ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 913/267/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Кушніра І. В., Краснова Є. В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Приватного підприємства "Бора-7"

на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 12.12.2017 головуючий суддя - Радіонова О.О., судді: Марченко О.А., Татенко В.М.)

та на рішення Господарського суду Луганської області від 22.05.2017 (суддя Василенко Т.А.)

за позовом Приватного підприємства "Бора-7"

до Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія"

про стягнення 122820,72 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Бора-7" (далі - позивач) звернувшись в суд з позовом, просило стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрінком" (далі - відповідач) 122 820,72 грн. за договором банківського рахунку № 6001 від 30.06.2011.

Позовні вимоги обґрунтовані статтею 1068 Цивільного кодексу України, статтею 8 Закону України "Про платіжні системи і переказ грошей в Україні", Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ № 22 від 21.01.2004, та тим, що відповідач не виконав розпорядження клієнта та не перерахував кошти останнього в інший банк і грошові кошти у сумі 122 820,72 грн. позивачу не повернув.

Ухвалою Господарського суду Луганської області від 25.04.2017 замінено назву відповідача з Публічного акціонерного товариства "Укрінком" на Публічне акціонерне товариство "Українська інноваційна компанія".

Рішенням Господарського суду Луганської області від 22.05.2017, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 12.12.2017, у задоволені позову відмовлено. За висновками судів відповідач не здійснює банківську діяльність, відсутня банківська ліцензія, що унеможливлює, в свою чергу, переказ ним коштів позивачу з банківського рахунку, до якого відповідач не має доступу та відповідних повноважень.

У касаційній скарзі позивач просить вказані судові акти скасувати та прийняти нове, рішення яким позовні вимоги задовольнити повністю. Позивач вважає висновки судів за наслідками розгляду даного спору помилковими, а посилання на практику Верховного Суду України - хибним. Зокрема позивач наголошує, що просив суд стягнути його власні кошти з відповідача, а не зобов'язувати останнього здійснювати банківські операції, тому вважає висновки судів щодо відмови у цій частині позовних вимог протилежними обставинам, котрі склались між сторонами.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Судами встановлено, що 30.06.2011 між Публічним акціонерним товариством "Український інноваційний Банк" (за договором - Банк, ПАТ "Укрінбанк") та Приватним акціонерним товариством "Бора-7" (за договором - Клієнт) було укладено договір банківського рахунку № 6001 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого, Банк відкриває Клієнту рахунок та зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок № 6001 в національній валюті України/іноземній валюті, а також інші поточні рахунки, відкриті згідно з заявою клієнта встановленої Національним банком України форми, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження Клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

В пункті 2.2.1 розділу 2 договору зазначено, що Клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своїх рахунках, за винятком випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

В свою чергу, Банк зобов'язаний своєчасно виконувати розрахунково-касові операції згідно з вимогами чинного законодавства (пункт 2.3.2 розділу 2 договору).

Зазначений договір, відповідно до пункту 6.1 розділу 6 договору, набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє протягом необмеженого строку. Дія цього договору може бути припинена за згодою сторін у разі подання Клієнтом заяви про закриття рахунку.

При надходженні вимоги Клієнта повернення коштів здійснюється у встановленому порядку (пункт 6.3 розділу 6 договору).

Позивачем 31.08.2015 через систему "Клієнт-банк" до Банку було надіслано платіжне доручення №115 від 31.08.2015 на переказ коштів в сумі 30 000,00 грн., але вказане платіжне доручення Банком виконано не було.

Позивачем 16.09.2015 було направлено до ЛФ ПАТ "Укрінбанк" та Національного банку України претензію про виконання платіжного доручення №115 від 31.08.2015, а також про перерахування залишку коштів з рахунку на рахунок позивача, відкритий в ПАТ "Кредобанк".

Вказана претензія була отримана Львівським центральним відділенням ПАТ "Укрінбанк" 16.09.2015 та Національним банком України 17.09.2015, проте відповіді на вказану претензію позивачем отримано не було.

Згідно виписки банку від 24.12.2015 на рахунку ПП "Бора-7" №0320 знаходяться грошові кошти у сумі 122 820,72 грн.

