконність прийняття рішення Рішення ОСОБА_2 сільської ради Свалявського району Закарпатської області від 30.07.14 року №313 Про згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин Системи водогону та водовідведення.

Також, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявні документи про передачу на баланс ОСОБА_2 сільської ради житлових будинків у с. Поляна, виробничої бази ДП Закарпаткурортрембуд, очисних споруд, котельні (зокрема, листи ДП "Закарпаткурортрембуд", ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", договір №2108085/2003-16 від 25.03.2003 року, договір №2108076/2003-17, договір №2108080/2003-18 від 25.03.2003 року, акти приймання-передачі від 27.03.2003 року). При цьому суд констатує, що у актах приймання передачі відсутні відомості про передачу відповідачеві (позивачеві за зустрічним позовом) разом з житловими будинками водопроводу Луг.

Судом встановлено, що вказаний водопровід Луг на момент передачі житлових будинків у комунальну власність був зареєстрований як окремий обєкт нерухомого майна згідно з реєстраційним посвідченням від 08.10.2001 року. Позивач за зустрічним позовом так само заявив вимогу про визнання за ним права власності на водогін Луг як на окремий обєкт права власності.

Враховуючи вищевказане, вказаними факти спростовуються доводи позивача за зустрічним позовом про те, що спірний водогін відноситься лише до зовнішніх мереж окремих житлових будинків, переданих у комунальну власність і підлягав передачі йому у власність разом із цими житловими будинками.

Відтак, суд констатує, що наявні в матеріалах справи документи про передачу на баланс ОСОБА_2 сільської ради житлових будинків у с. Поляна, виробничої бази ДП Закарпаткурортрембуд, очисних споруд, котельні не стосуються предмету даного спору, оскільки водопровід Луг є окремим обєктом нерухомого майна, забезпечує водопостачання трьох санаторіїв, в тому числі розташованих на території іншого населеного пункту (с. Солочин), а також водопостачання двох населених пунктів (с. Поляна та с. Солочин).

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 7 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", об'єкти соціальної інфраструктури передаються разом з майном підприємств, що обслуговували ці об'єкти, у тому числі основними фондами, ремонтно-будівельними базами, майстернями, транспортними засобами, прибиральною технікою, в частині, що визначається комісією з питань передачі об'єктів, яка здійснює передачу. Разом з житловим фондом передаються вбудовані і прибудовані приміщення, зовнішні мережі електро-, тепло-, газо-, водопостачання та водовідведення, а також будівлі, призначені для обслуговування цього фонду (бойлерні, котельні, каналізаційні та водопровідні споруди, обладнання тощо).

Відповідно до п. 3 Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого Постановою КМ України від 06.11.1995р. №891 (далі ОСОБА_9 №891), разом з відомчим житловим фондом передаються відповідним комунальним підприємствам зовнішні мережі електро-, тепло-, газо-, водопостачання і водовідведення, а також будівлі, призначені для обслуговування цього фонду (бойлерні, котельні, каналізаційні та водопровідні споруди, вбудовані і прибудовані приміщення, обладнання тощо),

Матеріалами справи підтверджується, що при передачі житлових будинків у комунальну власність не були застосовані положення ОСОБА_9 №891, оскільки вона передбачає певний механізм передачі в комунальну власність державного житлового фонду, який у даному випадку дотриманий не був. Зокрема, відповідно до п.5 Положення, затвердженого вказаною постановою, мала створюватись комісія з питань приймання відомчого житлового фонду в комунальну власність, до складу якої мають входити представники відповідних місцевих комунальних підприємств, житлово-експлуатаційної організації, на баланс якої передаються будинки відомчого житлового фонду, регіонального відділення (представництва) Фонду державного майна, місцевого фінансового органу, бюро технічної інвентаризації, спеціалізованого проектного інституту, підприємства, установи чи організації, що передає відомчий житловий фонд, та представники інших заінтересованих підприємств, установ і організацій. В той же час, передача житлових будинків у комунальну власність ОСОБА_2 сільської ради відбулася на підставі договорів про безоплатну передачу (укладення такого договору не передбачено ОСОБА_9 №891), і без включення до комісії про передачу житлових будинків представників відповідних місцевих комунальних підприємств, житлово-експлуатаційної організації, на баланс якої передаються будинки відомчого житлового фонду, регіонального відділення (представництва) Фонду державного майна, місцевого фінансового органу, бюро технічної інвентаризації, спеціалізованого проектного інституту.

Враховуючи ту обставину, що спірний водогін Луг є окремим обєктом права власності, а не відноситься лише до зовнішніх мереж переданих у комунальну власність житлових будинків, зважаючи, що з наявних у матеріалах справи актів приймання-передачі житлових будинків випливає, що водогін Луг фактично у комунальну власність не передавався, спростовуються доводи позивача за зустрічним позовом про те, що він набув права власності на спірний водогін відповідно до ОСОБА_9 Кабінету міністрів України №222 від 19.02.1996 року Про поетапну передачу до комунальної власності об'єктів соціальної інфраструктури, які належать суб'єктам підприємницької діяльності.

