ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2018 р. Справа№ 910/5299/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - Каленська М.А., адвокат, довіреність № 38-02/18 від 18.12.2017,

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Медвежа воля" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2018 у справі №910/5299/18 (суддя Смирнова Ю.М., м. Київ, повний текст складено - 14.08.2018) за позовом приватного акціонерного товариства "Медвежа воля" до публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" про визнання недійсною частини договору.

встановив наступне.

Приватне акціонерне товариство "Медвежа воля" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" про визнання недійсною частини Біржового договору поставки зерна врожаю 2017 року № 1277Ф від 17.07.2017, а саме: п.7.5 в частині сплати штрафу у розмірі 50 відсотків від суми попередньої оплати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що дана частина договору не відповідає вимогам закону; встановлена для позивача у договорі додаткова відповідальність у вигляді 50% штрафу є несправедливою і суперечить принципам розумності та добросовісності, визначеними ст. 627 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.07.2018 у справі №910/5299/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

При ухваленні даного рішення суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання п. 7.5 договору недійсним.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2018 у справі №910/5299/18 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що умова договору про сплату штрафу у розмірі 50 % відсотків від суми попередньої оплати не відповідає закону, оскільки, відповідні дії вчиняються з підстав повернення сплаченого авансу за поставлене некласне зерно гречки, а не порушення боржником зобов'язання, як унормовано ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Також, скаржник вказує на те, що брокерською конторою, яка укладала Біржовий договір поставки зерна врожаю 2017 року №1277Ф від 17.07.2017 від імені позивача, не було доведено до відома останнього інформацію про наявність такої санкції, як штраф у розмірі 50 відсотків від суми попередньої оплати.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Позивач правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався, проте надіслав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності його представника через неможливість забезпечення явки останнього.

Враховуючи те, що неявка представника позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, а також з огляду на наявність викладеної позиції скаржника, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Аграрний фонд" (покупець) та приватним акціонерним товариством "Медвежа воля" (постачальник) в особі брокера-постачальника ОСОБА_3, який є брокером, що виконує доручення постачальника і діє на підставі договору доручення №17/0717/К(1) від 17.07.2017, довіреності №162 від 25.04.2017, 17.07.2017 було укладено Біржовий договір поставки зерна врожаю 2017 року № 1277Ф (далі - договір), за умовами якого постачальник у визначений сторонами строк передає покупцеві у власність зерно гречки 3 класу, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити його (п.1.1).

Згідно п. 7.5 договору у разі, якщо постачальник, який одержав суму попередньої оплати товару не передав товар у встановлений строк, він зобов'язаний протягом 10 календарних днів після настання строку, встановленого п.п.2.1.2 договору, повернути на поточний рахунок покупця попередню оплату з врахуванням страхового платежу у сумі, визначеній п.5.3 цього договору, та додатково сплатити на користь покупця: проценти у розмірі 23% річних на суму попередньої оплати за кожен день користування коштами, обраховуючи від дня одержання цих коштів від покупця; штраф у розмірі 50% від суми попередньої оплати.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, зазначає, що частина п. 7.5 Договору, а саме умова про сплату штрафу у розмірі 50 % відсотків від суми попередньої оплати не відповідає закону, оскільки, за його доводами, відповідні дії вчиняються з підстав повернення сплаченого авансу за поставлене некласне зерно гречки, а не порушення боржником зобов'язання, як унормовано ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні вказаної вимоги.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із відмовою у задоволенні позову, з наступних підстав.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Укладаючи Біржовий договір поставки зерна врожаю 2017 року № 1277Ф сторони у пункті 7.5 передбачили у разі, якщо постачальник, який одержав суму попередньої оплати товару не передав товар у встановлений строк, він зобов'язаний протягом 10 календарних днів після настання строку, встановленого п.п.2.1.2 договору, повернути на поточний рахунок покупця попередню оплату та додатково сплатити на користь покупця, зокрема, штраф у розмірі 50% від суми попередньої оплати.

Стаття 627 Цивільного кодексу України унормовує, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 цього ж Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Згідно з приписами статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

При цьому, слід зазначити, що позивач фактично прийняв умови п. 7.5 договору шляхом його підписання.

