ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.07.2018                      Справа № 905/297/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Ніколаєвої Л.В.

при секретарі судового засідання Паніній Я.М.,

розглянувши справу №905/297/18

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Горлівськтепломережа»

про стягнення 50 901 741,99 грн.,-

за участю представників:

від позивача: не з’явився

від відповідача: не з’явився

Суть спору: ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося до господарського суду Донецької області з позовом, в якому просить суд стягнути з ПрАТ «Горлівськтепломережа» 50 901 741,99 грн., з яких: 27 085 698,43 грн. – основний борг, 2 172 143,92 грн. - 3 % річних, 15 299 274,96 грн. – інфляційні втрати, 6 344 624,68грн. - пеня (із врахуванням усних пояснень представника позивача щодо допущення описки у прохальній частині позову в частині зазначення заявленої до стягнення суми інфляційних втрат – 15 299 247,96 грн., замість - 15 299 274,96 грн., наданих у судовому засіданні 18.06.2018р.).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору на купівлю – продаж природного газу №1503/15-ТЕ-6 від 31.12.2014р. в частині повної та своєчасної оплати природного газу.

У відзиві на позовну заяву за вх.№11512/18 від 05.06.2018р. відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням на те, що позивачем не надано суду акт приймання-передачі газу за лютий 2015р. та жодних належних доказів направлення відповідачу відповідного акту, підписаного уповноваженим представником позивача та скріпленого печаткою підприємства, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для здійснення будь-яких оплат за природний газ у лютому 2015р. До того ж, у лютому 2015р. відповідач мав відносини щодо поставки природного газу не з позивачем, а з іншим підприємством. Відповідач посилається також на те, що несплата заборгованості за січень 2015р. сталася не з вини відповідача, а у зв’язку з наявністю заборгованості з боку держави та споживачів теплової енергії. Крім того, відповідач зазначає, що у зв’язку з триванням на території м. Горлівки антитерористичної операції останнім отримано сертифікат ТПП України про форс-мажорні обставин (обставини непереборної сили), що виключає відповідальність за невиконання зобов’язань по договору №1503/15-ТЕ-6 від 31.12.2014р.

Ухвалою суду від 27.03.2018р. в т.ч. продовжено строк проведення підготовчого провадження до 05.06.2018р.

Ухвалою суду від 05.06.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.06.2018р.

У судовому засіданні 18.06.2018р. господарським судом задоволено клопотання відповідача про долучення доказів, а саме (у копіях): ліцензій Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг № 041992 від 19.04.2013р., № 041993 від 19.04.2013р., № 041994 від 19.04.2013р., на підставі ст. 207 ГПК України, про що постановлено ухвалу в протокольній формі.

У судовому засіданні 18.06.2018р. за участю представників сторін оголошено перерву до 03.07.2018р.

У судовому засіданні 03.07.2018р. господарським судом задоволено клопотання позивача за вх. № 13828/18 від 03.07.2018р. про долучення доказів, а саме (у копіях): витягу з реєстрів споживачів природного газу теплопостачальні підприємства за договорами з НАК «Нафтогаз України», з боку яких не підписані акти приймання-передачі, реєстру фактично протранспортованих обсягів природного газу підприємствам комунальної теплоенергетики та котельням промислових підприємств мережами ПАТ «Донецькоблгаз» за лютий 2015р., договору на розподіл природного газу №14-132-ТН від 30.01.2014р. (із додатками та додатковою угодою до нього) на підставі ст. 207 ГПК України, про що постановлено ухвалу в протокольній формі.

Також, у судовому засіданні 03.07.2018р. господарським судом задоволено клопотання відповідача за вх. № 04-27/1770 від 03.07.2018р., в якому останній просить суд не вважати копію звіту по господарських операціях за період з 01.10.2014р. по 30.04.2015р., додану відповідачем до відзиву по справі, доказом та не посилатись на нього при ухваленні рішення, у зв’язку з виявленими неточностями у документі.