При цьому, суд також бере до уваги встановлені обставини справи №907/365/17, в ході розгляду якої судом також не взято до уваги доводи позивача з посиланням норми Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", відповідно до якої передача об'єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном - щодо об'єктів житлового фонду та інших об'єктів соціальної інфраструктури, щодо передачі на баланс ОСОБА_2 сільської ради трьох житлових будинків у с.Поляна, виробничої бази ДП Закарпаткурортрембуд, очисних споруд, котельні, внутрішнього водопроводу не беруться судом до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджено, що водопровід Луг є окремим об'єктом нерухомого майна, забезпечує водопостачання трьох санаторіїв, два з яких (ОСОБА_14 та Кришталеве джерело знаходяться на території іншого населеного пункту (с.Солочин). та двох населених пунктів (с.Поляна та с.Солочин). Тобто, водопровід Луг не являється об'єктом мереж водопостачання трьох житлових будинків, переданих на баланс ОСОБА_2 сільської ради.

Матеріалами справи встановлено, що у позивача за зустрічним позовом відсутні будь-які правовстановлюючі документи на спірне майно, відтак позивач за зустрічним позовом не є власником спірного майна у розумінні ст.317 ЦК України.

Водночас, судом і не встановлено, що позивач за зустрічним позовом є особою, яка набула право власності на спірне майно на законних підставах чи те, що позивач використовує таке майно на законних підставах як власник, чиє право власності підлягає захисту, за яким такий звернувся в судовому порядку.

Водночас, право власності відповідача за зустрічним позовом на спірне майно підтверджене реєстраційним посвідченням на обєкти нерухомого майна, які належать юридичним особам на водопровід «Луг», видане 08.10.2001 року на підставі угоди купівлі - продажу водопроводу "Луг" об'єднання "Закарпаткурорт" санаторію "Сонячне Закарпаття" затвердженої головним лікарем об'єднання "Закарпаткурорт" від 25 травня 2000 року, дійсність яких були предметом розгляду спору у справі №907/365/17, за результатами розгляду якої обставин недійсності судом не встановлено.

ОСОБА_10 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованого Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Захист і охорона власності є однією з найголовніших функцій держави.

Принцип охорони власності закріплений в Україні конституційно. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності (ст. 13 Конституції України). Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).

Вказані норми Основного Закону України кореспондуються з нормами ст.386 ЦК України, згідно яких, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів щодо наявності законного права власності на спірне майно, так і доказів що засвідчують його право власності на вказане майно. Відтак, слід констатувати, що у позивача за зустрічним позовом відсутнє право на захист якого він звернувся до суду.

З огляду на вищенаведені висновки суду та наявні матеріали справи, суд не вбачає порушення права власності позивача за зустрічним позовом щодо спірного майна, оскільки такий не є власником вказаного майна. Докази у спростування вищенаведеного в матеріалах справи відсутні.

Позивачем за зустрічним позовом не обґрунтовані та не доведені належними та допустимими доказами позовні вимоги за зустрічним позовом, у відповідності з вимогами ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, інші доводи позивача за зустрічним позовом судом відхиляються та до уваги не беруться, оскільки такі не спростовують вищенаведених висновків суду.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

ОСОБА_10 із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, колегією суддів надано оцінку поданих сторонами доказів наявних в матеріалах справи, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні за участі уповноважених представників сторін, у відповідності до ст.86 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на викладене, вимога позивача за зустрічним позовом про визнання права власності на водопровід "Луг", що знаходиться в с.Поляна, Свалявського району за Свалявською сільської радою Свалявського району на праві колективної власності, який складається із будівлі фільтрів, свердловини прісної води та водопроводу задоволенню не підлягає, відтак у задоволенні зустрічного позову належить відмовити повністю.

Щодо розподілу судових витрат, у відповідності до ст.129 ГПК України, то суд констатує, що такий розподіл було здійснено Львівським апеляційним господарським судом згідно постанови від 13.07.2017 року. Судові витрати ОСОБА_2 сільської ради, пов'язані з оскарженням рішення Господарського суду Закарпатської області від 19.09.2017 року (суддя Андрейчук Л.В.), у звязку з відмовою в задоволенні зустрічного позову при розгляді даної справи покладаються на позивача за зустрічним позовом у даній справі (ОСОБА_2 сільську раду). В ході розгляду даної справи сторонами не заявлено клопотання про розподіл судових витрат у даній справі, як і не заявлено про наявність сум судових витрат, що підлягають відшкодуванню, у звязку з розглядом даної справи.

Керуючись ст. ст. 20, 33, 41, 42, 46, 73, 74, 76-79, 86, 129, 180, 216, 222, 233, 237, 238, 240, 241, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

первісний позов задоволити повністю.

Визнати недійсним Рішення ОСОБА_2 сільської ради Свалявського району Закарпатської області (89313, Закарпатська область, Свалявський район, с. Поляна, вул.Духовнича,63, код ЄДРЮОФОПтаГФ 04351587) від 30.07.14 року №313 Про згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади села Поляна та села Уклин Системи водогону та водовідведення.

У задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили і підлягає обовязковому виконанню на території України в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Західного апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 05.11.18.

Головуючий суддя Васьковський О.В.

Суддя Пригара Л.І.

Суддя Ремецькі О.Ф.