ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2018 р. Справа № 911/1751/18

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В., при секретарі судового засідання Литовці А.С., розглянувши матеріали справи

за позовом публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської теплової електростанції

до фізичної особи-підприємця Никоненко Вікторії Вікторівни

про стягнення 51 523,48 грн.

за участю представників:

позивача: Твердохліб С.М.- предст. за дов. № 314/22 від 11.12.2017;

відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області звернулось публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі Трипільської теплової електростанції (далі - позивач, Трипільська ТЕС) з позовом до фізичної особи-підприємця Никоненко Вікторії Вікторівни (далі - відповідач, ФОП Никоненко В.В.) про стягнення 51 523,48 грн., з яких: 28 763,10 грн. основної заборгованості, 14 624,83 грн. інфляційних нарахувань, 2 994,96 грн. 3% річних та 5 140,59 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язання щодо здійснення розрахунків за оренду майна.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.08.2018 відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 10.09.2018.

Розгляд справи по суті неодноразово відкладався.

Присутня в судовому засіданні 08.10.2018 представник позивача обґрунтувала в усному порядку заявлені вимоги та просила суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судові засідання не з'являвся, причин неявки суд не повідомив. Ухвала про відкриття провадження у справі надсилалась судом на адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 08720, АДРЕСА_1. Однак, відділення поштового зв'язку відповідну ухвалу повернуло на адресу суду, у зв'язку із закінченням терміну зберігання поштового відправлення.

З цього приводу, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23.04.2018 у справі № 916/3188/16, суд зазначає, що сам лише факт не отримання стороною справи кореспонденції, якою суд, з дотриманням вимог процесуального закону, надсилав копії судових рішень за належною адресою та яка повернулася в суд у зв'язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною неявки в судові засідання, оскільки зумовлений не об'єктивними причинами, а суб'єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

З урахуванням наведеного, оскільки судом було вчинено усі дії для належного повідомлення відповідача про час та місце судового засідання, зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадках розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та об'єктивного розгляду спору по суті, у судовому засіданні 08.10.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

12.06.2014 між ПАТ «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС (орендодавець) та ФОП Никоненко В.В. (орендар) укладено Договір оренди № 21/3/7 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого на умовах та в порядку, передбаченому цим Договором, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне цільове користування окреме індивідуально визначене нерухоме майно орендодавця - частину їдальні в перетинці БГТ селища, інв. № 1916, площа 109,90 м2, яке розташоване за адресою: вул. Юності, 13, м. Українка, Обухівський р-н, Київська область.

Відповідно до п. 3.1. Договору за користування об'єктом оренди, визначеним у п. 1.1. цього Договору орендар сплачує орендодавцю плату, місячний розмір якої на момент укладання цього Договору становить 3 650,00 грн.

Пунктом 3.4. Договору обумовлено, що розмір орендної плати за перший календарний місяць оренди встановлюється в сумі 3 650,00 грн., крім того ПДВ в сумі 730,00 грн., всього 4 380,00 грн.

Згідно з п. 3.5. Договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за місяць, що передував попередньому.

Датою початку строку нарахування орендної плати вважається дата підписання сторонами Акту приймання-передачі під час передачі об'єкту оренди орендарю. Датою закінчення строку нарахування орендної плати вважається дата підписання сторонами Акту приймання-передачі під час повернення об'єкту оренди орендодавцю (п. п. 3.8., 3.9. Договору).

Пунктом 3.11. Договору передбачено, що у випадку закінчення терміну дії цього Договору орендар сплачує орендну плату по день фактичної передачі приміщення.

Згідно з п. 11.1. Договору, останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 11.05.2015.

12.06.2014 між сторонами Договору підписано Акт приймання-передачі об'єкта оренди - частини їдальні в перетинці БГТ селища, інв. № 1916, площа 109,90 м2, яка розташована за адресою: вул. Юності, 13, м. Українка, Обухівський р-н, Київська область.

Як зазначає позивач, після закінчення терміну дії договору відповідач продовжувала користуватись вказаним майном.

У зв'язку з закінченням терміну дії Договору, відповідач зверталась до позивача з листами, в яких просила Трипільську ТЕС надати рахунки за фактичне використання майна. Копії листів ФОП Никоненко В.В. з відмітками про їх отримання Трипільською ТЕС долучено до матеріалів справи.

