ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року Справа № 915/750/18

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області, у складі судді Семенчук Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Мавродій Г.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1 дов.№10 від 02.01.2018,

за участю представника відповідача ОСОБА_2 дов.№16 від 05.03.2018,

розглянувши у відритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: Обласного комунального підприємства Миколаївоблтеплоенерго, 54034, м.Миколаїв, вул.Миколаївська, 5а

до відповідача: Комунального підприємства Спеціалізоване комунальне підприємства Гуртожиток, 54006, м.Миколаїв, вул.Маршала Василевського, 55-А

про: стягнення 1037913,10 грн.,

17.07.2018 Обласне комунальне підприємство Миколаївоблтеплоенерго звернулось до господарського суду Миколаївської області із позовною заявою №3597/32 від 16.07.2018 до Комунального підприємства «Спеціалізоване комунальне підприємства «Гуртожиток» про стягнення 1037913,10 грн. вартості спожитої теплової енергії.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що протягом спірного періоду з 12.10.2015 по 03.04.2018 договір купівлі продажу теплової енергії, укладений у письмовій формі, між сторонами не існував, проте відповідач отримував теплову енергію. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що 15.10.2015 приміщення за адресами: м.Миколаїв, вул.Бутоми (Курортна) 9, 11, 13, 15 були підключені до системи теплопостачання та відповідач з цього моменту почав користуватися тепловою енергією, про що свідчать наряди на підключення системи опалення та відомості споживання теплової енергії, що підписані відповідачем. За період з 12.10.2015 по 03.04.2018 відповідач спожив теплову енергію на суму 1042412,25 грн., з якої сплатив 4499,15 грн., у звязку з цим заборгованість відповідача за спожиту теплову енергію складає 1037913,10 грн.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 23.07.2018 позовну заяву №б/н від 11.07.2018 №3597/32 від 16.07.2018 Обласного комунального підприємства Миколаївоблтеплоенерго залишено без руху

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 06.08.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 05 вересня 2018 року, об 12 год. 40 хв.

Судом 05 вересня 2018 року відкладено розгляд підготовчого засідання на 02 жовтня 2018 року о 10 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 02.10.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу №915/750/18 до судового розгляду по суті на 17 жовтня 2018 року о 15 год. 30 хв.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Згідно розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради №78 р від 05.06.2012 на баланс КП «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток» були передані та закріплені на праві господарського відання гуртожитки за адресою вул. Бутоми (Курортна) 9, 11, 13, 15 (а.с.10-11).

25 жовтня 2012 року між Обласним комунальним підприємством Миколаївоблтеплоенерго (теплопостачальна організація, виконавець) та Комунальним підприємством «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток» (споживач) було укладено договір № 4061.00 на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії житловим організаціям (а.с.12-13), за умовами вказаного Договору виконавець зобов'язується виробляти, транспортувати та постачати теплову енергію (послуги), а споживач використовувати теплову енергію для об'єктів, перерахованих у Додатку № 1 цього Договору (п.1.2 Договору).

До договору між сторонами було укладено Додатки №1 та №2 (а.с.14).

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.02.2012 у справі №5016/2722/2012(12/81) встановлено, що Договір на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії житловим організаціям № 4061.00 від 25.10.2012 року вважається укладеним з 01.10.2012 року на умовах поданого позивачем відповідачеві проекту, з урахуванням редакції пунктів договору, запропонованих відповідачем у протоколі розбіжностей, з якою позивач погодився.

Рішення суду від 12.02.2013 не оскаржувалось до суду вищої інстанції, а отже набрало законної сили 01.03.2013.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, відповідно до п.6.1 Договору (в редакції протоколу розбіжностей) договір діє з 01.10.2012 року до дати закінчення опалювального сезону.

На підставі розпорядження міського голови №77 р від 15.04.2013 опалювальний сезон було закінчено з 15.04.2013, Таким чином, договір №4061,00 діяв до 15.04.2013 (а.с.18).

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12.11.2013 направив на адресу відповідача два примірники додаткової угоди №1 до договору №4061.00 на продовження дії договору.

В подальшому, ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» повторно листами №1676/25 від 17.03.2014 та №7864/25 від 10.11.2015 направив на адресу відповідача два примірники додаткової угоди №1 на продовження дії договору №4061,00 від 25.10.2012 та два примірники додатків №1,2 (а.с.19).

Позивач зазначає, що вказаний Договір та додатки відповідач не підписав. Отже, протягом періоду з 12.10.2015 по 03.04.2018 договір купівлі-продажу теплової енергії між сторонами не існував, проте відповідач отримував теплову енергію.

