ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 908/1811/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. (головуючого), Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання Гаращенко Т.М.

за участю представників: АТ "Запорізький завод феросплавів" - адвоката Колосовського Ю.О., Національного антикорупційного бюро України - Семенчука М.А., ДП "Енергоринок" - адвоката Гаркуші В.В., ПАТ "Запоріжжяобленерго" - Кулешової Л.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції (через господарський суд Запорізької області) касаційну скаргу АТ "Запорізький завод феросплавів"

на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.2018

та рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2018

у справі № 908/1811/17

за позовом Національного антикорупційного бюро України

до відповідачів: Публічного акціонерного товариства "Запорізький завод феросплавів", Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство "Енергоринок", Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року Національне антикорупційне бюро України (далі - позивач) звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом до ПАТ "Запорізький завод феросплавів" (далі - відповідач-1) та до ПАТ "Запоріжжяобленерго" (далі - відповідач-2), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ДП "Енергоринок" та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання недійсною угоди у формі заяви ПАТ "Запорізький завод феросплавів" про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 07.04.2016.

Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що оспорювана угода суперечить інтересам держави і суспільства, а також чинному законодавству, оскільки положення ч.2 ст.15-1 Закону України "Про електроенергетику" чітко визначають виключно грошову форму розрахунків між споживачами і постачальником електричної енергії та не допускають здійснення припинення зобов'язань споживачів за спожиту електроенергію в інший спосіб, у тому числі шляхом зарахування однорідних зустрічних вимог.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 20.03.2018 у справі №908/1811/17 (колегія суддів: Колодій Н.А. - головуючий, Зінченко Н.Г., Носівець В.В.) позов Національного антикорупційного бюро України задоволено повністю. Визнано недійсною угоду у формі заяви ПАТ "Запорізький завод феросплавів" про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 07.04.2016

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.2018 (колегія суддів: Зубченко І.В. - головуючий, Попков Д.О., Радіонова О.В.) рішення господарського суду Запорізької області від 20.03.2018 у справі №908/1811/17 залишено без змін.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ПАТ "Запорізький завод феросплавів" звернулося з касаційною скаргою та просить скасувати постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.2018, рішення господарського суду Запорізької області від 20.03.2018 у справі №908/1811/17 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Національного антикорупційного бюро України про визнання недійсною угоди у формі заяви ПАТ "Запорізький завод феросплавів" про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 07.04.2016.

Підставами для скасування оскаржуваних судових рішень заявник касаційної скарги зазначає порушення та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Так, зокрема, у касаційній скарзі АТ "Запорізький завод феросплавів" посилається на те, що нормами статей 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику" не передбачені положення щодо заборони припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, отже спеціальне законодавство не містить заборони на припинення зобов'язань шляхом проведення заліків зустрічних вимог.

Відповідач-1 також зазначає, що Договір на постачання електричної енергії від 01.11.2012 №3, на підставі якого виникли зобов'язання сторін, які були припинені зарахуванням, також не містить будь-яких положень про заборону припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог, а отже, на думку АТ "Запорізький завод феросплавів", припинення зобов'язань в зазначений спосіб не суперечить законодавству.

При цьому, заявник касаційної скарги посилається на висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 24.06.2015 №3-255гс15, відповідно до якого зобов'язання з оплати заборгованості за договором, який передбачає сплату коштів на рахунок зі спеціальним режимом використання, може бути припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

До того ж, АТ "Запорізький завод феросплавів" наголошує, що позивач не довів, в чому саме полягає невідповідність правочину інтересам держави і суспільства, наявність вини у формі умислу на вчинення даного правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави, а також відсутність наслідків оспорюваної угоди для держави.

Крім того, за твердженням заявника касаційної скарги, рішення господарського суду Запорізької області від 28.04.2016 у справі №908/996/16 має преюдиційне значення, оскільки у ньому встановлений факт припинення зобов'язань сторін на підставі заяви ПАТ "Запорізький завод феросплавів" про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 07.04.2016 та підтверджена законність такої заяви.

У відзивах на касаційну скаргу Національне антикорупційне бюро України та ДП "Енергоринок" заперечують проти касаційної скарги АТ "Запорізький завод феросплавів" та просять постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.2018, рішення господарського суду Запорізької області від 20.03.2018 у справі № 908/1811/17 залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що місцевим та апеляційним судами було вірно встановлено обставини справи та прийнято законні судові рішення.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представників АТ "Запорізький завод феросплавів", який підтримав касаційну скаргу, Національного антикорупційного бюро України та ДП "Енергоринок", які заперечували проти касаційної скарги, ПАТ "Запоріжжяобленерго", яка поклалась на розсуд суду, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та відзивів на касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За результатами дослідження матеріалів справи, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 01.11.2012 між ВАТ "Запоріжжяобленерго" (далі - постачальник електричної енергії; перейменовано на ПАТ "Запоріжжяобленерго") та ПАТ "Запорізький завод феросплавів" (далі - споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії №3 (далі - Договір), за умовами розділу 1 якого постачальник електричної енергії продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною у додатку №1 "Обсяги постачання електричної енергії споживачу", а споживач оплачує постачальнику електричної енергії вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Точки продажу електричної енергії визначаються додатком №2 "Точки продажу електричної енергії споживачу".

Відповідно до п.2.3 Договору, споживач зобов'язується, зокрема: оплачувати постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатка №4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію" та додатка №5 "Графік зняття показів розрахункових засобів обліку електричної енергії" (п.2.3.4); здійснювати оплату за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника електричної енергії та електроустановками споживача згідно з додатком №6 "Порядок розрахунків за надання послуг з компенсації перетікання реактивної електроенергії" (для споживачів, що мають спільну межу електричних мереж із постачальником електричної енергії) (п.2.3.5).

Згідно з абз. 2 пункту 1 Додатку №4 до Договору розрахунки за електричну енергію проводяться споживачем виключно грошовими коштами на рахунок постачальника, вказаний в п.10 договору.

Матеріалами справи підтверджується, що у п.10 Договору сторони визначили рахунок, на який проводяться розрахунки за електричну енергію, а саме: поточний рахунок із спеціальним режимом використання №01 в філії - Запорізьке обласне управління ВАТ "Державний Ощадний банк України".

За поставлену ПАТ "Запоріжжяобленерго" на виконання договору у січні-лютому 2015 року, грудні 2015 року та березні 2016 року активну електроенергію ПАТ "Запорізький завод феросплавів" належним чином і в обумовлений Договором строк та порядок не розрахувалось, що призвело до утворення заборгованості у загальній сумі 303 357 547,07 грн.

Судами першої та апеляційної інстанцій з'ясовано, що у період з грудня 2015 року по березень 2016 року ПАТ "Запорізький завод феросплавів" перерахувало ВАТ "Запоріжжяобленерго" (р/р №0132, відкритий у Запорізькому РУ ПАТ КБ "Приватбанк") грошові кошти у сумі 212 600 000,00 грн. з призначенням платежу: "Плата за посл. з компенс.перетік.реактив. електроенергії".

ПАТ "Запорізький завод феросплавів" направило на адресу ВАТ "Запоріжжяобленерго" вимогу від 04.04.2016 про повернення грошових коштів у розмірі 206 041 479,40 грн., які є надмірно сплаченими коштами за послуги з компенсації перетікання реактивної електроенергії, у строк до 05.04.2016.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ПАТ "Запорізький завод феросплавів" направило на адресу ВАТ "Запоріжжяобленерго" заяву про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 07.04.2016, якою здійснено зарахування вимог ПАТ "Запорізький завод феросплавів" до ВАТ "Запоріжжяобленерго" про повернення суми плати за послуги з компенсації перетікання реактивної електроенергії та вимог ВАТ "Запоріжжяобленерго" до ПАТ "Запорізький завод феросплавів" по сплаті заборгованості за договором про постачання електричної енергії на суму 206 041 479,40 грн., відповідно.

Предметом даного судового розгляду є вимога Національного антикорупційного бюро України про визнання недійсною на підставі ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України та ст. 207 ГК України угоди у формі заяви ПАТ "Запорізький завод феросплавів" про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 07.04.2016 як такої, що суперечить вимогам Закону України "Про електроенергетику", Правилам користування електричною енергією та інтересам держави і суспільства.

Загальні правові засади визнання правочину недійсним визначено у ст. 215 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 228 ЦК України передбачено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї зі сторін щодо настання відповідних наслідків.

Стаття 601 ЦК України та ч. 3 ст. 203 ГК України передбачають припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Таке зарахування може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Одночасно приписами названих норм передбачено неможливість зарахування зустрічних однорідних вимог у випадках, встановлених договором або законом.

Закон України "Про електроенергетику" визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі.

Стаття 1 Закону України "Про електроенергетику" визначає термін "поточні рахунки із спеціальним режимом використання оптового ринку електричної енергії" як рахунки суб'єктів господарської діяльності, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території та оптове постачання електричної енергії, відкриті в уповноваженому банку і призначені виключно для накопичення коштів, отриманих за електричну енергію від споживачів, та розрахунків з учасниками оптового ринку електричної енергії, а термін "алгоритм оптового ринку електричної енергії" - як порядок розподілу уповноваженим банком коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання без платіжних доручень, який встановлюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до ч. 2 ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику", споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку.

Згідно з ч. 8 ст. 26 вказаного Закону споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника.

Аналогічно пунктом 6.3 Правил користування електричною енергією визначено, що оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Отже, зазначеними положеннями спеціальних норм регулювання правовідносин у сфері електроенергетики чітко визначено спеціальний порядок проведення розрахунків за електроенергію, за яким розрахунки проводяться виключно грошовими коштами та шляхом їх перерахування споживачем електричної енергії виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії і сторони у відповідних правовідносинах не можуть відступати від визначеного законом порядку, зокрема, проведення таких розрахунків.

