Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/830/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

секретар судового засідання: Макарчук В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Манкевич О.А.- паспорт №000320943, орган, що видав 8032 від 06.02.2017.

від відповідача: Філіманчук Г.М. - довіреність № 01-26/27 від 17.08.18

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи підприємця Манкевича Олександра Андрійовича

до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод"

про стягнення 600000 грн.

Фізичною особою - підприємцем Манкевич Олександром Андрійовичем подано позов про стягнення з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" боргу за поставлену продукцію по договором №224 від 03.05.2017 в сумі 600000,00 грн.

Ухвалою від 26.09.2018 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 23.10.2018.

В підготовчому засіданні від 23.10.2018 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та за письмовою згодою учасників справи, в порядку ч.3 ст. 183 ГПК України, суд ухвалив розпочати розгляд справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №224 від 03.05.2017 щодо оплати отриманого товару за період з червня 2017 року по 11 травня 2018 року та неналежним виконанням умов договору реструктуризації заборгованості, укладеного між сторонами 17.07.2018.

Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив наявність договірних відносин між сторонами, а також існування заборгованості у заявленій сумі та згідно поданого відзиву від 17.10.2018 просив винести рішення з урахуванням матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

03.05.2017 між Державним підприємством "Житомирський бронетанковий завод (покупець, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Манкевичем Олександром Андрійовичем (постачальник, позивач) укладено договір № 224.

За умовами п. 1.1 договору, постачальник зобов'язується передати у власність, а покупець - прийняти й оплатити продукцію, вказану у Специфікаціях, надалі - "Продукція", на умовах та в строки, передбачені Договором.

За умовами п 1.2 договору постачальник гарантує, що Продукція яка постачається по Договору є новою, відносно неї відсутні будь-які права третіх осіб, пов'язаних з її наймом, знаходженням у власності, заставі, користуванні, а також з інтелектуальною власністю тощо.

Згідно п. 2.1 договору кількість, ціна та номенклатура продукції вказується у специфікаціях, що є невід'ємною частиною договору.

За приписами п.4.1 договору, поставка продукції здійснюється за цінами, визначеними у відповідній специфікації і включаються всі податки, збори й інші обов'язкові платежі, а також вартість тари, пакування, маркування й інші витрати, пов'язані з поставкою продукції.

Загальна сума договору складається із сум специфікацій, які є невід'ємною частиною Договору.

У пункті 5.2 договору сторони погодили, що оплата за поставлену продукцію здійснюється на умовах, вказаних в специфікаціях. Датою оплати продукції вважається дата списання коштів з поточного рахунка покупця.

На виконання умов договору позивачем за період з червня 2017 року по травень 2018 року поставлено відповідачу товар на загальну суму 1786921,84 грн., що підтверджується видатковими накладними, що містяться в матеріалах справи.

Відповідачем здійснено часткову оплату отриманого товару на загальну суму 603792,06 грн., що підтверджується платіжними дорученнями доданими до матеріалів справи.

Позивач зазначає, що загальна суму невиконаного відповідачем зобов'язання з оплати отриманого товару в межах укладеного договору становить 1027000,72 грн.

17.07.2018 між сторонами укладено договір про реструктуризацію заборгованості, згідно п. 1.1. якого відповідач визнав суму боргу в розмірі 1027000,72 грн.

За умовами п. 1.2 договору про реструктуризацію кредитор даним договором надає боржнику розстрочку по сплаті заборгованості з липня 2018 року по жовтень 2018 року. включно.

Відповідно до умов п. 1.3 договору про реструктуризацію боржник зобов'язався сплачувати визначені сторонами в абз. 2 п. 1.3 договору суму не пізніше 25 числа кожного місяця шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок кредитора, починаючи з місяця, в якому укладено даний договір, а саме:

- до 25 липня 2018 року - 300000,00 грн.; до 25 серпня 2018 року - 300000,00 гривень; до 25 вересня 2018 року - 300000,00 грн.; до 25 жовтня 2018 року - 127000,00 грн.

Однак в порушення умов договору про реструктуризацію боргу, платежі у строки, визначені договором, відповідачем не здійснювались.

З огляду на невиконання відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо сплати платежів у строки, визначені у договорі реструктуризації від 17.07.2018, позивач за захистом свого порушеного права звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, надавши правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, господарський суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору № 224 від 03.05.2018, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, матеріалами справи, а саме видатковими накладними, долученими до матеріалів справи, підтверджується факт поставки відповідачу товару на загальну суму 1786921,84 грн.

Факт поставки товару вказує на необхідність виконання відповідачем обов'язку щодо оплати товару.

Відповідач частково провів розрахунки за отриманий від відповідача товар на загальну суму 603792,06грн.

Таким чином, неоплаченим залишився товар на загальну суму 1027000,72 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У підписаному між сторонами договорі від 17.07.2018 про реструктуризацію сторони визначили порядок погашення заборгованості, яка існувала у відповідача станом на день укладення зазначеного договору.

Так, останніми погоджено, що Відповідно до умов п. 1.3 боржник зобов'язався сплачувати визначену сторонами в абз. 2 п. 1.3 договору суму не пізніше 25 числа кожного місяця шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок кредитора, починаючи з місяця, в якому укладено даний договір.

Однак, всупереч умов договору поставки та договору про реструктуризацію заборгованості, відповідач свої зобов'язання щодо сплати наявної заборгованості за договором № 224 від 03.05.2017 в частині внесення платежів за липень та серпень 2018 року на загальну суму 600000,00 грн. не виконав

Таким чином, у відповідача, як станом на день звернення позивача до суду так і на момент розгляду справи, існує прострочення в оплаті суми реструктуризованої заборгованості в розмірі 600000,00 грн.

Доказів погашення заявленої суми заборгованості матеріали справи не містять.

Згідно з ч.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно, зокрема, до закону, інших правових актів, договору, а також відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 600000,00 грн. обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства і укладеного договору та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (12441, Житомирська область, смт. Новогуйвинське, вул.Дружби Народів, буд. 1, )

на користь Фізичної особи-підприємця Манкевича Олександра Андрійовича (03115, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1)

- 600000,00 грн. заборгованості;

- 9000,00 грн. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 25.10.18

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2,3- сторонами (рек. з повід.)