ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

25.10.2018 Справа № 917/1788/16

м. Полтава

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" № 1010 від 10.10.2018 року (вх. № 9463 від 10.10.2018 року) про відстрочку виконання рішення по справі № 917/1788/16

за позовом Торгового дому "Пальміра" дочірнє підприємство компанії "Палма ОСОБА_1А." (Швейцарія), 1665 км Автошляху Санкт-Петербург-Київ-Одеса, Біляївський р-н., Одеська область, 65031

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", вул. Будька 45-А, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300 (адреса для листування: вул. Червоногвардійська, 45А, м. Лозова, Харківська область, 64600)

про стягнення грошових коштів,

Суддя Пушко І.І.

Представники:

від заявника (відповідача): ОСОБА_2, дов. від 12.01.2017 року

від стягувача (позивача): відсутні

Повний текст ухвали складено 30.10.2018 року.

Суть заяви: Розглядається заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" про відстрочку виконання рішення по справі № 917/1788/16.

Представник боржника підтримав заяву та просить суд відстрочити виконання рішення господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 року на 12 місяців посилаючись на скрутне економічне та фінансове становище.

Стягувач в судове засідання уповноваженого представника не направив.

23.10.2018року до суду надійшли заперечення, в яких стягувач посилається на те, на те, що на даний час результат діяльності підприємства є збитковим; на наявність заборгованості перед кредиторами-контрагентами за отримані товари/роботи/послуги; на непогашену заборгованість дебіторів-замовників за виконані/надані позивачем послуги та роботи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника боржника, суд встановив:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 року у справі №917/1788/16 позов Торгового дому "Пальміра" дочірнє підприємство компанії "Палма ОСОБА_1А." (Швейцарія) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" грошових коштів задоволено частково. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" на користь Торгового дому "Пальміра" дочірнє підприємство компанії "Палма ОСОБА_1А." (Швейцарія) 976 558,40грн. основного боргу, 56 234,95грн. 5% річних, 85 152,21грн. інфляційних, 115 663,93грн. пені та 18 504,14грн витрат по сплаті судового збору.

14.02.2017року господарським судом Полтавської області видано наказ про примусове виконання рішення.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 року рішення господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 року по справі №917/1788/16 залишено без змін.

Боржник неодноразово звертався до суду із заявами про відстрочку виконання рішення на 12 місяців.

Ухвалами від 04.07.2017 року та 12.07.2018 року господарський суд Полтавської області Товариству з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» в задоволенні заяв про відстрочку було відмовлено.

Ухвала суду від 12.07.2018 року про відмову в задоволенні заяви про відстрочку була предметом апеляційного оскарження, висновки суду першої інстанції в якій підтримані постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 року.

При вирішенні заяви про відстрочку суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до пункту 9 частини 3 статті 129 Конституції України, обов'язковість рішень суду відноситься до основних засад судочинства.

Відповідно до статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Принцип обов'язковості судових рішень має місце у нормах статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до частини другої якої, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Вказаний принцип знайшов своє відображення у нормах частини 5 статті 124 Конституції України: судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З огляду на зазначене, суд вважає, що фактичне зупинення виконання рішення на тривалий період порушує основні принципи обов'язковості виконання судового рішення, яке ухвалене іменем України, що в свою чергу порушує баланс інтересів стягувача та боржника та позбавляє кредитора на можливість захисту своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ГПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи (ч. 2 ст. 331 ГПК України).

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч. 3 ст. 331 ГПК України).

Згідно ч. 4 ст. 331 ГПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сімї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

З зазначених норм права, суд вбачає, що розстрочка рішення допускається при наявності обставин, які суттєво ускладнюють виконання рішення.

Пунктом 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17 жовтня 2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" (надалі - постанова) роз'яснено основні принципи, які стосуються відстрочення рішення суду, зокрема, за пунктом 7.1.1 даної постанови відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Відповідно до правової позиції, наведеної у пункті 7.2 постанови, підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

З аналізу вищенаведеного суд вбачає, що відстрочка виконання рішення суду можлива лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. Визначальним фактором є винятковість цих випадків та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення.

Таким чином, законодавець пов'язує відстрочку виконання судового рішення у судовому порядку з об'єктивними, непереборними, виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Господарський процесуальний кодекс визначає перелік обставин, які зазначалися вище в ч. 4 ст. 331 ГПК України, разом з тим, не обмежує їх перелік, оскільки можуть бути і інші обставини, які об'єктивно ускладнюють виконання рішення суду.

Тому, суд оцінює докази, щодо наявності таких обставин в порядку параграфу 1 Основні положення про докази глави 5 ГПК України і за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Суд зазначає, що усі обставини, зазначені боржником у заяві потребують відповідного доведення заінтересованою особою з урахуванням норм ГПК України.

В заяві боржник посилається на важкий фінансовий стан з огляду на втрату ринків збуту, на загрозу банкрутства з огляду на відсутність джерел власних коштів та залучення для фінансування діяльності значних коштів джерел зовнішнього фінансування (укладення договору про отримання безвідсоткової фінансової допомоги); на наявність укладених контрактів на поставку продукції, пошук нових ринків збуту продукції; що заходи примусового виконання рішення матимуть своїм наслідком зупинення діяльності товариства та накопичення нових боргів при неможливості їх погашення.

