ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
18.10.2018 Справа № 917/646/18
про відстрочення виконання судового рішення (наказу)
у справі №917/646/18
Суддя Паламарчук В.В.
Секретар судового засідання Рожко О.П.
Представники сторін:
від заявника (боржника): директор ОСОБА_2
від стягувача: не з'явився
Обставини справи:
08.10.2018р. до суду надійшла заява ОСОБА_1 підприємства виробничо-комерційної фірми "Оліка" про надання відстрочки виконання судового наказу на 12 місяців.
В заяві боржник зазначає, що одночасне і повне виконання судового наказу може призвести до виникнення заборгованості зі сплати податків, зборів та інших платежів до бюджету, заробітної плати, і як наслідок припинення господарської діяльності боржника, призведе до повної його неплатоспроможності.
Боржник посилається на важкий фінансовий стан. Зазначає, що частину виготовленої продукції підприємство поставляло на територію Російської Федерації. Однак починаючи з 2014 року існують труднощі у здійсненні такого постачання, пов'язані із забороною ввезення і реалізацію на території Російської Федерації продукцію українських товаровиробників; зміни у коньюктурі металургійного ринку України зумовлені негативними тенденціями в економіці та відсутності сталого імпорту, котрі спричинили здороження сировини, яка використовується ОСОБА_1 підприємством виробничо-комерційною фірмою "Оліка", в наслідок чого зниження конкурентоздатності продукції та зниження обсягів виробництва.
На підтвердження наведених доводів боржником долучено Контракт, де покупцем є підприємство, яке знаходиться на території Російської Федерації, індекси цін виробників промислової продукції та фінансові звіти підприємства.
При розгляді заяви суд виходить з наступного.
Згідно зі ст. 1 Конституції України, Україна є правовою державою, обов'язковість виконання судових рішень є обов'язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання. Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України від 30.06.2009 року №16-рп/2009, виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.
Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.
Судом враховано, що пункт 1 статті 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд". Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.
При цьому в рішенні Європейського суду з прав людини від 15.01.2010р. у справі "ОСОБА_3 проти України" зазначено, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, було ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій із сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті Першого протоколу до Конвенції
Виконання судового рішення має бути захищене як складова частина доступу до суду в світлі вимог ст. 6 Конвенції (Справа "Горнсбі проти Греції" (Case of Hornsby v. Greece) від 19.03.1997р.
Відповідно до ч. 1 ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Статтею 160 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню або відстрочити чи розстрочити або змінити спосіб чи порядок його виконання в порядку, встановленому статтями 328, 331 цього Кодексу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 331 ГПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Вирішуючи питання про відстрочку виконання судового рішення суд має: врахувати ступінь вини відповідача у виникненні спору, стихійні лиха, інші надзвичайні події.
Отже, вирішуючи питання про надання відстрочки виконання рішення, суд враховує не тільки матеріальне становище боржника, але й матеріальні інтереси стягувача, оскільки невиконання протягом тривалого часу зобов'язання перед своїм контрагентом за договором та рішенням суду порушує і матеріальні інтереси стягувача та може призвести до негативних наслідків для нього.
Суд вважає, що складне фінансове становище заявника за змістом статті 331 ГПК України не є обставинами, котрі ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим у встановленим господарським судом способом, а відтак не виступають підставою для відстрочки виконання рішення суду.
При цьому суд звертає увагу, що згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.
Окрім того, за змістом ч. 1 ст. 229 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України за невиконання грошового зобов'язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій чи бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Відповідальність боржника означає можливість стягнення за рахунок майна боржника суми невиконаного грошового зобов'язання. Тобто боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов'язання за будь-яких обставин.
В контексті наведеного вбачається, що відповідач не надав жодних належних доказів, які б обґрунтовували неможливість виконання рішення суду, а посилання на складне фінансове становище відповідача не є доказом неможливості виконання рішення. Більш того, Котракт №94, який свідчить про постачання продукції на територію Російської Федерації укладено ще 23.12.2015р., Указ Президента Російської Федерації про призупинення дії Договору про зону вільної торгівлі від 18.10.2011р. між Україною та Російською Федерацією датований 16.12.2015р., тоді як заборгованість перед стягувачем виникла на підставі Договору поставки №2865-Т від 03.01.2017р.
В зв'язку з тим, що відстрочка продовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку продовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській Конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки виконання судового рішення.
З огляду на зазначене, суд вважає, що відстрочка у даному випадку є невмотивованою, оскільки фактичне зупинення виконання рішення на тривалий період порушує баланс інтересів стягувача та боржника, що в свою чергу, порушує основні принципи обов'язковості виконання судового рішення, яке ухвалене іменем України і, як наслідок позбавляє кредитора на можливість захисту своїх прав.
Враховуючи вищевикладене, заява ОСОБА_1 підприємства виробничо-комерційної фірми "Оліка" про відстрочення виконання судового рішення (наказу) у справі №917/646/18 на 12 місяців не підлягає задоволенню, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства України
Керуючись статтями 233, 234, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
1. В задоволенні заяви про відстрочку виконання судового рішення (наказу) (вхід. №9327 від 08.10.2018р.) по справі № 917/646/18 - відмовити.
2. Ухвалу надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення (у разі неявки всіх учасників справи - з моменту її підписання суддею (суддями) та може бути оскаржена до апеляційного господарського суду протягом 10 днів з моменту складення повного тексту ухвали (ст.ст.235,255-256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Повний текст ухвали складено та підписано 23.10.2018р.
Суддя Паламарчук В.В.