Поряд з цим, 13.01.2016 позивач надіслав на адресу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "Укрінбанк" заяву про перерахування залишку коштів в сумі 122 320,72 грн. на поточний рахунок ПАТ "Кредобанк" і вказаний лист був отриманий Фондом 19.01.2015.

13.01.2016 позивач надіслав на адресу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Укрінбанк" кредиторську вимогу про визнання ПП "Бора-7" кредитором ПАТ "Укрінбанк" за заборгованістю, що виникла за всіма договорами, укладеними між позивачем та банком та за всіма іншими видами заборгованості у сумі 122 820,72 грн., а також просив перерахувати всі кошти на рахунок в ПАТ "Кредобанк".

Відтак, оскільки Банк не виконав розпорядження клієнта та не перерахував кошти останнього в інший банк і грошові кошти у сумі 122 820,72 грн. позивачеві не повернув, останнім заявлено даний позов.

При розгляді даного спору суди виходили з тих обставин, що 01.02.2016 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів позивачу надана відповідь за № 737/0/2-16 за якою зазначено, що ПАТ "Укрінбанк" віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію з 25.12.2015 по 24.03.2016.

Постановою Національного банку України №934 від 24.12.2015 Публічне акціонерне товариство "Укрінбанк" було віднесено до неплатоспроможних та згідно рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №239 від 24.12.2015 було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Білу Ірину Володимирівну на здійснення тимчасової адміністрації.

На підставі пропозиції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було винесено Постанову Нацбанку України №180 від 22.03.2016 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Укрінбанк".

Поряд з цим, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.03.2016, яка набрала законної сили, визнано незаконними та скасовано постанову Національного банку України від 24.12.2015 №934 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Укрінбанк" до категорії неплатоспроможних" та рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.12.2015р. №239 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Укрінбанк", делегування повноважень тимчасового адміністратора банку".

Між тим, судами встановлено і те, що на позачергових загальних зборах акціонерів Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк", згідно Протоколу № 1 від 13.07.2016, було прийнято рішення про затвердження Статуту товариства в новій редакції, якою змінилась назва останнього (товариства) на Публічне акціонерне товариство "Укрінком", а також було виключено вид діяльності "діяльність комерційних банків, код КВЕД 64.19 "Інші види грошового посередництва" та включено:

- 64.99 Надання інших фінансових послуг, крім послуг страхування та пенсійного забезпечення, н.в.і.у.;

- 66.19 Інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення;

- 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна;

- 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування;

- 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель.

Місцезнаходження юридичної особи було змінено з 04053, м. Київ, вул. Смирнова-Ласточкіна, буд.10-А на 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Сметаніна, буд.3-А.

Зміна назви товариства відбулась шляхом вчинення 13.07.2016 реєстраційної дії № 7038947 приватним нотаріусом Сазоновою О. М., а державна реєстрація змін до установчих документів, а саме реєстрація статуту Публічного акціонерного товариства "Укрінком" була проведена за реєстраційною дією № 2038947 від 13.07.2016, тим же нотаріусом (Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), де основний вид діяльності товариства - 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна).

Таким чином, суди визнали, що ПАТ "Укрінком" не є банком, оскільки зазначена юридична особа не має відповідної ліцензії, та відомості про неї в Державному реєстрі банків відсутні. Банківська ліцензія ПАТ "Укрінбанк" 22.03.2016 була відкликана, у зв'язку з чим останнє також втратило статус банку.

Після відкликання та повернення банківської ліцензії ПАТ "Укрінбанк" документи для погодження змін до статуту останнього чи його реорганізації до НБУ не надходили. Крім того, судами встановлено, що на теперішній час ПАТ "Укрінком" не зверталось до НБУ для отримання банківської ліцензії в загальному порядку.

Отже суди визначились, що оскільки відповідачем не здійснюється банківська діяльність, відсутня банківська ліцензія, зазначене унеможливлює переказ ним коштів позивачу з банківського рахунку, до якого відповідач не має доступу та відповідних повноважень.

Підстави для скасування судових рішень про відмову у позові відсутні з огляду на таке.

