ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/2575/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Баранець О.М., Мамалуй О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сігнаєвської К.І.;

за участю представників:

позивача - Івахненко І.В.,

відповідача - 1- Михайлова С.І.,

-- 2- Пальчика В.О.,

третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Маринченко Я.В.)

від 13.03.2018,

та постанову Київського апеляційного господарського суду

(головуючий - Алданова С.О., судді - Зубець Л.П., Мартюк А.І.)

від 11.06.2018

за позовом публічного акціонерного товариства "Укрнафта",

до 1) Міністерства юстиції України,

2) Державної казначейської служби України",

третя особа - відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року публічне акціонерне товариство "Укрнафта" звернулось до господарського суду з позовом (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Управління Державної казначейської служби України в Печерському районі міста Києва про стягнення з Державного бюджету України шкоди в розмірі 1 418 362,99 грн, завданої незаконним стягненням виконавчого збору згідно з постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва О.В. ВП № 50366945 від 10.03.2016, 62 070,03 грн 3% річних та 225 519,72 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок неправомірних дій головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Медведєва О.В. під час здійснення виконавчого провадження ВП № 50366945 з рахунку позивача були списані грошові кошти в сумі 1 418 362,99 грн як виконавчий збір, у зв'язку із чим позивачу завдано шкоду у розмірі 1 418 362,99 грн, обов'язок з відшкодування якої покладається на державу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.03.2017 замінено відповідача 1 - відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ на належного відповідача 1 - Міністерство юстиції України. Замінено відповідача 2 - Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі міста Києва на - Державну казначейську службу України. Залучено до участі у справі № 910/2575/17 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 - відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ПАТ "Укрнафта" 1 418 362,99 грн шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.06.2018 рішення місцевого суду скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, викладено резолютивну частину рішення в такій редакції: "Позов задовольнити. Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6; ідентифікаційний код 37567646) на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м. Київ, провулок Несторівський, 3-5; ідентифікаційний код 00135390) 1 418 362 (один мільйон чотириста вісімнадцять тисяч триста шістдесят дві) грн. 99 коп. завданої шкоди, 62 070 (шістдесят дві тисячі сімдесят) грн. 03 коп. 3% річних та 225 519 (двісті двадцять п'ять тисяч п'ятсот дев'ятнадцять) грн. 72 коп. інфляційних втрат.

04.07.2018 відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ подало касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.06.2018, в якій просить вказані судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Підставами для скасування судових рішень зазначає те, що оскаржувані рішення прийняті з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права; висновки судів не відповідають обставинам справи. Посилається на те, що судами обох інстанцій не враховано надані відповідачем докази та пояснення. Вказує на те, що судом не наведено розрахунків, з яких суд виходив, задовольняючи вимоги позивача, не досліджено моменту виникнення такого зобов'язання, чи існувало порушення такого зобов'язання; суму і час з якого необхідно здійснювати розрахунок коштів. Зазначає те, що при поданні позовної заяви позивачем було підмінене поняття матеріальної шкоди та здійснення дій щодо повернення коштів. Зазначає, що в органу державної виконавчої служби немає грошових зобов'язань перед позивачем.

У відзиві на касаційну скаргу позивач ПАТ "Укрнафта", посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Наведені у касаційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування постанови апеляційного суду та прийняття нового рішення про відмову у позові відповідно до вимог ст. 311 ГПК України, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі № 910/13862/15 відмовлено у позові ТОВ "Інтербізнесконсалт" до ПАТ "Укрнафта", ТОВ "Транспортні автоматизовані системи" про стягнення 1 033 270,08 дол. США, що еквівалентно 21 956 989,20 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 у справі № 910/13862/15 вказане рішення місцевого суду скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 1 998 634,84 дол. США, що станом на день звернення позивача з позовом (20.05.2015) еквівалентно 21 008 490,35 грн заборгованості і стягненні з відповідачів солідарно 10 000 доларів, що станом на день звернення позивача з позовом (20.05.2015) еквівалентно 212 500,00 грн заборгованості та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задоволено, а в решті рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 у справі № 910/13862/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2016 постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 у справі № 910/13862/15 змінено. Пункт 2 частини 3 резолютивної частини постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 викладено в такій редакції: "2. Стягнути з ПАТ "Укрнафта" на користь ТОВ "Інтербізнесконсалт" 14 183 629,97 грн, що станом на 20.05.2015 еквівалентно сумі заборгованості у розмірі 32 820 321,10 рублів РФ". У решті вимог про стягнення основного боргу відмовлено. Пункт 3 частини 3 резолютивної частини постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 скасовано та прийнято нове рішення - у позові ТОВ "Інтербізнесконсалт" до ТОВ "Транспортні автоматизовані системи" відмовлено. Частину 4 резолютивної частини постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 щодо розподілу судових витрат викладено в такій редакції: "Стягнути з ПАТ "Укрнафта" на користь ТОВ "Інтербізнесконсалт" 48 720,00 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, 53 593,34 грн - за подання апеляційної скарги.". В решті постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 у справі № 910/13862/15 залишено без змін. Стягнуто з ТОВ "Інтербізнесконсалт" на користь ПАТ "Укрнафта" 29 232,00 грн витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

25.02.2016 на виконання постанови Вищого господарського суду України від 18.02.2016 у справі № 910/13862/15 видано відповідні накази.

Постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ відкрито виконавче провадження № 50366945 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 25.02.2016 у справі № 910/13862/15 про стягнення з ПАТ "Укрнафта" на користь ТОВ "Інтербізнесконсалт" 14 183 629,97 грн, що станом на 20.05.2015 еквівалентно сумі заборгованості у розмірі 32 820 321,10 рублів РФ.

10.03.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Медведєвим О.В. було прийнято постанову ВП № 50366945 про стягнення з ПАТ "Укрнафта" 1 418 362,99 грн виконавчого збору.

Згідно з платіжною вимогою № 312/16-100 від 21.03.2016 з рахунку позивача були списані грошові кошти у сумі 1 418 362,99 грн як сплата виконавчого збору, що підтверджується меморіальним ордером № 312/16-100 від 31.03.2016.

11.05.2016 відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ закінчено виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 25.02.2016 у справі № 910/13862/15.

В подальшому ПАТ "Укрнафта" звернулось до Господарського суду міста Києва зі скаргою на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ, в якій просило визнати протиправними та скасувати постанову ВП№ 50366945 від 10.03.2016 про стягнення з ПАТ "Укрнафта" 1 418 362,99 грн виконавчого збору та про арешт коштів боржника на суму 1 418 362,99 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2016 скаргу ПАТ "Укрнафта" на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 21.09.2016, скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.04.2016 у справі № 910/13862/15.

Заяву ПАТ "Укрнафта" про визнання протиправними та скасування постанов ВП № 50366945 від 10.03.2016 відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ про стягнення з ПАТ "Укрнафта" 1 418 362,99 грн виконавчого збору та про арешт коштів боржника на суму 1 418 362,99 грн задоволено. Визнано протиправними та скасовано постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Медведєва О.В. ВП №50366945 від 10.03.2016 про стягнення виконавчого збору та про арешт коштів боржника.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містяться також в ст. 20 ГК України, якою встановлено, що кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування шкоди.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вини заподіювача шкоди), спеціальна норма ст. 1173 ЦК України передбачає відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Необхідною підставою для притягнення відповідного органу (органу державної виконавчої служби) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох елементів цивільного правопорушення: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги встановлені у справі № 910/13862/15 обставини (неправомірність дій державного виконавця), які в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України повторного доведення не потребують та, встановивши наявність всіх елементів правопорушення в діях органу державної виконавчої служби, необхідних для стягнення з останнього шкоди (неправомірні дії державного виконавця полягають у передчасному винесенні постанови про стягнення виконавчого збору; шкода - в безпідставному стягненні з боржника (позивача) виконавчого збору в сумі 1 418 362,99 грн; причино-наслідковий зв'язок характеризується тим, що, з огляду на наявність обставин, що виключають стягнення з боржника виконавчого збору, державним виконавцем стягнуто з боржника в примусовому порядку виконавчий збір), господарські суди, з урахуванням ст. 25 Бюджетного кодексу України, пп. 2 п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, рішення Конституційного суду України № 12-рп/2001 від 03.10.2001 у справі № 1-36/2001, дійшли правильного висновку про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача 1 418 362,99 грн.

Також апеляційним судом було правильно стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 62 070,03 грн 3% річних та 225 519,72 грн інфляційних втрат та скасовано в цій частині рішення місцевого суду, з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі (аналогічна правова позиція викладена у п. 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц) .

Отже, апеляційним судом було правомірно, відповідно до вказаних вище правових позицій Великої Палати Верховного Суду стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача 225 519,72 грн інфляційних втрат та 62 070,03 грн 3% річних та скасовано в цій частині рішення місцевого господарського суду.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що судами було порушено та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, то вони є безпідставними, адже постанова апеляційного суду була прийнята відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Незгода органу державної виконавчої служби із постановою апеляційного суду не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Недоречними є аргументи відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ в касаційній скарзі і про не врахування судами наданих відповідачем доказів та його пояснення, оскільки, зокрема, апеляційним судом відповідно до вимог ст. 86 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) були ретельно досліджені всі наявні в матеріалах справи докази, які надавалися учасниками справи і їм надана належна оцінка.

Згідно зі ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

З урахуванням викладеного, судом касаційної інстанції не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними / недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нєлюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 236 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України).

Частиною 5 ст. 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Постанова апеляційного суду є обґрунтованою, прийнятою з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для її скасування немає.

Оскільки підстав для скасування постанови апеляційного суду немає, то судовий збір згідно з ст. 129 ГПК України за подання касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду 11 червня 2018 року у справі за № 910/2575/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О. Баранець

О. Мамалуй