Між сторонами після закінчення терміну дії Договору за користування майном підписано наступні Акти надання послуг: від 31.08.2016 на суму 7009,56 грн., від 30.09.2016 на суму 7009,56 грн., від 31.10.2016 на суму 7009,56 грн., від 30.11.2016 на суму 7135,73 грн., від 31.12.2016 на суму 7335,53 грн., від 31.01.2017 на суму 7467,56 грн., від 28.02.2017 на суму 7534,78 грн., від 31.03.2017 на суму 7617,66 грн., від 30.04.2017 на суму 7693,84 грн., від 31.05.2017 на суму 7832,33 грн., від 30.06.2017 на суму 7902,82 грн., від 31.07.2017 на суму 8005,56 грн., від 31.08.2017 на суму 8133,65 грн., від 15.09.2017 на суму 4074,96 грн. - всього на суму 101763,10 грн.

Зі слів позивача, 15.09.2017 ФОП Никоненко В.В. фактично звільнила майно, але за його користування в повному обсязі не розрахувалась.

Позивач твердить, що вказані вище акти були оплачені частково на загальну суму 73000,00 грн., отже за відповідачем рахується заборгованість за користування майном в сумі 28763,10 грн. Здійснення часткових оплат на рахунок позивача підтверджується долученими до позову банківськими виписками по рахунку Трипільської ТЕС.

З метою стягнення боргу в позасудовому порядку 20.11.2017 Трипільська ТЕС направила на адресу ФОП Никоненко В.В. претензію від 15.11.2017 № 10-4385 з вимогою оплати наявної заборгованості за користування майном. Відправлення зазначеної претензії на адресу відповідача підтверджується долученими до позовної заяви копіями опису вкладення у цінний лист від 20.11.2017 та квитанції № 55 про оплату послуг поштового відправлення.

Оскільки зазначена претензія відповідачем залишена без відповіді, а заборгованість непогашеною, позивач звернувся до суду позовом про стягнення 28763,10 грн. боргу за користування майном поза межами дії Договору оренди № 21/3/7 від 12.06.2014.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши наявні докази в сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом, між сторонами було укладено Договір оренди № 21/3/7 від 12.06.2014, за яким позивач передав в користування відповідача майно - частину їдальні в перетинці БГТ селища, інв. № 1916, площа 109,90 м2, яке розташоване за адресою: вул. Юності, 13, м. Українка, Обухівський р-н, Київська область.

Згідно з ч. 1, 6 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 754 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до п. 11.1. Договору останній припинив свою дію 11.05.2015. Факт припинення дії Договору сторонами не заперечується, докази продовження терміну його дії у матеріалах справи відсутні.

Сторонами не заперечується, що після закінчення терміну дії Договору відповідач фактично продовжувала користуватись майном позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи щомісячними зверненнями ФОП Никоненко В.В. до Трипільської ТЕС про надання рахунків за фактичне користування майном та щомісячно підписаними Актами надання послуг за період з серпня 2016 року по вересень 2017 року.

Сторонами в п. 3.11. Договору погоджено, що у випадку закінчення терміну дії цього Договору орендар сплачує орендну плату по день фактичної передачі приміщення.

Станом на день розгляду справи сторонами не надано доказів погашення заявленої до стягнення суми.

Таким чином, зважаючи на той факт, що ФОП Никоненко В.В. користувалась майном Трипільської ТЕС фактично поза межами дії Договору (з серпня 2016 року по вересень 2017 року), суд вважає, що у відповідача виник обов'язок по сплаті орендних платежів у сумі за фактичне користування майном позивача на підставі положень п. 3.11. Договору.

Відповідач вказаного не спростував та протилежного не довів, отже, вимога позивача про стягнення з відповідача 28 763,10 грн. заборгованості підлягає задоволенню.

Крім боргу позивач також заявляє вимогу про стягнення з відповідача на свою користь 5140,59 грн. пені.

Обгрунтовуючи право на стягнення такого виду неустойки як пеня, позивач посилається на норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», які, на його думку, передбачають можливість нарахування на суму боргу за користування об'єктом оренди після закінчення строку дії договору пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно з розрахунку позивача, пеня нарахована ним за прострочку в оплаті боргу по оренді за травень-вересень 2017 року за 6 місяців від кожного акта окремо на загальну суму 5 140,59 грн.