Сторони у судове засідання щодо розгляду справи по суті, призначене на 03.07.2018р., не з’явились. При цьому, про дату, час та місце судового засідання сторони повідомлені належним чином, про що свідчать особисті підписи їх представників на розписці від 18.06.2018р.

Враховуючи наведене, а також приписи ч. 1 ст. 202 ГПК України суд визнав за можливе вирішити справу за відсутності представників сторін у судовому засіданні.

На підставі ст. 240 ГПК України у судовому засіданні 03.07.2018р. складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

31.12.2014р. між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (продавець, позивач) та ПрАТ «Горлівськтепломережа» (покупець, відповідач) укладено договір купівлі-продажу природного газу №1503/15-ТЕ-6, згідно з яким продавець зобов’язався передати у власність покупцю у 2015р. природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов’язався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору (п.1.1 договору).

Відповідно до п.1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Згідно з п.2.1 договору продавець передає покупцеві з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. газ обсягом до 81483,995 тис.куб.м., у тому числі по місяцях кварталів (тис.куб.м.): січень – 16840,682, лютий – 16100,052, березень – 13527,642, квітень – 3891,534, травень – 0, червень – 0, липень – 0, серпень – 0, вересень – 0, жовтень – 4152,068, листопад – 11344,882, грудень – 15627,135.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов’язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов’язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. п. 3.3, 3.4 договору).

За змістом п. п. 5.1, 5.2, 5.3 договору ціна (граничний рівень ціни) на газ і тариф на його транспортування установлюються уповноваженим державною владою України органом. Ціна за 1 000 куб. м природного газу становить 1 091 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м природного газу 1 091 грн., крім того ПДВ 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ – 1 309,20 грн.

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п.6.1 договору).

У разі невиконання покупцем пункту 6.1 цього договору він зобов’язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п.7.2 договору).

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.11 договору).

Відповідно до акту приймання-передачі природного газу за січень 2015р., підписаного обома сторонами та газорозподільною організацією ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», а також скріпленого печатками підприємств, позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на суму 15 195 733,85 грн.

Акт приймання-передачі природного газу за лютий 2015р. сторонами не підписаний. Водночас, на підтвердження поставки природного газу у лютому 2015р. позивач надав до суду:

- витяг з реєстрів споживачів природного газу Теплопостачальні підприємства за договорами з НАК «Нафтогаз України», з боку яких не підписані акти приймання-передачі за лютий 2015р., який підписаний першим заступником голови правління НАК «Нафтогаз України» та скріплений печаткою підприємства, та згідно з яким загальний обсяг поставленого газу за договорами № 1504/15-БО-6 від 31.12.2014р., № 1505/15-КП-6 від 31.12.2014р., № 1503/15-ТЕ-6 від 31.12.2014р. складає 10 999,564 тис.куб.м., з яких: 1 669,728 тис.куб.м. - за договором № 1504/15-БО-6 від 31.12.2014р. (категорія «бюджет»); 247,981 тис.куб.м - № 1505/15-КП-6 від 31.12.2014р. (категорія «компобут»); 9 081,855 тис.куб.м - № 1503/15-ТЕ-6 від 31.12.2014р. (категорія «населення»).

-реєстр фактично протранспортованих обсягів природного газу підприємствам комунальної теплоенергетики та котельням промислових підприємств мережами ПАТ «Донецькоблгаз» за лютий 2015р., який підписаний заступником голови правління ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» та скріплений печаткою підприємства, та згідно з яким загальний обсяг протранспортованого відповідачу газу складає 10 999,564 тис.куб.м., з яких 9 081,855 тис.куб.м. - категорія «населення», 1 669,728 тис.куб.м. - категорія «потреби бюджетних організацій», 247,981 тис.куб.м. - категорія «підприємства, організації та інші суб’єкти господарювання (крім бюджетних)».

