ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 921/575/17-г/7

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.07.2018 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Хабіб М.І., судді Дубник О.П., Зварич О.В.) та на рішення Господарського суду Тернопільської області від 11.12.2017 (суддя Стадник М.С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільоблгаз"

про стягнення 32 378 338,51 грн.

за участю:

позивача: 1) Лисенко В.О. (довіреність від 11.12.17), 2) Петрук Я.Ю. (довіреність від 20.07.17)

відповідача: Цукорник С.Г. (довіреність від 12.03.18),

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільоблгаз" (далі - відповідач) 22 000 000,00 грн. основного боргу, 4 571 845,04 грн. пені, 1 060 162,47 грн. три відсотки річних та 4 746 331,01 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу №16-181-Б від 30.12.2015 щодо повної та своєчасної розрахунків за поставлений природний газ.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 11.12.2017, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.07.2018, позов задоволено частково, стягнуто з відповідача 22 000 000,00 грн. основного боргу, 3 657 476,03 грн. пені, 1 060 162,47 грн. три відсотки річних, 4 573 653,88 грн. інфляційних втрат, в іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати вище вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 914 369,00 грн. та в цій частині прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач посилався на те, що судами в оскаржуваній частині порушено приписи статті 233 Господарського кодексу України, статті 549-552, 599, 625 Цивільного кодексу України, статті 42, 43, 83, 84 Господарського процесуального кодексу України у редакції до 15.12.2017.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить скасувати вказані судові рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені та в цій частині справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Однак відзив відповідача не може бути прийнятий до розгляду виходячи із наступного.

Відповідно до приписів статті 295 ч.2 Господарського процесуального кодексу України відзив на касаційну скаргу має містити, зокрема, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги.

Згідно статті 297 цього Кодексу учасники справи мають право приєднатися до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До касаційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки (ч.1). До заяви про приєднання до касаційної скарги додається документ про сплату судового збору та докази направлення заяви іншим учасникам справи (ч.3).

Отже оскільки поданий відповідачем відзив не містить обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, а за своєю суттю він містить вимоги, які могли бути предметом касаційного оскарження у разі дотримання відповідачем порядку процесуальній дій, які визначені процесуальним законом, такий відзив залишається без розгляду.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

З матеріалів справи слідує, що предметом даного судового розгляду є неналежне виконання відповідачем в частині розрахунків, умов, укладеного з позивачем договору купівлі-продажу природного газу від 30.12.2015 № 16-181-Б, за умовами якого постачальник (позивач) зобов'язується передати у власність покупця (відповідач) у 2016 році 14 900 тис. куб.м природного газу, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити його на умовах договору.

Приймаючи рішення в частині зменшення пені місцевий господарський суд виходив із того, що згідно доданих до заяви відповідача про зменшення пені матеріалів вбачалось, що прострочення оплати за поставлений позивачем природний газ виникло з об'єктивних причин, які були зумовлені тим, що бюджетні установи несвоєчасно розраховувалися з відповідачем, у зв'язку з чим останній звертався з позовами про стягнення з них заборгованості, що підтверджується відповідними судовими рішеннями і як наслідок спричинило невиконання відповідачем обов'язків за договором №16-181-Б від 30.12.2015.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції.

Судами за наслідками розгляду даного спору встановлено, що відповідач встановлений договором обов'язок з оплати поставленого товару у повному обсязі та у передбачений договором строк не виконав, внаслідок чого у відповідача наявна заборгованість перед позивачем у розмірі 22 000 000,00 грн. що присуджена судами до стягнення.

Також судами перевірено нараховані на вказану суму основної заборгованості суми 3% річних та інфляційних втрат і визнано три відсотки річних обґрунтованими у розмірі 1 060 162,47 грн., проте суди здійснили перерахунок суми інфляційних втрат та стягнули її у розмірі 4 573 653,88 грн., оскільки при її нарахуванні позивачем були допущені помилки.

Поряд з цим, суди в оскаржуваних судових актах дійшли висновку про зменшення на 20% заявленої до стягнення пені і, як наслідок, задовольнили позовні вимоги в цій частині на суму 3 657 476,03 грн.

Зазначене зменшення пені на 20% і є предметом касаційного перегляду.

Відповідно до приписів статті 551 частини 3-ї Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, зокрема, за наявності обставин, які мають істотне значення.

Згіідно частини першої статті 47, частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України у редакції, що діяла під час прийняття судом першої інстанції рішення, судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи шляхом всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно приписів статті 84 ч.1 п.3 цього Кодексу у тій же редакції, судові рішення є законними і обґрунтованими тоді, коли всі обставини справи, що входять до предмету доказування в справі та мають значення для її розгляду, відображені, в судових рішеннях, а висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Отже суд з урахування конкретних обставин справи та на підставі наведених норм права вирішує питання про зменшення розміру неустойки.

Місцевим господарським судом встановлено, що прострочення оплати відповідачем за наведеними договором було зумовлене несвоєчасними розрахунками за природний газ бюджетними установами та організаціями, яким відповідач поставляв його, що підтверджується відповідними судовими рішеннями, які додані відповідачем до заяви про зменшення пені.

За вказаних обставин суди обох інстанцій на підставі досліджених доказів дійшли до правильного висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені.

Доводи касаційної скарги про те, що важкий фінансовий стан відповідача не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки, не може свідчити про помилковість висновків судів щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки, оскільки такий аргумент не був єдиним мотивом для зменшення неустойки, а оцінений судами в сукупності з іншими обставинами.

Не можуть бути підставою для скасування судових рішень посилання позивача у касаційній скарзі на те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду в частині обґрунтування зменшення розміру неустойки містить лише доводи, на яких ґрунтувалось зменшення пені, чим порушено принцип рівності учасників процесу перед законом і судом, оскільки не спростовують висновків суду та частково зводяться до необхідності додатково перевірити докази, досліджені судами, що, відповідно до приписів статі 300 частини 2 Господарського процесуального кодексу України, при здійсненні у касаційному порядку перегляду судових рішень не допускається, а сама лише необхідність додатково дослідити докази, які вже були досліджені судами, не є підставою, яка б була передбачена процесуальним законом для скасування судових рішень.

За приписами статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

Оскільки із наведеного вище не вбачається, що судами неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, яке б призвело до ухвалення незаконного рішення, і фундаментальних порушень не встановлено, а враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи щоб продемонструвати сторонам що вони були почуті, суд касаційної інстанції вважає, що підстави для задоволення касаційної скарги, а відтак і для скасування оскарженої постанови суду апеляційної інстанції, відсутні.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності судових рішень.

Подані не учасниками справи письмові звернення щодо матеріальної підтримки відповідачем їх діяльності у соціально-значущих сферах суспільного та релігійного життя, не є передбаченою Господарським процесуальним кодексом України підставою для перегляду судом касаційної інстанції судових рішень на користь відповідача, а отже такі звернення не можуть бути підставою чи наслідком для їх скасування чи зміни.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання касаційної скарги належить покласти на скаржника.

Керуючись статтями 301, 308, 312, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.07.2018 у справі № 921/575/17-г/7 Господарського суду Тернопільської області, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов