ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/10903/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Погребняка В.Я. – головуючий, Жукова С.В., Катеринчук Л.Й.,

за участю секретаря судового засідання Співака С.В.,

учасники справи:

позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю "Росер",

представник позивача – Астрюхін К.А. (договір про надання правової допомоги № 3-Ю/17 від 02.10.2017)

відповідач – Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця",

представник відповідача – не з'явився,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області

представник – Колода Є.Г. (довіреність № 15 від 10.09.2018),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Міністерство інфраструктури України

представник – не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Українська залізниця",

на постанову Київського апеляційного господарського суду

від 20.06.2018

у складі суддів: Скрипки І.М., (головуючий), Тищенко А.І., Гончарова С.А.

у справі за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Росер",

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Міністерство інфраструктури України

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Росер" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.07.2014 між ним та третьою особою укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1593, на виконання умов якого третя особа передала, а позивач прийняв у строкове платне користування майно. У подальшому між позивачем та відповідачем укладено до вказаного договору Додатковий договір від 28.03.2016, яким змінено орендодавця майна з третьої особи на відповідача, на користь якого позивач сплачував орендну плату. Однак, отримавши вимогу про сплату заборгованості за цим Договором від третьої особи, позивач вважає, що відповідач не мав права укладати Додаткову угоду, що порушує таким чином публічний порядок через незаконне заволодіння відповідачем майном держави.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у справі № 910/10903/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позивачем порушених прав та охоронюваних законом інтересів у межах даного позову відповідачем.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2018 у справі №910/10903/17 скасовано вищезазначене рішення місцевого господарського суду та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволені. Визнано недійсним додатковий договір оренди нерухомого майна від 28.03.2016 до договору оренди нерухомого майна від 17.07.2014 № 1593, укладений між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-західна залізниця "ПАТ "Укрзалізниця" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Росер". Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем належними та допустимими доказами доведено порушення відповідачем майнових інтересів позивача, що спростовує хибні висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем наявності його порушених прав та охоронюваних законом інтересів укладенням оспорюваної угоди, а також її нікчемність через порушення публічного порядку.

Не погоджуючись постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2018 у справі № 910/10903/17, Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Українська залізниця" звернулось з касаційною скаргою разом з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій просило її скасувати та залишити в силі судове рішення місцевого господарського суду.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції ч.ч. 6, 7 ст. 2, ст. 5 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та невірне застосування ч. 4 ст. 10 вказаного Закону. За твердженнями скаржника, передавальний акт та/або акт оцінки майна залізничного транспорту є документами, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу товариства.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 910/10903/17 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя – Погребняк В.Я., суддя – Пєсков В.Г., суддя – Катеринчук Л.Й., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 27.08.2018.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Погребняк В.Я. – головуючий, Катеринчук Л.Й., Пєсков В.Г. від 06.09.2018 задоволено клопотання скаржника про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження та поновлено цей строк. Відкрито касаційне провадження у справі № 910/10903/17 господарського суду м. Києва за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Українська залізниця" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2018. Повідомлено учасників справи, що розгляд касаційної скарги відбудеться 23.10.2018. Витребувано з господарського суду міста Києва та Київського апеляційного господарського суду матеріали справи № 910/10903/17. Надано учасникам справі строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 16.10.2018. Доведено до відома учасників справи, що нез'явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду касаційної скарги.

У зв'язку з відпусткою судді Пєскова В.Г. автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 910/10903/17 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя – Погребняк В.Я., суддя – Катеринчук Л.Й., суддя – Жуков С.В., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2018.

Ухвалою Верховного Суду від 22.10.2018 прийнято справу № 910/10903/17 до провадження у новому складі судової колегії та вирішено здійснити розгляд касаційної скарги у встановлену раніше ухвалою від 06.09.2018 дату – 23.10.2018.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу просив оскаржувану постанову апеляційної інстанції залишити без змін, як таку, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а касаційну скаргу – без задоволення.

Міністерство інфраструктури України у поясненнях щодо касаційної скарги зазначило, що господарських зобов'язань, обов'язковість виконання яких передбачена законодавством, у рамках справного договору у нього не виникало, а тому додатковий договір не створює для Міністерства юридично-правових наслідків.

В судове засідання 23.10.2018 з'явились уповноважені представники Товариства з обмеженою відповідальністю "Росер" та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області, які надали пояснення у справі. Інші учасники справи уповноважених представників не направили, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 17.07.2014 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Росер" (орендар) укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1593, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар прийняв у строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення пакгаузу № 4 та № 5, а також частину відкритої вантажної платформи, загальною площею 627,4 м2, що розташоване за адресою: Київська обл., м. Біла Церква, вул. Товарна, 29, та обліковується на балансі Будівельного монтажно-експлуатаційного управління № 2 у м. Козятин.

Пунктом 3.6 договору визначено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітнім, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Відповідно до п. 3.11 договору у разі припинення (розірвання) договору позивач сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії договору не звільняє позивача від обов'язку сплатити заборгованість за орендну платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету.

Пунктом 10.1 договору встановлено, що він укладений строком на один рік та діє з 17.07.2014 до 16.07.2015 включно.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною договору при обов'язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди (п. 10.4 договору).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту, було вирішено утворити ПАТ "Українська залізниця".

28.03.2016 між відповідачем (орендодавець) та позивачем (орендар) укладений додатковий договір до договору оренди від 17.07.2014 № 1593, за умовами якого строк дії договору продовжено по 31.05.2016 (включно).

Крім того, вказаним додатковим договором сторони встановили, що орендодавцем майна є ПАТ "Українська залізниця", погодили замінити назву Козятинське будівельно-монтажне експлуатаційне управління № 2 на Виробничий підрозділ Козятинське будівельно-монтажне експлуатаційне управління регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця".

Додатковим договором до договору від 24.10.2016, підписаним обома сторонами, строк дії договору визначено з 01.06.2016 по 31.10.2016 включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 – 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами 1 – 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передача майна в оренду не припиняє права власності на це майно. В разі переходу права власності до інших осіб договір оренди зберігає чинність для нового власника.

Згідно з ч. 2 ст. 15 вказаного Закону у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов'язки за договором оренди. Сторони можуть встановити в договорі оренди, що в разі відчуження власником об'єкта договір оренди припиняється.

Відповідно до ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 87 ЦК України, юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 87 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом.

Створення юридичної особи - ПАТ “Українська залізниця" також передбачало її державну реєстрацію, про що прямо зазначено в ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 5 Закону України “Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та в пп. 1 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 2.09.2015 № 375 “Питання публічного акціонерного товариства “Українська залізниця".

Відповідно до публічних даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державна реєстрація ПАТ "Українська залізниця" відбулася 21.10.2015.

Згідно з положеннями ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухоме майно, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, яка діяла станом на дату укладання додаткового договору) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В ч. 3 ст. 4 Закону України “Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" зазначено, що внесення нерухомого майна залізничного транспорту до статутного капіталу відповідача може здійснюватися на підставі обліку майна на балансах Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств залізничного транспорту відповідно до законодавства без попередньої державної реєстрації права власності на таке майно. Однак в даному випадку законодавець вказує про відсутність необхідності саме попередньої реєстрації. Між тим, законодавець визнає необхідність державної реєстрації прав відповідача на нерухомість, зазначивши в ч. 2 ст. 5 вищевказаного Закону про те, що державна реєстрація прав на нерухоме майно, внесене до статутного капіталу відповідача, здійснюється на підставі передавального акта та акта оцінки майна залізничного транспорту, внесеного до статутного капіталу ПАТ “Українська залізниця". В цій же ч. 2 ст. 5 вищевказаного Закону визначено, що переоформлення правовстановлюючих документів на об’єкти нерухомого майна, внесені до статутного капіталу відповідача, здійснюється протягом двох років з дня державної реєстрації позивача.

Апеляційною інстанцією з'ясовано, що на час укладання оскаржуваного додаткового договору відповідач не зареєстрував належним чином право власності на об'єкт оренди.

Крім того, переглядаючи судове рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, апеляційним господарським судом врахований наказ ПАТ "Українська залізниця" № 071 від 10.02.2016 "Про деякі питання щодо майна ПАТ "Укрзалізниці", яким керівникам структурних підрозділів апарату відповідача, регіональних філій, філій заборонено вчиняти будь-які дії щодо передачі в оренду основних засобів та нематеріальних активів, внесених до статутного капіталу відповідача до визначення відповідного порядку Кабінетом Міністрів України.

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, висновки суду апеляційної інстанції щодо правонаступництва, в даному випадку, не мають правового значення для вирішення даного спору.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Росії") щодо реалізації права на справедливий суд (п. 1 ст. 6 Конвенції): "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata – принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов’язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру".

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У справі, що розглядається, Верховний Суд доходить висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням викладеного, не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов’язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (ст. 309 ГПК України).

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Українська залізниця" та залишення постанови Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2018 у справі № 910/10903/17 без змін.

У зв’язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги та залишенні без змін постанови суду апеляційної інстанцій, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" ПАТ "Українська залізниця" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2018 у справі № 910/10903/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.Я. Погребняк

Судді С.В. Жуков

Л.Й. Катеринчук