При визначенні вартості поставленого відповідачу газу у лютому 2015р. позивач виходив з обсягу газу – 9 081,855 тис.куб.м. (категорія «населення») та ціни природного газу – 1 309,20 грн. з ПДВ, встановленої у договорі (9 081,855 тис.куб.м х 1 309,20 грн.).

Між тим, відповідач оплату за спожитий газ не здійснив, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому останній просить стягнути з відповідача основний борг в розмірі 27 085 698,43грн., з яких: 15 195 733,85 грн. - за зобов’язаннями січня 2015р., 11 889 964,58 грн. – за зобов’язаннями лютого 2015р., пені в розмірі 6 344 624,68 грн., нарахованої з 17.02.2015р. по 16.08.2015р. за зобов’язанням січня 2015р., з 17.03.2015р. по 16.09.2015р. за зобов’язанням лютого 2015р.; 3 % річних в розмірі 2 172 143,92 грн., нараховані з 17.02.2015р. по 01.11.2017р. за зобов’язаннями січня 2015р., з 17.03.2015р. по 01.11.2017р. за зобов’язаннями лютого 2015р.; - інфляційні втрати в розмірі 15 299 274,96 грн., нараховані за період березень 2015р. по вересень 2017р. за зобов’язаннями січня 2015р., за період квітень 2015р. по вересень 2017р. за зобов’язаннями лютого 2015р. (із врахуванням усних пояснень представника позивача, наданих у судовому засіданні 18.06.2018р., щодо допущення описки у розрахунку позовних вимог в частині зазначення періоду нарахування інфляційних втрат за зобов’язаннями лютого 2015р. – 01.04.2014р. по 30.09.2017р., замість - 01.04.2015р. по 30.09.2017р.).

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного:

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, який в силу вимог ч.1ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вище встановлено господарським судом, між сторонами у справі укладено договір купівлі-продажу природного газу №1503/15-ТЕ-6 від 31.12.2014р., згідно з яким позивач зобов’язався передати у власність покупцю природний газ, а відповідач - прийняти та оплатити цей природний газ до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Отже, зобов’язання з оплати газу, поставленого у січні 2015р., мали бути виконані відповідачем не пізніше 16.02.2015р. включно (з урахуванням того, що останній день строку оплати та наступний за ним день (14-15.02.2015р.) припадали на вихідні дні (ч.5 ст.254 ЦК України), зобов’язання з оплати газу, поставленого у лютому 2015р., – 16.03.2015р. (з урахуванням того, що останній день строку оплати та наступний за ним день (14-15.03.2015р.) припадали на вихідні дні (ч.5 ст.254 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 ЦК України, зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч. 1,7 ст.193 ГК України.

Між тим, як вище встановлено господарським судом, оплату за природний газ, який позивач поставив відповідачу у січні-лютому 2015р., останнім не здійснено як у встановлений договором строк, так і в подальшому.

При цьому, наявність боргу за січень 2015р. в розмірі 15 195 733,85 грн. жодним чином не заперечується відповідачем.

Разом з тим, заперечення відповідача в частині відсутності підстав для здійснення оплати за природний газ за лютий 2015р. не прийняті господарським судом до уваги з огляду на наступне:

Згідно з п.4.1 договору №1503/15-ТЕ-6 від 31.12.2014р. кількість газу, яка подається відповідачу, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу відповідача.

Комерційні вузли обліку встановлюються на межі балансової належності газопроводів відповідача та газотранспортного підприємства (п.4.4 договору №1503/15-ТЕ-6 від 31.12.2014р.).

Як посилається позивач, у межах спірних відносин газорозподільним підприємством є ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на підставі договору на розподіл природного газу № 14-132-ТН від 30.01.2014р., укладеним між позивачем та ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», згідно з яким останнє зобов’язалось у 2014-2015роках надати позивачу послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об’єктів позивача або його споживачів відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін. (п. 2.1 договору в редакції додаткової угоди № 1 від 03.12.2014р. до договору).

Згідно з додатком № 1 до договору на розподіл природного газу № 14-132-ТН від 30.01.2014р. (в редакції додаткової угоди № 1 від 03.12.2014р. до договору) газорозподільне підприємство здійснює протягом 2014-2015 років транспортування природного газу газорозподільними мережами в обсязі 769 773,436 тис. куб. м., у т.ч. у лютому 2015р. – 79 135 тис.куб.м.

Відповідно до наданого відповідачем акта прийому-передачі №б/н від 01.03.2015р., підписаного відповідачем та ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» в особі Горлівського управління по газопостачанню та газифікації, і скріпленого печатками підприємств, у лютому 2015р. протранспортовано природний газ в обсязі 10 999 564 куб.м., що відповідає даним, відображеним у реєстрі споживачів природного газу Теплопостачальні підприємства за договорами з НАК «Нафтогаз України», з боку яких не підписані акти приймання-передачі за лютий 2015р., та у реєстрі фактично протранспортованих обсягів природного газу підприємствам комунальної теплоенергетики та котельням промислових підприємств мережами ПАТ «Донецькоблгаз» за лютий 2015р.

При цьому, реєстр споживачів природного газу Теплопостачальні підприємства за договорами з НАК «Нафтогаз України», з боку яких не підписані акти приймання-передачі за лютий 2015р., який підписаний позивачем, та реєстр фактично протранспортованих обсягів природного газу підприємствам комунальної теплоенергетики та котельням промислових підприємств мережами ПАТ «Донецькоблгаз» за лютий 2015р., який підписаний ПАТ по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», містять розшифровку споживачів, яким протранспортовано газ, та обсягів газу, які протранспортовані цим споживачам в розрізі категорій споживачів. Зокрема, у вказаних реєстрах визначено: споживач – ПрАТ «Горлівськтепломережа» (відповідач), категорія споживачів відповідача – населення, обсяг газу – 9 081,855 тис.куб.м.

До того ж, виходячи з даних реєстрів поставка та транспортування газу здійснені у межах обсягів, встановлених у п.2.1 договору №1503/15-ТЕ-6 від 31.12.2014р. та додатку № 1 до договору № 14-132-ТН від 30.01.2014р. (в редакції додаткової угоди № 1 від 03.12.2014р. до договору).

Відтак, з наведених вище показів фактично поставленого та протранспортованого обсягу газу вбачається передача позивачем газу до межі балансової належності об’єкта відповідача (категорія - «населення») у лютому 2015р. – 9 081,855 тис.куб.м.

Разом з цим, суд враховує, що відповідачем не надано до суду жодних доказів припинення господарських відносин із позивачем на підставі договору купівлі-продажу природного газу №1503/15-ТЕ-6 від 31.12.2014р., та доказів фактичного постачання відповідачу природного газу у лютому 2015р. іншим підприємством.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене, а також те, що газ, що продається за договором, використовується відповідачем саме для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, господарський суд дійшов висновку про те, що матеріалами справи підтверджено поставку відповідачу природного газу у лютому 2015р. в обсязі 9 081,855 тис.куб.м на виконання вказаного договору.

Водночас, виходячи з поставленого обсягу газу 9 081,855 тис.куб.м, а також з встановленої у договорі ціни газу 1 309, 20 грн., вартість газу у лютому 2015р. становить 11 889 964,57 грн. (9 081,855 тис.куб.м х 1309,20 грн.), а не 11 889 964,58 грн., як визначено позивачем.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість і правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу, та про їх задоволення в розмірі 27 085 698,42 грн. (15 195 733,85 грн. (за зобов’язаннями січня 2015р.) + 11 899 964,57 грн. (за зобов’язаннями лютого 2015р.)).