З огляду на викладене, підписавши договір, який містить оскаржуваний наразі п. 7.5, сторони погодили відповідну можливість нарахування за порушення постачальником строків поставки товару штрафу у розмірі 50% від суми попередньої оплати.

Стосовно доводів апелянта про те, що умова договору про сплату штрафу у розмірі 50 % відсотків від суми попередньої оплати не відповідає закону, оскільки, відповідні дії вчиняються з підстав повернення сплаченого авансу за поставлене некласне зерно гречки, а не порушення боржником зобов'язання, як унормовано ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 546 Цивільного кодексу України).

Таким чином, зазначений вид штрафної договірної відповідальності має подвійну правову природу, які одночасно з тим, що стимулюють сторони дотримуватися умов договору, ще й повинні мати компенсаційний характер за порушення господарсько-правових зобов'язань.

Відповідно до ч.1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 7.5 договору у разі, якщо постачальник, який одержав суму попередньої оплати товару не передав товар у встановлений строк, він зобов'язаний протягом 10 календарних днів після настання строку, встановленого п.п.2.1.2 договору, повернути на поточний рахунок покупця попередню оплату з врахуванням страхового платежу у сумі, визначеній п.5.3 цього договору, та додатково сплатити на користь покупця, зокрема, штраф у розмірі 50% від суми попередньої оплати.

Таким чином, умовами Договору передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов Договору у вигляді сплати штрафної санкції.

Так, у даному випадку, оскаржувана частина п. 7.5 договору містить умову щодо відповідальності постачальника, який одержав суму попередньої оплати товару, у разі не поставки ним товару у передбачений договором строк у вигляді штрафу у розмірі 50% від суми попередньої оплати.

Таким чином, вказаний пункт договору передбачає обов'язок продавця сплатити покупцю санкцію у вигляді штрафу за невиконання взятих на себе зобов'язань негрошового характеру, передбачених умовами укладеного між сторонами договору (своєчасної поставки товару), що в свою чергу жодним чином не суперечить положенням ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Посилання апелянта на протилежне відхиляються колегією суддів з огляду на все вищевикладене.

Доводи апелянта про те, що брокерською конторою, яка укладала Біржовий договір поставки зерна врожаю 2017 року №1277Ф від 17.07.2017 від імені позивача, не було доведено до відома останнього інформацію про наявність такої санкції, як штраф у розмірі 50 відсотків від суми попередньої оплати, відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Так, згідно п.2.3 договору-доручення №17/07/17/К(1) від 17.07.2017, укладеного між приватним акціонерним товариством "Медвежа воля", як довірителем, та Брокерською конторою №247 товариством з обмеженою відповідальністю "Хеммонд", як повіреним, передбачено, що довіритель (позивач у даній справі) зобов'язується ознайомитись, зокрема, з типовою формою біржового договору поставки зерна врожаю 2017 року та його умовами.

Таким чином, позивач, уклавши договір - доручення, взяв на себе зобов'язання ознайомитися з усіма умовами договору поставки зерна врожаю 2017 року.

Отже, ризик невиконання цього обов'язку відповідно несе позивач, а тому посилання скаржника на недоведеність до його відома умови договору щодо сплати штрафу підставою для задоволення позову бути не можуть.

Окрім наведеного колегією суддів також враховується наступне.

Частиною 3 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 Цивільного кодексу України).

Пунктом 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Доказами такого схвалення може бути, зокрема, відповідне вчинення дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів т.ін.).

Про обставини прийняття позивачем до виконання Біржового договору поставки зерна врожаю 2017 року № 1277Ф свідчить оплата ПрАТ "Медвежа воля" реєстраційного збору за договором, винагороди повіреному, а також прийняття попередньої оплати від відповідача в рамках оспорюваного договору, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями та банківською випискою з рахунку відповідача (а.с.36-38).

Вказані обставини унеможливлюють визнання оскаржуваного пункту договору недійсним.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги судом відмовляється, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Медвежа воля" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2018 у справі №910/5299/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Скасувати зупинення дії рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2018 у справі №910/5299/18.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 26.10.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко