ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2018 року Справа № 917/595/18

За позовною заявою Комунального підприємства "Теплоенерго", вул. Софіївська, 68, м. Кременчук, Полтавська область, 39617

до Публічного акціонерного товариства "Крюківський вагонобудівний завод", вул. І.Приходька, 139, м. Кременчук, Полтавська область, 39621

про визнання недійсним пункту договору

Суддя Білоусов С.М.

Секретар судового засідання Бойченко Л.О.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

Суть спору: розглядається позовна заява про визнання недійсним абзац 3 пункту 4.1 договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 31.07.2013 року № 4313/082023/с в редакції додаткової угоди № 13 від 29.09.2017 року.

Від позивача через канцелярію суду надійшла заява від 23.10.2018 року (вх. № 9846 від 23.10.2018 року) про проведення судового засідання без участі представника та зазначено, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Суд задовольнив вищевказане клопотання щодо розгляду справи без представника позивача, та залучив його до матеріалів справи.

Від відповідача до суду надійшло клопотання від 23.10.2018 року (вх. № 9846 від 23.10.2018 року) про закриття провадження у справі, оскільки є рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет.

Клопотання відповідача судом відхиляється, оскільки є рішення суду, яке набрало законної сили про визнання недійсним абзац 3 пункту 4.1 договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 31.07.2013 року № 4313/082023/с в редакції додаткової угоди № 7 від 17.10.2016 року, а в даній справі визнається недійсним абзац 3 пункту 4.1 договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 31.07.2013 року № 4313/082023/с в редакції додаткової угоди № 13 від 29.09.2017 року.

У зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи, достатньо; сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; явка представників сторін не визнавалась обов'язковою, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін, за наявними в ній матеріалами, на підставі ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

31 липня 2013 року між Комунальним підприємством «Теплоенерго» та Публічним акціонерним товариством «Крюківський вагонобудівний завод» укладено договір № 4313/082023/с купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передавати теплову енергію в гарячій воді, а покупець - приймати її та оплачувати вартість одержаної теплової енергії.

Порядок розрахунків за теплову енергію регулюється п. 4.1 Договору.

29 вересня 2017 року між КП «Теплоенерго» та ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» укладено додаткову угоду № 13 до договору купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді від 31.07.2013 року № 4313/082023/с, у відповідності до якої п. 4.1 Договору викладено в новій редакції.

Згідно з додатковою угодою № 13 від 29 вересня 2017 року абзац 3 п. 4.1 Договору викладено в такій редакції: «У разі, якщо на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Покупця надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати отриманого від продавця тепла, покупець зобов'язується виконати фінансові зобов'язання за цим договором за рахунок інших джерел фінансування в разі їх наявності.».

Абзац 3 п. 4.1 Договору (в редакції додаткової угоди № 13 від 29.09.2017 року), щодо виконання оплати за отримане тепло за рахунок інших джерел фінансування, суперечить та не узгоджується з положеннями Постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 року № 217 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки», якою затверджено Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки (далі - Порядок).

Як вбачається з вказаного Порядку - ним визначається механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки.

Згідно з п. 8 Порядку усі категорії споживачів, яким здійснюється продаж теплової енергії та/ або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, сплачують їх вартість шляхом перерахування коштів виключно на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів.

Згідно з п. 9 Порядку Уповноважений банк здійснює перерахування коштів, що надходять на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями, згідно з реєстром нормативів перерахування коштів, що надходять як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води від усіх категорій споживачів та як плата теплопостачальних організацій за вироблену теплогенеруючими організаціями теплову енергію (далі - реєстр нормативів), що затверджується Комісією.

Таким чином, розрахунки за отриману теплову енергію проводяться виключно на спеціальні рахунки відповідно до Порядку, в тому числі і отримана теплова енергія від продавця (відповідача), тобто усі без виключення надходження від споживачів теплової енергії згідно Постанови розщеплюються уповноваженим банком, покупець (позивач) фактично позбавлений можливості втручання у процедуру управління своїми надходженнями за реалізовану теплову енергію, та не спроможний перерахувати за теплову енергію більше коштів ніж надходить на такі розподільчі рахунки.

А тому Комунальне підприємство «Теплоенерго» вважає, що зміни п. 4.1 Договору (в редакції додаткової угоди №13 від 29.09.2017 року) суперечать нормам чинного законодавства, оскільки до договору було внесено такі положення, які суперечать положенням Постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 року № 217, позбавили законних прав, інтересів та свобод позивача, укладений з порушенням принципу рівності сторін та загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності й розумності та не відповідають вимогам чинного законодавства що і є причиною пред'явлення позову.

Отже, у зв'язку з викладеним позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним абзац 3 пункту 4.1 договору купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді від 31 липня 2013 року № 4313/082023/с в редакції додаткової угоди № 13 від 29 вересня 2017 року.

Даний позов мотивований тим, що спірна умова договору суперечить положенням пунктів 8, 9 постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217, оскільки передбачає можливість розрахунку за отриману теплову енергію з теплогенеруючою компанією також із інших джерел фінансування, а не виключно коштами, що надходять на спеціальний рахунок відповідача, як це імперативно встановлено чинним законодавством. У зв'язку з чим договір у спірній частині підлягає визнанню недійсним відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

Вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Як вбачається з матеріалів справи Додаткова угода № 13 від 29.09.2017 р. до Договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 31.07.2013 р. № 4313/082023/с підписана Головою правління ПАТ «КВБЗ» Шабала А.Д. та Директором КП «Теплоенерго» Питулько Д.М. та скріплена печатками підприємств.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу України, зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 червня 2014 року № 217 «Про затвердження порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки» передбачає умови та порядок розрахунків з теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями і встановлює норми його виконання.

На момент укладення додаткової угоди № 13 від 29.09.2017 року у позивача не виникало сумнівів щодо змісту правочину, порядку його виконання та підстав для визнання його недійсним.

Положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 року № 217 та Закону України "Про теплопостачання" імперативно врегульовано порядок саме розрахунків за теплову енергію, тобто порядок зарахування та алгоритм розподілу коштів, що надходять на рахунки зі спеціальним режимом використання теплопостачальних та теплогенеруючих компаній. Проте вказане законодавство не встановлює вичерпний перелік фінансових джерел, з яких має проводитись оплата за теплову енергію, тобто встановлює необхідність тільки зарахування коштів виключно на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання з подальшим їх розподілом за спеціальним алгоритмом, однак не врегульовує питання джерел надходження коштів на такі рахунки.

У статті 627 Цивільного кодексу України міститься визначення закріпленого у статті 6 цього Кодексу принципу свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У даному випадку КП "Теплоенерго" стверджує про незаконність спірної умови договору, якою сторони передбачили можливість розрахунку з позивачем, як теплогенеруючою організацією, не лише коштами з рахунку відповідача зі спеціальним режимом використання, а й шляхом перерахування коштів на відповідний спеціальний рахунок позивача з інших джерел фінансування відповідача.

У підтвердження своїх доводів позивач посилається на пункт 8 постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки" (далі - Порядок) відповідно до якого усі категорії споживачів, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, сплачують їх вартість шляхом перерахування коштів виключно на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів.

Згідно з частиною 1 статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання" оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється.

Проте вищезазначеними нормами законодавства передбачено порядок саме зарахування коштів, які надходять від споживачів та теплопостачальних організацій у вигляді оплати за отриману теплову енергію, виключно на рахунки зі спеціальним режимом використання. Після надходження на такий спеціальний рахунок відповідні цільові кошти розподіляються уповноваженим банком за спеціальним алгоритмом розподілу на рахунки законодавчо визначеного кола суб'єктів господарювання (стаття 19-1 Закону України "Про теплопостачання", пункт 9 Порядку).

У той же час законодавством не обмежено коло фінансових джерел для перерахування споживачами та теплопостачальними організаціями заборгованості за придбану (спожиту) теплову енергію. Тобто спеціальний рахунок відповідача, як теплопостачальної організації, не визначено законом в якості єдиного джерела розрахунку з позивачем, як теплогенеруючою організацією.

У зв'язку з чим спірна умова укладеного між сторонами договору не суперечить вимогам чинного законодавства та узгоджується з встановленим статтею 6 Цивільного кодексу України свободою договору.

Посилання позивача на ймовірність подвійного стягнення з нього на користь відповідача сум боргу за теплову енергію спростовується положеннями пункту 26 Порядку, яким врегульовано механізм коригування алгоритму розподілу списання коштів зі спеціального рахунку у випадку відсутності заборгованості перед теплогенеруючою організацією.

Також, як вбачається з відзиву на позовну заяву, наданого відповідачем у даній справі, позивач вже намагався оскаржувати абзац 3 пункту 4.1 Договору у вищенаведеній редакції ще під час розгляду справи № 917/61/17 господарським судом Полтавської області шляхом подання зустрічного позову.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 31 жовтня 2017 року в господарській справі № 917/61/17 у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26 березня 2018 року рішення господарського суду Полтавської області від 31 жовтня 2017 року у справі № 917/61/17 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 917/61/17 рішення господарського суду Полтавської області від 31.10.2017 року у справі № 917/61/17 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 26 березня 2018 року у справі № 917/61/17 про визнання недійсним абзацу 3 пункту 4.1 договору купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді від 31 липня 2013 року № 4313/082023/с в редакції додаткової угоди від 17.10.2016 року № 7 залишено без змін.

Крім того, оскільки позивачем та відповідачем було погоджено зазначені зміни в порядку, визначеному законодавством, та з дотриманням встановлених норм (ч. 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України), підстави визнавати недійсним абз. 3 п. 4.1 договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 31 липня 2013 року № 4313/082023/с в редакції додаткової угоди № 13 від 29.09.2017 р. - відсутні.

Згідно із п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним абзац 3 пункту 4.1 договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 31.07.2013 року № 4313/082023/с в редакції додаткової угоди № 13 від 29.09.2017 року, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до положень п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 05.11.2018 року.

Суддя Білоусов С. М.