СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2018 р. Справа № 917/323/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Радіонова О.О., суддя Зубченко І.В. , суддя Чернота Л.Ф.

за участю секретаря судового засідання Трубникової Ю.О.

від представників сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Транспортна інжинірингова компанія “Автосоюз”, м. Полтава (вх. № 205 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 14.06.18р. (повний текст складено та підписано 14.06.2018 року у м. Полтаві) у справі № 917/323/18 (суддя Безрук Т.М.)

за позовом Дочірнього підприємства «Автомаз Україна», м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Транспортна інжинірингова компанія “Автосоюз”, м. Полтава

про стягнення 53200,06 грн.

ВСТАНОВИЛА:

28.03.2018р. позивач, Дочірнє підприємство «Автомаз Україна», м. Київ, звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Транспортна інжинірингова компанія “Автосоюз”, м.Полтава про стягнення 40 473,60 грн. основного боргу, пені в розмірі 3 628, 21 грн., штрафу в розмірі 8094,72 грн., інфляційних втрат в розмірі 647,58 грн. та 3% річних в розмірі 355,95 грн. (а.с. 4-6).

Відповідно ухвали господарського суду Полтавської області від 17.04.2018 року, справа була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 47).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 14.06.2018 року у справі №917/323/18 позовні вимоги задоволені повністю (а.с. 60-64).

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Транспортна інжинірингова компанія “Автосоюз”, м. Полтава на користь Дочірнього підприємства «Автомаз Україна», м. Київ основний борг в розмірі 40 473 грн. 60 коп., пеню в розмірі 3628 грн. 21 коп., штраф в розмірі 8094 грн. 72 коп., інфляційні втрати в розмірі 647грн. 58 коп., 355,95 грн. - 3% річних та судовий збір в сумі 1762 грн.

В обґрунтування прийнятого рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позивачем доведений факт поставки товару, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними та рахунками-фактурами, а відтак вимога щодо задоволення вимог про стягнення суми боргу є обґрунтованою та документально підтвердженою.

Що стосується розміру пені, то за висновком суду, позивачем при нарахуванні пені за несвоєчасну оплату поставленої продукції, було вірно зазначено період нарахування пені та її розмір.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та штрафу встановив, що ці вимоги є обґрунтованими, а позивачем правильно було зазначено період та їх розмір.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю “Транспортна інжинірингова компанія “Автосоюз”, не погодився з вказаним рішенням суду першої інстанції та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 14.06.2018 року в частині стягнення 40 473,60 грн. основного боргу та штрафу в розмірі 8094,72 грн. ( а.с. 73-75).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вважає, що оскаржуване рішення прийнято з частковим порушенням чинного законодавства, частково не відповідає обставинам справи і підлягає частковому скасуванню з наступних підстав.

Апелянт визнає, що в порушення вимог укладеного між сторонами договору поставки ним було прострочено виконання зобов’язання зі своєчасної оплати за поставлений позивачем товар за період з 02.12.2017р. по 19.03.2018р., та посилається на повну сплату суми заборгованості в розмірі 40 473, 60 грн.

Скаржник зазначає, що на момент розгляду справи по суті в суді першої інстанції позивач був обізнаний про відсутність з боку відповідача суми основної заборгованості за договором.

Апелянт зазначає, що одночасне стягнення штрафу та пені, нарахованих за порушення зобов’язання щодо оплати товару за договором суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки відповідно до ст. 549 ЦК України пеня та штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому одночасне їх застосування є невірним, та посилається на постанови ВСУ від 21.10.2015 року №6-2003цс15 та від 11.10.2017 року №347-1910/15-ц.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05.09.2018р. у справі №917/323/18 відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.09.2018 року справу №917/323/18 призначено до розгляду на 02.10.2018 року о 12:00 год.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.10.2018 року оголошено перерву у справі №917/323/18 до 25.10.2018 року о 12:30 год.

Указом Президента України від 29.12.2017 року №454/2017 "Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах" ліквідовано Донецький апеляційний господарський суд та Харківський апеляційний господарський суд та утворено Східний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Донецьку, Луганську, Полтавську та Харківську області, з місцезнаходженням у місті Харкові.

Указом Президента України від 28 вересня 2018 року №295/2018 переведено суддів Донецького апеляційного господарського суду та Харківського апеляційного господарського суду на роботу на посадах суддів Східного апеляційного господарського суду.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” суди, що ліквідуються, припиняють здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті “Голос України” повідомлень голів новоутворених судів про початок роботи новоутворених судів.

Повідомлення про початок роботи Східного апеляційного господарського суду оприлюднено в газеті “Голос України” № 185 (6940) від 03.10.2018 року.

Відповідно до ч. ч. 5,7 ст. 31 Господарського процесуального кодексу України у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2018 року сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Радіонова О.О., судді Зубченко І.В., Чернота Л.Ф.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.09.2018 року, справу №917/323/18 прийнято до провадження та призначено на 07.11.2018 року о 10:00 год.

20.09.2018р. через канцелярію суду від Дочірнього підприємства «Автомаз Україна» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач визнає сплату відповідачем суми основного боргу в розмірі 40 473, 60 грн., в решті вимог просить апеляційну скаргу залишити без задоволення (а.с.113-114).

В зазначеному відзиві позивач вказує на те, що положення ст. 61 Конституції України викладені в ІІ розділі «Права, свободи та обов’язки людини і громадянина», застосовуються виключно до громадянина і людини, та в постановах ВСУ від 21.10.2015 року №6-2003цс15 та від 11.10.2017 року №347-1910/15-ц по даним справам застосовувалась неустойка з боку банківських установ до фізичних осіб.

ДП «Автомаз Україна» у відзиві зазначає, що в Господарському кодексі України законодавець чітко розділяє штрафні санкції, пеню та штраф. В обґрунтування доводів посилається на ст. 549 ЦК України, ч.2 ст. 193, ч.2 ст. 217, ч.1 ст. 230, 231 Господарського кодексу України.

01.10.2018 року від апелянта надійшла відповідь на відзив, в якому скаржник вважає помилковим посилання позивача, що ЦК України окремо визначено поняття пені та штрафу, та відповідно їх одночасне застосування, оскільки поняття самої неустойки як одного виду забезпечення виконання зобов’язання, та відповідно нормою ст. 549 ЦК України передбачено порушення лише одного зобов’язання, а не множинних зобов’язань. (а.с 124-125).

Скаржник зазначає, що посилання позивача на ст. 231 Господарського кодексу України є невірним, оскільки ця стаття відноситься до господарських зобов’язань, в яких хоча б одна сторона належить до державного сектору економіки.

ТОВ «Транспортна інжинірингова компанія «Автосоюз» посилається на розрахунки за договором поставки, відповідно до наявних коштів, та нарахування позивачем пені в розмірі 3628 грн. 21 коп., штрафу в розмірі 8094 грн. 72 коп. є неспіврозмірним, в обґрунтування посилається на норму ч.1 ст. 233 Господарського кодексу України.

Скаржник просить суд залишити заперечення позивача без розгляду та апеляційну скаргу задовольнити повністю.

Апелянт у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, своїм правом на участь у суді апеляційної інстанції не скористався.

Позивач у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, своїм правом на участь у суді апеляційної інстанції не скористався.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.222, ст.223 ГПК України фіксування судового засідання не здійснювалося внаслідок неявки у судове зсідання сторін, був складений протокол судового засідання.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Позивач, Дочірнє підприємство «Автомаз Україна», м. Київ є юридичною особою (ідентифікаційний код 32376626), що підтверджено витягом з ЄДРПОУ (а.с.35-40).

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю “Транспортна інжинірингова компанія «Автосоюз» є юридичною особою (ідентифікаційний код 40854805), що підтверджується витягом з ЄДРПОУ (а. с. 31-32).

10.11.2017 року між Дочірнім підприємством «Автомаз-Україна» (за договором – постачальник, далі -позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспортна інжинірингова компанія "Автосоюз" ( за договором покупець, далі -відповідач) укладено господарський типовий договір поставки № О15-000101 (а.с. 11-12).

Відповідно до п.1.1, постачальник зобов'язався поставити і передати у власність покупцю товар, а відповідач (покупець) зобов'язався прийняти цей товар та своєчасно здійснити оплату його вартості на умовах даного договору.

Відповідно до п.1.2 предметом постачання є автомобільні запасні частини, мастила, інші комплектуючи для транспортних засобів, що надалі іменуються – товар, найменування, асортимент та кількість якого зазначаються в заявці покупця, яка узгоджується між сторонами за допомогою факсимільного зв’язку або електронної пошти.