В підтвердження підключення до системи теплопостачання групи будинків за адресою: м. Миколаїв, вул. Бутоми (Курортна), 9,11,13,15 позивач посилається на наряди про підключення опалення №2397 від 01.10.2015, №881 від 15.10.2016, №2606 від 15.10.2014, №2395 від 01.10.2015, №2396 від 01.10.2015, №882 від 15.10.2016, №8560 від 15.10.2017, №2398 від 01.10.2015, №883 від 15.10.2016, №8563 від 15.10.2017, №6646 від 30.09.2013, №2600 від 15.10.2014, №2401 від 01.10.2015, №884 від 15.10.2016 та нарядами про відключення опалення №4971 від 31.03.2016, №4733 від 31.03.2017, №5877 від 04.03.2015, №4972 від 31.03.2016, №4734 від 31.03.2017, №9814 від 31.03.2017, №10932 від 31.03.2018, №4973 від 31.03.2016, №4735 від 31.03.2017, №9813 від 31.03.2017, №10935 від 31.03.2018, №10329 від 24.03.2014, №4974 від 31.03.2016, №4736 від 31.03.2017 (а.с.33-47).

Позивач вказує, що відповідач в період з 12.10.2015 по 03.04.2018 споживав теплову енергію, в підтвердження чого складались відомості про реалізацію теплової енергії (а.с.48-89) та для оплати вартості отриманої в період з 12.10.2015 по 03.04.20 теплової енергії в сумі 1042412,25 грн. були направлені на адресу відповідача рахунки (а.с.93-101), в підтвердження чого посилається на реєстри згрупованих відправлень (113-133) та лист №2043/25 від 13.07.2016 (а.с.103).

22.06.2016 відповідач на адресу позивача направив лист №727, в якому просив зробити залік по договору №4061.00 на суму 4499,15 грн. з договору №4061.11 за яким виникла переплата (а.с.140).

Згідно розрахунку позовних вимог, заборгованість КП «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток» за період з 12.10.2015 по 03.04.2018 складає 1037913,10 грн. (1042412,25-4 499,15), що підтверджено представником відповідача в судовому засіданні.

Крім того вказана заборгованість підтверджується підписаним сторонами Актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.05.2018 (а.с.32).

При вирішенні спору судом враховано наступне.

В силу ст. 11, 202, 509 ЦК України між сторонами у справі на підставі договору виникли зобовязальні правовідносини.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управленої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором (ч. 1 ст. 188 ГК України, ч. 1 ст. 651 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно з п. 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 року, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Жодних належних та допустимих доказів відключення приміщень відповідача від системи опалення, матеріали справи не містять. При цьому, факт опалення приміщень за період з 12.10.2015 по 03.04.2018 року відповідачем не заперечується.

Згідно з ч. 4 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

Статтею 24 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії є одним з основних обов'язків споживача теплової енергії.

Статтею 25 Закону України "Про теплопостачання" передбачено обов'язок споживача на своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Відповідно до ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно з п.2 ст.275 ГК України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Відповідно до п.п. 4, 14 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ № 1198 від 03.10.2007 року, (далі за текстом Правила) користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією відповідно до типових договорів, форми яких затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Споживач зобов'язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.

Таким чином, діючим законодавством України передбачено, що постачання теплової енергії здійснюється за договором купівлі-продажу, обов'язок із своєчасного укладення якого покладено саме на споживача теплової енергії.

Пунктом 3 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ № 1198 від 03.10.2007 року, передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Судом встановлено, що КП Спеціалізоване комунальне підприємства «Гуртожиток» не уклало договір купівлі-продажу теплової енергії з Підприємством і в період з жовтня 2015 року по квітень 2018 року безпідставно споживав теплову енергію на потреби опалення приміщень за адресою м.Миколаїв, вул. Бутоми (Курортна) 9,11,13,15.

Однак з аналізу положень Правил, зокрема пункту 44, вбачається, що термін "споживач" застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.

Частиною шостою статті 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

При цьому відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє КП Спеціалізоване комунальне підприємства «Гуртожиток» від обов'язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

У постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 по справі № 6-582цс15 зазначено, що позов про стягнення вартості теплової енергії підлягає задоволенню, якщо підтверджено, що між сторонами склалися фактичні договірні відносини.

Враховуючи те, що в даному випадку між сторонами протягом жовтня 2015 року по квітень 2018 року склалися фактичні договірні відносини щодо постачання та споживання теплової енергії, Підприємство належними доказами підтвердило факт подачі теплової енергії у приміщення м.Миколаїв, вул. Бутоми (Курортна) 9,11,13,15, докази відключення приміщення від мереж централізованого опалення у встановленому законодавством порядку відсутні, суд дійшов висновку, що позов про стягнення вартості спожитої теплової енергії підлягає задоволенню на підставі частин першої, другої статті 11 ЦК України та пункту 1 частини першої статті 174 ГК України.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.129 ГПК України, судові витрати у вигляді судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.2, 11, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 195, 210, 220, ст.ст.232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Спеціалізоване комунальне підприємства «Гуртожиток» (54006, м.Миколаїв, вул.Маршала Василевського, 55-А, ) на користь Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» (54034, м.Миколаїв, вул.Миколаївська, 5а, ) заборгованості у розмірі 1 037 913,10 грн. та 15 568,70 грн. судового збору.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пп.17.5) п.17) ч.1 Розділу XI Перехідні положення ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вступна і резолютивна частина рішення проголошені в судовому засіданні 17.10.2018, повний текст рішення складено 26.10.2018.

Суддя Н.О. Семенчук