У даній справі судами встановлено, що внаслідок вчинення спірного правочину погашення зобов'язань АТ "Запорізький завод феросплавів" перед ПАТ "Запоріжжяобленерго" відбулося шляхом перерахування першим заборгованості за поставлену електроенергію не на розрахунковий рахунок із спеціальним режимом використання, а на звичайний поточний рахунок. Отже, в порушення ст. 6 ЦК України сторони відступили від імперативних положень ст. ст. 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", безпідставно змінивши порядок розрахунків у правовідносинах з постачання електроенергії.

Відтак, виходячи з аналізу наведених норм, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що здійснене між відповідачами зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить вимогам ст. ст. 15, 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику" і п. 6.3 Правил користування електричною енергією.

При цьому, надавши оцінку наявним у справі доказам та доводам сторін, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшли вірного висновку, що спірний правочин вчинявся завідомо з метою, яка суперечить економічним інтересам держави, оскільки був спрямований на те, щоб обійти встановлений Законом України "Про електроенергетику" і Правилами користування електричною енергією порядок оплати поставленої електричної енергії, оплатити її без використання передбаченого цим порядком рахунку із спеціальним режимом використання і тим самим уникнути перерахування коштів із такого поточного рахунку за відповідним алгоритмом оптового ринку електричної енергії, що призвело до неотримання іншими учасниками оптового ринку електричної енергії своїх частин від цієї суми коштів згідно з алгоритмом.

Разом з тим, судами з'ясовано, що наявність таких намірів у відповідачів є очевидною, оскільки останні усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність зарахування боргу в спірних правовідносинах і суперечність таких дій інтересам держави і суспільства та прагнули настання вказаних вище протиправних наслідків.

До того ж, порушення відповідачами у справі встановленого Законом України "Про електроенергетику" і Правилами користування електричною енергією порядку розрахунків за поставлену електроенергію не відповідає інтересам держави і суспільства щодо забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики і відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, забезпечення надійного (безперебійного) постачання споживачам електроенергії і енергетичної безпеки України.

Аргументи заявника касаційної скарги про те, що спеціальне законодавство про електроенергетику не містить заборони щодо припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, а також, щодо помилковості висновків судів про те, що спірний правочин суперечить інтересам держави і суспільства, наявності у сторін умислу на вчинення спірного правочину з такою метою, спростовуються викладеним вище, відтак, відхиляються колегією суддів.

Доводи АТ "Запорізький завод феросплавів" про преюдиційність висновків Господарського суду Запорізької області, вказаних у рішенні від 28.04.2016 у справі №908/996/16 були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції і обґрунтовано відхилені як безпідставні, оскільки преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (у тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Крім того, є помилковими посилання відповідача-1 на те, що судами при прийнятті рішення не було взято до уваги висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 24.06.2015 №3-255гс15 щодо можливості припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки Верховним Судом України у вказаній справі досліджувались правовідносини суб'єктів господарювання в контексті положень Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", та відповідність правочину саме нормам вказаного закону, в той час як у даній справі №908/1811/17 правочин було визнано судом недійсним у зв'язку з його невідповідністю положенням Закону України "Про електроенергетику", Правил користування електричною енергією та інтересам держави.

Згідно ч. 3 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, враховуючи викладене та з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, колегія суддів погоджується з висновком місцевого та апеляційного господарських судів про наявність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, матеріали справи свідчать про те, що суди першої та апеляційної інстанцій всебічно, повно і об'єктивно дослідили матеріали справи в їх сукупності, дали вірну юридичну оцінку обставинам справи, а їх висновки щодо наявності підстав для визнання недійсною оспорюваної угоди у формі заяви про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог є законними та обґрунтованими.

До того ж, виходячи з аналізу норм ст. 16, п.13 ч.1 ст.17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", враховуючи встановлену судами наявність досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000235 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України та відповідно до ст.2 ГПК України (в редакції, чинній на дату звернення з позовом), колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність у Національного антикорупційного бюро України права на звернення з позовом у даній справі.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

Відтак, наведені АТ "Запорізький завод феросплавів" у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування місцевим та апеляційним судами норм матеріального та процесуального права, а колегія суддів не встановила фундаментальних порушень судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді спору у даній справі.

Таким чином, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що постанова Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.2018 та рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2018 у справі № 908/1811/17 прийняті судами у відповідності до фактичних обставин, вимог матеріального та процесуального права і підстав для їх зміни або скасування не вбачається.

Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається, судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу АТ "Запорізький завод феросплавів" залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.2018 та рішення Господарського суду Запорізької області від 20.03.2018 у справі № 908/1811/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткаченко Н.Г.

Судді Білоус В.В.

Жуков С.В.