Найменування, асортимент, марка товару, одиниця виміру, кількість та ціна за одиницю товару, вказуються у видаткових накладних, які є невід'ємною частиною даного договору (п.2.1).

Ціни на товар у постачальника встановлюються у гривнях і фіксуються в рахунку -фактурі на дату виставлення рахунку-фактури на кожну окрему партію товару. Ціна тари (упаковки) включена в ціну товару (п.3.1).

Оплата товару покупцем проводиться протягом 5 банківських днів з моменту поставки товару (п.3.4).

Відповідно до п.4.3 договору, моментом поставки вважається момент підписання уповноваженим представником покупця видаткової накладної на товар.

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент передачі товару за видатковою накладною на товар (п.4.5).

Пунктом 7.2 договору сторони встановили, що у випадку порушення строків оплати товару, встановлених умовами цього договору, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний календарний день прострочки в оплаті.

Згідно п.7.3 Договору, порушення покупцем строків оплати більше, ніж 30 календарних днів, вважається односторонньою відмовою від виконання умов цього Договору. За односторонню відмову від виконання умов договору покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від вартості неоплаченого товару.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017р., а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань за договором. Якщо за місяць до строку закінчення договору жодна із сторін не заявить про своє бажання припинити його чинність, то цей договір вважається продовженим на один рік на тих же умовах (п.9.1 - п.9.5).

Даний договір поставки підписаний та скріплений печатками сторін у відповідності до чинного законодавства.

На виконання умов договору позивач здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 40473,60 грн. Зазначене підтверджується двостороннє підписаними та посвідченими печатками видатковими накладними: №О15-001692 від 13.11.2017р., № О15-001693 від 13.11.2017р., № О15-001731 від 15.11.2017р., № О15-001762 від 22.11.2017р., № О15-001793 від 24.11.2017р. (а.с.13-17).

На оплату вказаного товару відповідачу були виписані рахунки-фактури: №О15-002192 від 10.11.2017р., № О15-002211 від 13.11.2017р., № О15-002247 від 15.11.2017р., №О15-002299 від 21.11.2017р., № О15-002349 від 24.11.2017р. на суму 40473, 60 грн. (а.с.18-22).

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем становить 40473,60 грн.

Виходячи з того, що відповідачем було не сплачено поставлений товар, це зумовило позивача звернутися до суду із позовом про стягнення суми основного боргу, інфляційних нарахувань, 3% річних, пені, на штрафу за прострочення виконання грошового зобов’язання.

Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов’язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Укладений між сторонами 10.11.2017р. типовий договір постачання продукції №013-000101 є за своєю правовою природою договором постачання, правовідносини за яким регулюються главою 30 параграф 1 Господарського кодексу України та главою 54 параграф 3 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона –постачальник зобов’язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов’язується прийняти цей товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами абзацу 2 ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов’язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов’язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов’язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не передбачено договором, законом або не виникає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 662 ЦК України передбачений обов’язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

При цьому, згідно ст. 663 ЦК України продавець зобов’язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

В період дії договору за видатковими накладними постачальником було поставлено товар на загальну суму 40 473, 60 грн:

№ О15-001692 від 13.11.2017р. на суму 27 038,46 грн.

№ О15-001693 від 13.11.2017р. на суму 5 568,84 грн.

№ О15-001731 від 15.11.2017р. на суму 3 579, 12 грн.

№ О15-001762 від 22.11.2017р. на суму 2 826, 78 грн.

№ О15-001793 від 24.11.2017р. на суму 1 460, 40 грн.

Факт отримання відповідачем товару за укладеним між сторонами договором матеріалами справи не спростовано.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач заперечує факт наявності основної заборгованості в розмірі 40 473, 60 грн., оскільки ТОВ «Транспортною інжиніринговою компанією «Автосоюз» сплачено ДП «Автомаз-Україна» цю суму заборгованості в повному обсязі, та в підтвердження до апеляційної скарги скаржник надає копії платіжних доручень:

- №507 від 16.04.2018р. на суму 5 568, 84 грн.;

- №513 від 19.04.2018р. на суму 6 405,90 грн.;

-№537 від 26.04.2018р. на суму 7 038, 46 грн.;

-№557 від 05.05.2018р. на суму 15 000,00 грн.;

-№598 від 25.05.2018р. на суму 6 460,40 грн. (а.с. 83-87).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ДП «Автомаз-Україна» визнає також сплату основної заборгованості відповідачем.

