СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2018 р. Справа № 922/1971/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Барбашова С.В. , суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача – не з’явився,

відповідач – не з’явився,

розглянувши апеляційну скаргу Приватної фірми “Альфа-Україна Лізинг” (вх.71) на рішення господарського суду Харківської області від 20.08.2018 (суддя Шатерніков М.І.), повний текст якого складений 20.08.2018, у справі №922/1971/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Альтернатива Трейд”, м.Харків,

до Приватної фірми “Альфа-Україна Лізинг”, м. Мерефа,

про стягнення 17997,82 грн.

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ “Альтернатива Трейд” звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до ПФ “Альфа-Україна Лізинг” про стягнення заборгованості за договором поставки від 23.05.2016 №АЛ-23/05/16 у розмірі 17997,82 грн., з яких: 13849,98 грн. основного боргу за поставлений товар, 1840,72 грн. пені, 1893,12 грн. інфляційних втрат, 414 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором поставки № АЛ-23/05/16 від 23.05.2016 в частині своєчасної оплати за переданий у власність товар.

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.08.2018 у справі №922/1971/18 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватної фірми "Альфа-Україна Лізинг" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтернатива Трейд" 13849,98 грн. основного боргу. В іншій частині позову - відмовлено.

В наведеному рішенні суд першої інстанції, посилаючись на відсутність доказів своєчасної оплати відповідачем поставленого товару, доказів повернення нереалізованого товару або обґрунтованих заперечень проти вимог позивача, дійшов висновку про те, що відповідач з 22.05.2018 прострочив виконання зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару, у зв’язку з чим задовольнив позовні вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 13849,98 грн. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.01.2017 по 31.12.2017, місцевий господарський суд відмовив в задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не доведено факту прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання у вказаний період.

Відповідач із рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити в позові повністю.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин сторін ст.530 ЦК України та дійшов помилкового висновку про те, що строк виконання відповідачем свого обов’язку з оплати товару не встановлений, оскільки згідно п.5.1 договору, обов’язок сплати наступає після реалізації товару. Відповідач також зазначає, що позивач, в порушення ст.162 ГПК України, звернувся до господарського суду не з «позовною заявою», а із «заявою про стягнення заборгованості», яка не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, що не було враховано судом першої інстанції. Крім того, відповідач вказує на те, що місцевий господарський суд розглянув позов до іншої юридичної особи - ТОВ «Альфа-Україна Лізинг», а не стосовно ПФ «Альфа-Україна Лізинг». Крім того, відповідач зазначає про те, що позивачем в «заяві про стягнення заборгованості» не вказано ціну позову, однак, суд першої інстанції не залишив позов без руху.

Позивач відзив на апеляційну скаргу суду не надав.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.10.2018 справу №922/1971/18 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 30.10.2018 о 10:30 год.

В судове засідання 30.10.2018 відповідач не з’явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Позивач в судове засідання 30.10.2018 також не з’явився.

Ухвала Східного апеляційного господарського суду від 12.10.2018, якою розгляд апеляційної скарги призначено в цьому судовому засіданні, направлялась на адресу позивача, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак, не повернулась підприємством зв’язку.

При цьому, за вказаною в реєстрі адресою позивач отримував ухвалу суду від 13.09.2018 про відкриття апеляційного провадження у цій справі (а.с.69).

Згідно ч.7 ст.120 ГПК України, учасники судового процесу зобов’язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця знаходження ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв’язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає

Позивач не повідомляв суд про зміну свого місцезнаходження під час розгляду справи.

За таких обставин, судом апеляційної інстанції дотримано вимоги статті 242 ГПК України щодо повідомлення позивача про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу без участі представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

23.05.2016 між ТОВ «Альтернатива-Трейд» (постачальник) та ПФ «Альфа-Україна Лізинг» (покупець) укладено договір поставки № АЛ-23/05/16 (далі-договір) (а.с.11-12).