Боржник обґрунтовує заяву про відстрочку виконання рішення суду тим, що ним вчиняються дії, спрямовані на відновлення виробничої діяльності боржника та виробництва готової продукції; в IV кварталі 2019 року ТОВ «Лозівський молочний завод» планує накопичити кошти, необхідні для погашення усіх заборгованостей, які знаходяться на виконанні в органах виконавчої служби, в т.ч. і перед стягувачем.

При цьому слід зауважити, що доводи заявника щодо підстав для відстрочення рішення суду, наведені в заяві про відстрочку виконання рішення від 10.10.2018 року, були предметом розгляду в заяві про відстрочку від 18.06.2018 року.

До заяви про відстрочку виконання рішення від 10.10.2018 року, що є предметом даного розгляду заявник додав укладений між ним та ТОВ «Альміра» договір від 01.10.2018 року (том 4, а.с. 13-14), відповідно до умов якого боржник доручає, а ТОВ «Альміра» зобовязується за дорученням ТОВ «Лозівський молочний завод» вчинити для останнього від свого імені угоду (або кілька угод) при продажу товарів, здійснювати розрахунки з третіми особами через свій поточний рахунок. За умовами укладеного договору (п. 1.7), грошові кошти, що надійшли до ТОВ «Альміра» від продажу товарів заявника, є власністю останнього і за його вказівкою перераховуються ТОВ «Альміра» в т.ч., але не виключно на сплату податків та зборів, інших обовязкових платежів, погашення заборгованості перед кредиторами боржника, проведення розрахунків з контрагентами боржника тощо.

Також боржник додав копії додаткових угод (том 4, а.с. 17-18, 21-22) до договорів поставки із ТОВ "ІР-Агроторг" та ТОВ "Транзитекспо" про заміну сторони в договорах з ТОВ «Лозівський молочний завод» на ТОВ «Альміра», погодження нових графіків та обсягів поставок.

Посилання заявника на укладення договору від 01.10.2018 року із ТОВ «Альміра» та додаткових угод до укладених раніше договорів поставки із ТОВ "ІР-Агроторг" та ТОВ "Транзитекспо" не є належним доказом того, що вони будуть виконані та заявник матиме можливість виконати рішення суду через 12 місяців.

Суд зазначає, що надані заявником докази не можуть вважатись підтвердженням реальної можливості виконання відповідачем рішення суду та не вказують на виключність обставин, які перешкоджають виконанню рішення суду.

Крім того, суд звертає увагу, що заявником не доведено, що коштів, які можуть надійти за товар по цим договорам поставки буде достатньо для виконання рішення по даній справі.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачем не подано належних доказів, які б свідчили про наявність виключних обєктивних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Інших доказів, які б свідчили про реальний фінансовий стан боржника (відомості про рахунки у банківських установах та про рух коштів по цих рахунках, про наявність або відсутність майна, яке може бути реалізовано з метою погашення боргу) до заяви не додано.

Крім того, слід зазначити, поставка товару вартість якого була стягнута за рішенням суду відбулася за період з 07.05.2015 року по 04.11.2015 року, тобто відповідач не сплачує за отриманий товар більше ніж три роки.

За визначенням ст. 42 Господарського кодексу України, підприємництвом є діяльність, яка ведеться на власний ризик, метою якої є отримання прибутку. В той же час, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, тобто відсутність у боржника грошових коштів не є обставиною, яка може служити підставою для невиконання зобов'язання по оплаті.

Ризик несприятливих наслідків ведення господарської діяльності відповідача, не може бути перекладений на позивача (стягувача), яким було фактично передана відповідачу власна продукція (товар).

Отже, невиконання відповідачем своїх грошових зобовязань перед позивачем негативно відображується на підприємстві позивача. А подальше ухилення відповідача від сплати заборгованості суттєво зачіпає інтереси позивача і завдає йому істотної, в тому числі й матеріальної шкоди.

Верховний Суд України у п. 10 Постанови Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження від 26 грудня 2003 року № 14 вказує, що суду у вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, керуючись особливим характером обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Отже, судом встановлено, що матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували те, що для виконання рішення суду необхідна відстрочка виконання рішення суду саме на 12 місяців.

Окрім того, судом враховується, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч. 5 ст. 331 ГПК України).

Рішення суду у справі № 917/1788/16 прийнято 24.01.2017р., постанова Харківського апеляційного господарського суду прийнята 22.05.2017р., а боржник просить відстрочити виконання рішення в цій справі на 12 місяців з моменту винесення ухвали за результатом розгляду заяви про відстрочку.

Також, суд зазначає, що відстрочка виконання рішення суду подовжує період відновлення порушеного права стягувача, тому з метою вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, слід враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини - несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру…", а у системному розумінні даної норми та національного закону, - суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин даної справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Керуючись статтями 234, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення по справі № 917/1788/16 відмовити.

2. Ухвалу надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення (у разі неявки всіх учасників справи з моменту її підписання суддею (суддями) та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду протягом 10 днів з моменту складення повного тексту ухвали (ст.ст.235,255-256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Пушко І.І.