Перевіривши обгрунтованість вимоги позивача про стягнення на його користь пені, виходячи з вказаного позивачем періоду нарахування, суд вважає вимогу про її стягнення у заявленій сумі неправомірною та такою, що не грунтується на вимогах чинного законодавства України, виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України унормовано, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня встановлюється договором або законом з метою забезпечення виконання зобов'язання між сторонами, а за приписами ст. 547 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

В свою чергу зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів.

Судом встановлено, що Договір припинив свою дію 11.05.2015. Припинення дії договору виключає можливість нарахування пені за зобов'язаннями з оплати за фактичне користування майном, які виникли після закінчення терміну його дії.

З огляду на викладене, суд вказує, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, нарахованої на суму боргу, яка виникла після закінчення строку дії договору оренди та фактично є заборгованістю за позадоговірне користування нерухомим майном, слід вважати безпідставними. Отже, суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 5 140,59 грн.

З огляду на те, що відповідач свої грошові зобов'язання виконувала неналежним чином, позивач нарахував відповідачу 2 994,96 грн. 3% річних та 14 624,83 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У наданому до суду розрахунку позовних вимог позивач здійснив нарахування за прострочення оплати від кожного акта окремо за загальний період з 01.09.2016 по 01.06.2018.

Обгрунтовуючи здійснення розрахунку за вказаний період, позивач зазначив, що оскільки ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України визначає строк оплати «щомісячно», то, на думку позивача, з 1-го числа наступного місяця за визначеним у Акті надання послуг, несплачений розмір орендної плати є боргом та свідчить про порушення відповідачем грошових зобов'язань.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 286 Господарського кодексу України, строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи, що термін дії договору, у якому сторонами було обумовлено строк внесення орендних платежів, припинив свою дію, суд позбавлений можливості достовірно встановити строки оплати, а отже вважає строк настання оплати з моменту спливу семи днів з дня пред'явлення вимоги про оплату.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з претензією щодо погашення, в тому числі, спірної заборгованості 20.11.2017, що підтверджується, зокрема, квитанцією № 55 про відправлення цінного листа із штрихкодовим ідентифікатором № 197.

Згідно відомостей з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення за штрихкодовим ідентифікатором 197 - станом на 25.11.2017 відправлення не вручене під час доставки: інші причини.

Таким чином, з урахуванням викладеного та виходячи з приписів ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, семиденний строк оплати спірної заборгованості спливає 02.12.2017. Отже, правомірним визнається судом нарахування 3% річних та інфляційних втрат з 03.12.2017 (початок періоду виникнення права на нарахування 3% річних) по 01.06.2018 (кінцева дата зазначена позивачем у розрахунку до позову) від суми боргу 28 763,10 грн.

Здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга-Закон» за період, визначений судом, встановлено, що заявлені до стягнення 2994,96 грн. 3% річних підлягають задоволенню частково в розмірі 427,90 грн., 14624,83 інфляційних втрат - частково в сумі 1 556,67 грн.

Як встановлено ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідач відзиву на позовну заяву та будь-яких заперечень по суті спору не надав, тверджень позивача у встановленому законом порядку не спростував.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 28 763,10 грн. основного боргу, 1 556,67 грн. інфляційних втрат та 427,90 грн. 3% річних. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 129, 237, 238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Никоненко Вікторії Вікторівни (08720, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства «Центренерго» (03022, м. Київ, Голосіївський р-н, вул. Козацька, буд. 120/4, літера «Є», ) в особі Трипільської теплової електростанції (08720, Київська обл., Обухівський р-н, м. Українка, вул. Промислова, буд. 1, ) 28 763 (двадцять вісім тисяч сімсот шістдесят три) грн. 10 коп. заборгованості, 1 556 (одну тисячу п'ятсот п'ятдесят шість) грн. 67 коп. інфляційних втрат, 427 (чотириста двадцять сім) грн. 90 коп. 3% річних та 1 051 (одну тисячу п'ятдесят одну) грн. 51 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне рішення складено 26.10.2018.

Суддя О.В. Щоткін