Відповідно до п.1.1 договору, постачальник зобов'язується поставляти та передавати у власність покупцю визначений цим договором товар, а покупець зобов'язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату.

Поставка товару за цим договором здійснюється постачальником на підставі заявки покупця (п.2.1 договору).

В п. 2.4 договору визначено, що поставка партії товару здійснюється силами та за рахунок постачальника, за адресою місцезнаходження аптек покупця.

За умовами п.2.3 договору, у видатково – прибуткових накладних, якими сторони оформлюють поставку товару, сторони вказують асортимент, кількість та вартість товару, що поставляється. Видатково – прибуткові накладні є невід’ємною частиною договору.

Поставка партії товару вважається виконаною постачальником в момент передачі партії товару покупцю. Перехід ризику випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) товару від постачальника до покупця відбувається в момент підписання покупцем видатково -прибуткової накладної на партію товару (п.2.5 договору).

Згідно з п. 4.1 - 4.2 договору, покупець оплачує поставлений постачальником товар за цінами, що визначені за одиницю товару у специфікації. Ціна на товар, яка входить у партію поставки, підтверджується у заявці покупця та вказується у видатково-прибуткових накладних. Зміна ціни товару після його поставки покупцю не допускається.

В п.5.1 договору сторони узгодили, що оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем по мірі реалізації, один раз у 14 днів, після реалізації покупцем поставленого товару третім особам.

Відповідно до п. 5.2. договору, оплата здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у договорі або внесення грошових коштів у касу постачальника.

Пунктом 5.4. договору передбачено, що покупець надає постачальнику звіт про реалізований товар кожні 14 днів з моменту здійснення поставки.

В пункті 6.1 договору замість граничного терміну реалізації товару міститься прочерк, тобто, сторони не узгодили вказану умову договору.

Позивач та відповідач підписали протокол узгодження розбіжностей до договору, в якому узгодили редакції п.6.2, п.7.4, п.7.5 та п.7.6 договору (а.с.12-13).

Позивач зазначає, що на виконання умов договору поставив відповідачу товар, у тому числі, за наступними накладними: № 63941 від 14.11.2016 на суму 1194,42; № 63942 від 14.11.2016 на суму 5185,63 грн.; №63947 від 14.11.2016 на суму 275,08 грн.; № 66407 від 28.11.2016 на суму 3996,39 грн.; № 66408 від 28.11.2016 на суму 1089,94 грн.; №66409 від 28.11.2016 на суму 658,81 грн.; №66410 від 28.11.2016 на суму 385,43 грн.; № 68655 від 12.12.2016 на суму 544,97 грн.; № 68657 від 12.12.2016 на суму 658,81 грн. (а.с.19-27).

Позивач вказує, що відповідач у повному обсязі не оплатив вартість поставленого товару, у зв’язку з чим за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 13849,98 грн.

До матеріалів справи надано підписаний 23.01.2018 сторонами акт звірки взаєморозрахунків, за яким заборгованість відповідача перед позивачем станом на 22.01.2018 складає 13849,98 грн. (а.с.17-18).

Позивач направив відповідачу претензію №2/03/18 від 04.05.2018 з вимогою оплатити заборгованість в розмірі 13849,98 грн. в 15-ти денний строк з дня отримання претензії (а.с.14).

Відповідач отримав вказану претензію 05.05.2018, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.16), однак, в добровільному порядку борг не сплатив, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Судова колегія враховує наступне.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства...

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Правовідносини сторін у даній справі виникли із договору поставки.

Згідно з ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України).

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцю у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Згідно з ч.1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За положеннями статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", видаткова накладна є первинним документом, що підтверджує здійснення господарської операції та містить відомість про неї.

За умовами п.5.2 договору, поставка партії товару вважається виконаною постачальником в момент передачі партії товару покупцю.

Пунктом 2.3 договору визначено, що у видатково – прибуткових накладних, якими сторони оформлюють поставку товару, сторони вказують асортимент, кількість та вартість товару, що поставляється. Видатково – прибуткові накладні є невід’ємною частиною договору.

Поставка позивачем відповідачу товару на загальну суму 74458,88 грн. підтверджується наданими до матеріалів справи видатковими накладними (а.с.19-27) та підписаним обома сторонами актом звірки взаєморозрахунків (а.с.17-18).

Вказані видаткові накладні містять всі обов’язкові реквізити, передбачені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зокрема, посилання на договір № АЛ-23/05/16 від 23.05.2016, дату складання, найменування, кількість та вартість поставленої продукції, підписані представниками сторін без будь-яких зауважень, скріплені печатками підприємств.

Відповідач не заперечує факт отримання товару від позивача, а також його часткову оплату та повернення товару позивачу на загальну суму 60608,90 грн., про що свідчить також підписаний сторонами акт звірки взаєморозрахунків (а.с.17;18).

Отже, неоплаченим залишився товар на суму 13849,98 грн.

Докази повернення відповідачем позивачу товару на вказану суму, в порядку п.6.2 договору, відсутні.

В п.5.1 договору сторони узгодили, що оплата за кожну поставлену партію товару здійснюється покупцем по мірі реалізації, один раз у 14 днів, після реалізації покупцем поставленого товару третім особам.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України, особи, які вчиняють правочин, зокрема укладають господарський договір, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

У договорі поставки сторони обумовили настання у відповідача обов'язку оплатити товар обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні.

Позивачем не надано суду доказів реалізації відповідачем поставленого товару на спірну суму (хоча здійснив часткову оплату поставленого товару).

Разом із тим, за умовами п.5.4 договору, саме на відповідача покладено обов’язок надавати позивачу звіт про реалізований товар кожні 14 днів з моменту здійснення поставки.

Позивач зазначає про те, що відповідач не надсилав йому звіти про реалізований товар.

Відповідачем не надано суду доказів виконання ним визначеного п.5.4 договору обов’язку.

Отже, враховуючи предмет спору у цій справі та правило розподілу тягаря доказування між сторонами, відповідач, для звільнення себе від обов'язку оплати вартості товару, має довести належними та допустимими доказами, що отримана ним продукція ще не реалізована.

Відповідачем ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного провадження не надано суду доказів наявності у нього нереалізованого товару на суму 13849,98 грн.

Судова колегія зазначає, що реалізація товару є подією, від якої залежить настання строку його оплати та не може вважатись обставиною, яка має неминуче настати в розумінні ст.530 Цивільного кодексу України.

За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що у договорі поставки товару строк виконання відповідачем зобов'язання з оплати товару не встановлений.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 04.05.2018 позивач направив відповідачу претензію №2/03/18 з вимогою оплатити заборгованість в розмірі 13849,98 грн. в 15-ти денний строк з дня отримання претензії (а.с.14-15).

Вказану претензію відповідач отримав 05.05.2018, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.16).

Таким чином, строк виконання відповідачем обов’язку з оплати поставленого товару сплинув 21.05.2018 (враховуючи, що останній 15 день для виконання вимоги є вихідним днем (неділя) і переноситься на перший за ним робочий день).

Наведеним спростовуються доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин сторін ст.530 ЦК України та дійшов помилкового висновку про те, що строк виконання відповідачем свого обов’язку з оплати товару не встановлений.

Відповідач в добровільному порядку заборгованість не сплатив, не представив суду доказів погашення боргу.

Сума боргу відповідача підтверджується наданими позивачем матеріалами (договором, видатковими накладними, підписаним обома сторонами договору актом звірки взаєморозрахунків, розрахунком ціни позову).

Враховуючи непогашення відповідачем суми основного боргу, вказаної позивачем, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 13849,98 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 1840,72 грн., 3% річних в сумі 414 грн. та інфляційних втрат в розмірі 1893,12 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

З наведених норм вбачається, що інфляційні втрати, 3 % річних та пеня нараховуються з дня прострочення виконання боржником грошового зобов’язання.

Позивачем до позову надано розрахунок, відповідно до якого, позивач нарахував відповідачу пеню за період з 01.01.2017 по 30.06.2017, 3% річних за період з 01.01.2017 по 31.12.2017, інфляційні втрати за період з січня 2017 по грудень 2017 (а.с.8-9).

Разом із тим, судом встановлено, що відповідач прострочив виконання зобов’язання з оплати поставленого позивачем товару з 22.05.2018.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки в період визначений позивачем в позові відповідачем не було прострочено виконання зобов’язання з оплати товару.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що позивач, в порушення ст.162 ГПК України, звернувся до господарського суду не з «позовною заявою», а із «заявою про стягнення заборгованості», яка не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, що не було враховано судом першої інстанції. Крім того, відповідач зазначає про те, що позивачем в «заяві про стягнення заборгованості» не вказано ціну позову, однак, суд першої інстанції не залишив позов без руху.

Судова колегія не погоджується з такими доводами відповідача, з огляду на наступне.

Статтею 162 ГПК України встановлено вимоги до позовної заяви.

Подана ТОВ «Альтернатива Трейд» позовна заява у цій справі містить вимоги щодо предмету спору та їх обгрунтування, найменування суду, до якого подається заява, найменування сторін, зміст позовних вимог та інші відомості, які передбачені вимогами процесуального закону.

Позивачем на першій сторінці позовної заяви та в її прохальній частині вказана загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, тобто, зазначено ціну позову.

Позивачем при поданні позову дотримано вимоги статтей 164, 172 ГПК України.

Не зазначення позивачем у вступній частині позовної заяви слова «позовна» не є підставою для залишення позовної заяви без руху чи її повернення.

За наведених обставин, враховуючи відсутність визначених законом підстав для залишення позову без руху, судом першої інстанції, у відповідності до вимог ГПК України, прийнято позовну заяву до розгляду.

Враховуючи наведене, доводи позивача в апеляційній скарзі є безпідставними.

Також відповідач вказує на те, що місцевий господарський суд розглянув позов до іншої юридичної особи - ТОВ «Альфа-Україна Лізинг», а не стосовно ПФ «Альфа-Україна Лізинг».

Судова колегія враховує, що в позові позивачем зазначено невірну організаційно правову форму підприємства відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа-Україна Лізинг», замість - Приватна фірма «Альфа-Україна Лізинг».

Разом із тим, позивачем в позовній заяві було правильно зазначено ідентифікаційний код Приватної фірми «Альфа-Україна Лізинг» - 31939825.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не зазначав про те, що він вважає себе неналежним відповідачем, натомість, надавав свої доводи по суті спору.

Позивач у відповіді на відзив відповідача просив суд вважати опискою в назві організаційно-правової форми відповідача зазначення «Товариство з обмеженою відповідальністю» та вказав правильну назву відповідача – Приватна фірма «Альфа-Україна Лізинг».

В резолютивній частині рішення господарського суду Харківської області від 20.08.2018 у цій справі зазначено про стягнення заборгованості з Приватної фірми «Альфа-Україна Лізинг» ().

Отже, місцевим господарським судом розглянуто позов до належного відповідача - Приватної фірми «Альфа-Україна Лізинг».

З огляду на наведене, доводи відповідача є необгрунтованими.

Також в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, повинен був стягнути з відповідача судовий збір в розмірі, пропорційному задоволеним позовним вимогам, тобто, 1355,92 грн. замість 1762 грн.

Однак, судова колегія не погоджується з такими доводами відповідача, оскільки за подання позову позивачем сплачено мінімальну ставку для сплати судового збору за позов майнового характеру (1762 грн.), яка не може бути нижчою ніж встановлено законодавством, а тому місцевий господарський суд правомірно стягнув з відповідача сплачену позивачем суму судового збору повністю.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 20.08.2018 у справі №922/1971/18– без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення

Рішення господарського суду Харківської області від 20.08.2018 року у справі №922/1971/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом 20 днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 05.11.2018р.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя С.В. Барбашова

Суддя Н.М. Пелипенко