Доводи сторін щодо визнання сплати суми основної заборгованості судом апеляційної інстанції не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч.1,3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об’єктивно не залежали від нього.

Апелянтом не надано обґрунтованого клопотання щодо причин неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції було ухвалено 14.06.2018 року, а погашення основної заборгованості відбулося з 16.04.2018р. по 25.05.2018р. відповідно до копій наданих платіжних доручень.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Полтавської області від 22.05.2018 року по справі №917/323/18, яка була направлена на поштову адресу відповідача, було повідомлено про розгляд даної справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, за наявними у справі доказами (а.с. 53-54).

Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення, вказану ухвалу суду відповідачем було отримано 25.05.2018 року (а.с. 55).

Згідно п.2 ч.1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів.

Також, згідно до п.4 ч.2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов’язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (ч. 2 ст. 210 ГПК України).

Отже, сплата заборгованості відповідачем була проведена в ході розгляду справи судом першої інстанції, та всупереч ст. 42 Господарського процесуального кодексу доказів оплати до суду сторонами надано не було.

Як вбачається з наданого розрахунку, позивачем у відповідності до п.7.2 договору нараховано пеню в розмірі 3 268, 21 грн. за період прострочення з 02.12.2017 року по 19.03.2018 року (а.с. 10).

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею).

За приписом ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За результатами проведеного судом перерахунку пені, за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга-Закон», стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в сумі 3 628, 21 грн. за період з 02.12.2017р. по 19.03.2018р.,

Таким чином, зобов’язання щодо своєчасної оплати за поставлений товар, всупереч ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, відповідач не виконав, тому висновок суду щодо задоволення позовних вимог стосовно стягнення пені, суд апеляційної інстанції вважає правомірним та документально підтвердженим.

Відповідно до п.7.3 договору за порушення покупцем строків оплати більше, ніж на 30 днів, вважається односторонньою відмовою від виконання умов цього договору. За односторонню відмову від виконання умов договору покупець сплачує постачальнику штраф в розмірі 20% вартості неоплаченого товару.

На підставі вказаного пункту договору позивач нарахував штраф в сумі 8 094,72 грн., шо є арифметично вірним та документально обґрунтованим.

Суд не приймає посилання апелянта на те, що стягнення пені та штрафу є подвійною відповідальністю, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 7.1 договору встановлено, що за невиконання чи несвоєчасне виконання своїх зобов’язань винна сторона несе відповідальність згідно діючого законодавства України та умов цього договору.

Вказані п.п. 7.2., 7.3 договору поставки №013/000101 від 10.11.2017р. не передбачають одночасної сплати пені та штрафу за допущене порушення, а ставить їх сплату в залежність від обставин допущення порушення, що не суперечить ст.ст.549 та 551 ЦК України, які не містять заборони щодо застосування до боржника, який порушив зобов’язання, штрафу та пені.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов’язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України – видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011р. № 42/252 та від 09.04.2012р. № 20/246-08.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність нарахування 3% річних у розмірі 355,95 грн. за інформаційно-пошуковою системою «Ліга:Закон», судом встановлено, що розрахунок є правильним та документально підтвердженим.

Відповідно до п.3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань” індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Інфляційні нарахування - це спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов’язання.

Суд апеляційної інстанції встановив, що позивачем при розрахунку інфляції невірно було нараховано інфляцію за місяць, в якому заборгованість мала бути сплачена відповідачем (зокрема, за грудень 2017), тому нарахування інфляції за даний період є неправомірним.

Проте, при перерахунку, за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга Закон», з вірно визначеним судом періодом нарахування січень 2018 - лютий 2018, сума інфляційних втрат є більшою, та оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог, стягненню підлягає сума інфляційних втрат в розмірі 647, 58 грн., яка правомірно була задоволена судом першої інстанції.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновок місцевого господарського суду, тому підстав для її задоволення не має, оскаржуване рішення прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому повинно бути залишено без змін.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись статями 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю “Транспортна інжинірингова компанія “Автосоюз”, м. Полтава на рішення господарського суду Полтавської області від 14.06.2018р. року у справі № 917/323/18 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області від 14.06.2018 року у справі № 917/323/18 – без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів через Східний апеляційний господарський суд з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07.11.2018

Головуючий суддя О.О. Радіонова

Суддя І.В. Зубченко

Суддя Л.Ф. Чернота