В силу вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, вимогами ч.1ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з розрахунком, який здійснений позивачем, сума нарахованих відповідачу 3% річних за загальний період з 17.02.2015р. по 01.11.2017р. складає 2 172 143,92 грн. (1 233 976,85 грн. - за зобов’язаннями січня 2015р. + 938 167,07 грн. - за зобов’язаннями лютого 2015р.). При цьому, при розрахунку 3% річних за зобов’язаннями лютого 2015р. позивач виходив з суми боргу 11 899 964,58 грн.

Тому, господарським судом самостійно здійснений розрахунок 3% та встановлено, що загальна сума 3% річних становить 2 172 143,92 грн. (1 233 976,85 грн. - за зобов’язаннями січня 2015р. + 938 167,07 грн. - за зобов’язаннями лютого 2015р.). При цьому, розрахунок 3% річних за зобов’язаннями лютого 2015р. здійснено судом виходячи з суми боргу 11 899 964,57 грн. та встановлено, що їх сума не змінилась.

Згідно з розрахунком інфляційних втрат, який здійснений позивачем, сума нарахованих відповідачу інфляційних втрат за загальний період з березня 2014р. по вересень 2017р. складає 15 299 274,96 грн. (9 646 207,55 грн. - за зобов’язаннями січня 2015р. + 5 653 067,40 грн. - за зобов’язаннями лютого 2015р.). При цьому, при розрахунку інфляційних втрат за зобов’язаннями лютого 2015р. позивач виходив з суми боргу 11 899 964,58 грн.

Тому, господарським судом самостійно здійснений розрахунок інфляційних втрат та встановлено, що загальна сума інфляційних втрат становить 15 299 274,95 грн. (9 646 207,55 грн. - за зобов’язаннями січня 2015р. + 5 653 067,40 грн. - за зобов’язаннями лютого 2015р.). При цьому, розрахунок інфляційних втрат здійснено судом виходячи з суми боргу 11 899 964,57 грн. та встановлено, що їх сума не змінилась. Водночас, різниця між визначеними позивачем та судом сумами інфляційних втрат пов'язана з тим, що при додаванні сум інфляційних втрат за зобов'язаннями січня 2015р. та лютого 2015р. позивачем невірно визначено їх загальну суму.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

Водночас вимогами п.3 ч.1 ст.611 ЦК України також передбачено, що одним із наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки.

У ст.549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до вимог ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. ст. 1, 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з умовами п. 7.2. договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору, він зобов’язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Разом з тим, 13.01.2015р. Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на території проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси».

У ст.1 вказаного Закону визначено, що метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція. До 31 грудня 2015 року цим громадянам має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, а також встановлено додаткові гарантії захисту житлових та майнових прав громадян, звільнених на підставі зазначених обставин, до моменту їх працевлаштування, за умови отримання ними статусу зареєстрованого безробітного.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону встановлено мораторій на час, визначений статтею 1 цього Закону, на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

Житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Виконавцем є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, а виробником - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги (ст.1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» за функціональним призначенням житлово-комунальні послуги розподіляються, зокрема, на комунальні послуги, до яких належать: постачання та розподіл природного газу, постачання та розподіл електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

З наявних в матеріалах справи ліцензій Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг серії АД №041992 від 19.04.2013р., серії АД №041993 від 19.04.2013р. та серії АД №041994 від 19.04.2013р. вбачається, що відповідач здійснює виробництво теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії), транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 16.02.2018р., відповідач здійснює такі види діяльності, як постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

Тобто, відповідач є виконавцем/виробником комунальної послуги з постачання теплової енергії (опалення).

При цьому, відповідач у межах спірного періоду здійснював свою господарську діяльність у м. Горлівка Донецької області (місцезнаходження відповідача до 06.02.2017р.) та у с. Щурове, м. Лиман Донецької області (місцезнаходження відповідача з 06.02.2017р. по т.ч.), які розпорядженням Кабінету Міністрів України №1053-р від 30.10.2014р. та у подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України №1275-р від 02.12.2015р., віднесено до району проведення антитерористичної операції.

Відповідно до п. 6 Статуту НАК «Нафтогаз України», затвердженого постановою КМУ від 25.05.1998р. № 747 (із врахуванням змін, внесених постановою КМУ від 02.10.2013р. №724) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), предметом діяльності компанії є, зокрема, постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом; постачання природного газу за регульованим тарифом; постачання нафти, скрапленого газу та газового конденсату. Відповідно до п.6 Статуту ПАТ «НАК «Нафтогаз України», затвердженого постановою КМУ від 14.12.2016р. № 1044 (в редакції, чинній на теперішній час) предметом діяльності Компанії є, зокрема: постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ; постачання нафти, скрапленого газу та газового конденсату.

Згідно п. 1 Постанови КМУ від 25.07.2012р. № 705 «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії.

Враховуючи те, що природний газ є енергетичним ресурсом, а гарантованим постачальником цього ресурсу є підприємство позивача, то, відповідно, останнє є постачальником енергоресурсу.

Відтак, з огляду на предмет договору та виходячи з того, що позивач є постачальником енергоресурсу, а відповідач є виконавцем/виробником комунальних послуг, які надавались у межах спірного періоду на території проведення антитерористичної операції, положення ч.2 ст.2 ЗУ «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств-виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» розповсюджують свою дію на правовідносини сторін, які виникли внаслідок невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу №1503/15-ТЕ-6 від 31.12.2014р. (Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 29.09.2015р. по справі № 908/6344/14, від 24.02.2016р. по справі № 905/1353/15, від 17.05.2016р. по справі №905/3184/15, від 30.11.2017р. по справі № 905/1285/17).

Одночасно, згідно із ст.3 вказаного нормативно-правового акту передбачено набрання ним чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Офіційне опублікування розглядуваного Закону України відбулось 06.02.2015р. у газеті «Голос України» (№21).

Тобто, мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій на період проведення антитерористичної операції встановлено з 07.02.2015р.

Таким чином, із врахуванням положень ст.ст.1, 2 вищезазначеного Закону нарахування позивачем пені за період починаючи загалом з 17.02.2015р. по дату визначену позивачем за кожним із наведених зобов’язань є безпідставним, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Посилання відповідача на відсутність вини у невиконанні зобов'язань по сплаті за природний газ, спожитий у січні 2015р., як на підставу для відмови у позові, судом до уваги не прийнято, оскільки, по – перше, такі обставини, як наявність заборгованості держави з компенсації різниці в тарифах, з боку кінцевих споживачів теплоенергії, проведення антитерористичної операції, чинним законодавством не визначено як підстави припинення грошового зобов’язання (або звільнення від його виконання); по – друге, відповідачем не надано до суду сертифікат ТПП України, на який відповідач посилається у відзиві на позов, а тому у суду немає можливості пересвідчитись у його видачі саме стосовно договору № 1503/15-ТЕ-6 від 31.12.2014р.; по – третє, інфляційні нарахування та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника в силу приписів ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Горлівськтепломережа» (84453, Донецька обл., м. Лиман, с. Щурове, вул. Соборна, буд.139, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд.6, ) 27 085 698 (двадцять сім мільйонів вісімдесят п’ять тисяч шістсот дев’яносто вісім) грн. 42 коп. основного боргу, 2 172 143 (два мільйони сто сімдесят дві тисячі сто сорок три) грн. 92 коп. 3% річних, 15 299 274 (п'ятнадцять мільйонів двісті дев'яносто дев'ять тисяч двісті сімдесят чотири) грн. 95 коп. інфляційних втрат, 539 831 (п'ятсот тридцять дев'ять тисяч вісімсот тридцять одна) грн. 71 коп. судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 13.07.2018р.

Суддя Л.В. Ніколаєва