За змістом статей 80, 83 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Особливості правового статусу окремих видів установ встановлюються законом. Положення глави 7 цього Кодексу застосовуються до всіх товариств та установ, якщо інші правила для окремих видів товариств або установ не встановлені законом.

Законом України "Про акціонерні товариства" визначено порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов'язки акціонерів.

Відповідно до частини 6 статті 1 Закону України "Про акціонерні товариства" особливості правового статусу, створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, що провадять діяльність на ринках фінансових послуг, визначаються законами, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності. У разі суперечності норм цього Закону з нормами законів, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності, норми законів, що регулюють порядок надання фінансових послуг та здійснення банківської діяльності, мають перевагу.

Законом України "Про банки і банківську діяльність" (далі за текстом - у редакції від 12.08.2015, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на час надіслання позивачем через систему "Клієнт-банк" до Банку платіжного доручення №115 від 31.08.2015 на переказ коштів в сумі 30 000,00 грн.) визначено структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків (стаття 1 цього Закону).

У статті 2 цього Закону надано значення термінів, які вживаються у вказаному Законі, зокрема передбачено, що банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків; державний реєстр банків - реєстр, що ведеться Національним банком України і містить відомості про державну реєстрацію усіх банків.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про банки і банківську діяльність" цей Закон регулює відносини, що виникають під час заснування, реєстрації, діяльності, реорганізації та ліквідації банків.

Відповідно до статті 4 цього Закону банківська система України складається з Національного банку України та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України (ч.1). Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України "Про Національний банк України", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України. Національний банк України визначає особливості регулювання та нагляду за системно важливим банком, банком, що має статус Розрахункового центру з обслуговування договорів на фінансових ринках, з урахуванням специфіки діяльності таких банків (ч.6).

За змістом статті 6 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки в Україні створюються у формі публічного акціонерного товариства або кооперативного банку. Особливості правового статусу, порядку створення, діяльності, реорганізації та ліквідації банків визначаються цим Законом та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно з частинами 1 і 7 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" реорганізація банку - злиття, приєднання, виділення, поділ банку, зміна його організаційно-правової форми (перетворення), наслідком яких є передача, прийняття його майна, коштів, прав та обов'язків правонаступникам. Ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Главою 5 цього Закону передбачено порядок реорганізації банку. Згідно зі статтями 26- 27 вказаного Закону банк може бути реорганізований за рішенням власників банку. Реорганізація може здійснюватися шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення. У разі реорганізації банку шляхом перетворення до таких правовідносин не застосовуються норми законодавства щодо припинення юридичної особи. Під час проведення реорганізації банку шляхом перетворення кредитори не мають права вимагати від банку припинення чи дострокового виконання зобов'язання (ст.26). Реорганізація за рішенням власників банку здійснюється згідно із законодавством України про господарські товариства за умови надання попереднього дозволу Національного банку України на реорганізацію банку та затвердження Національним банком України плану реорганізації банку. У разі здійснення реорганізації банку за рішенням його власників шляхом перетворення план реорганізації банку не складається. Національний банк України визначає перелік документів, які подаються для отримання дозволу на реорганізацію та затвердження плану реорганізації банку. Національний банк України не дає дозволу на реорганізацію банку у разі, якщо є достатні підстави вважати, що реорганізація загрожує інтересам вкладників та інших кредиторів і банк, створений у результаті реорганізації та/або банк, який не припиняється як юридична особа у результаті приєднання до нього або виділу з нього, не будуть відповідати вимогам щодо економічних нормативів їх діяльності, порядку реєстрації банків і ліцензування їх діяльності. Національний банк України надає дозвіл чи відмовляє у реорганізації банку протягом одного місяця з моменту отримання заяви банку на реорганізацію (ст.27).

Відповідно до частини 1 статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Водночас відповідно до частин 1 - 3 статті 15 цього Закону банк має повне і скорочене офіційні найменування українською та іноземними мовами. Найменування банку має містити слово "банк", а також вказівку на організаційно-правову форму банку. Банк має печатку зі своїм повним офіційним найменуванням. Слово "банк" та похідні від нього дозволяється використовувати у назві лише тим юридичним особам, які зареєстровані Національним банком України як банк і мають банківську ліцензію. Виняток становлять міжнародні організації, що діють на території України відповідно до міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та законодавства України.

За змістом статті 16 вказаного Закону статут банку складається з урахуванням положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, цього Закону та інших законів України. Статут банку обов'язково має містити таку інформацію про банк: 1) найменування банку (повне та скорочене); 2) його місцезнаходження; 3) організаційно-правову форму; 4) види діяльності, які має намір здійснювати банк; 5) розмір та порядок формування статутного капіталу банку, види акцій банку, їх номінальну вартість, форми випуску акцій (документарна або бездокументарна), кількість акцій, що купуються акціонерами; 6) структуру управління банком, органи управління, їх компетенцію та порядок прийняття рішень; 7) порядок реорганізації та ліквідації банку відповідно до глав 5 та 16 цього Закону; 8) порядок внесення змін та доповнень до статуту банку; 9) розмір та порядок утворення резервів та інших загальних фондів банку; 10) порядок розподілу прибутків та покриття збитків; 11) положення про аудиторську перевірку банку; 12) положення про органи внутрішнього аудиту банку. Зміни до статуту банку підлягають державній реєстрації відповідно до законодавства з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 16 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк подає документи для проведення державної реєстрації змін до статуту банку після їх погодження Національним банком України.

Отже, як реорганізація, так і ліквідація банку з ініціативи власників, а також внесення змін до статуту банку, відповідно до закону можливі лише після надання на це згоди Національним банком України.

При цьому зважаючи на положення Закону України "Про банки і банківську діяльність", зокрема статтю 2 цього Закону, передача, прийняття майна банку, його коштів, прав та обов'язків правонаступникам є наслідком саме реорганізації банку, проведеної із дотриманням процедури, визначеної цим Законом.

Крім того, згідно зі статтею 46 Закону України "Про банки і банківську діяльність" правління банку зобов'язане протягом трьох робочих днів інформувати Національний банк України про наступні свої дії: звільнення керівника (керівників) банку та про кандидатуру на призначення на цю посаду (п.1 ч.1); зміну юридичної адреси і місцезнаходження банку та його відокремлених підрозділів (п.2 ч.2); припинення банківської діяльності (п.6 ч.1).

Відповідно до положень статті 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження (ч.1). Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку (ч.2).

У частині першій статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що Фонд гарантування вкладів фізичних безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, такі повноваження: здійснює повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування майна банку), що перебуває у третіх осіб та інше.

Апеляційним судом встановлено, що згідно виписки, затвердженої ПАТ "Український інноваційний банк" Львівське центральне відділення, 24.12.2015 на рахунку ПП "Бора-7" №0320 залишився вихідний залишок у сумі 122 820,72грн.

Разом з цим, встановлено і те, що згідно з випискою з особового рахунку №5 ПП "Бора-7" по банку ПАТ "Укрінбанк", сформованої станом на 03.04.2017, кошти в сумі 122 820,72 грн. були визнані Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, також акцептовані вимоги 7 черги Реєстру кредиторів за № 1088/0/7-16 від 01.04.2016 відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду № 755 від 19.05.2016.

Отже, зазначені обставини спростовують доводи позивача про наявність правових підстав для стягнення з відповідача коштів за спірним договором, укладеним банківською установою - ПАТ "Укрінбанк" стосовно якої, за інформацією, викладеною Фондом гарантування вкладів фізичних осіб на офіційному сайті (http://www.fg.gov.ua), запроваджено процедуру ліквідації, поза межами порядку щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку, встановленого законами України "Про банки і банківську діяльність" та "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

За приписами статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

Оскільки із наведеного вище не вбачається, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, яке б призвело до ухвалення незаконного рішення, і фундаментальних порушень не встановлено, а враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи щоб продемонструвати сторонам що вони були почуті, суд касаційної інстанції вважає, що підстави для задоволення касаційної скарги, а відтак і для скасування оскарженої постанови суду апеляційної інстанції, відсутні.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності судового рішення.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у справі належить покласти на позивача.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства "Бора-7" залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 12.12.2017 у справі Господарського суду Луганської області № 913/267/17, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді І. В. Кушнір

Є. В. Краснов