ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 920/19/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткач І.В. - головуючий, Мамалуй О.О., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Бойка В.С.,

учасників судового процесу

позивача - Лисенко В.О.,

відповідача - Довганюк Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги:

1. Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", 2. Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго",

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.07.2018

(головуючий - Гребенюк Н.В., судді: Барбашова С.В., Білецька А.М.)

та рішення Господарського суду Сумської області від 12.03.2018

(суддя Резніченко О.Ю.)

у справі № 920/19/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго"

про стягнення 1650304,70 грн,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.Короткий зміст позовних вимог

1.1. Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія Нафтогаз України" (далі - ПАТ "НАК Нафтогаз України") звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" про стягнення 1 000 000,00 грн основного боргу за виданим простим векселем №38 від 04.05.2000, 157 150,68 грн - 6% річних та 493 154,02 грн інфляційних збитків.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій

2.1. 24 квітня 2000 року між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" та Українським кредитним банком (правонаступником якого є ПАТ "Акцент-Банк") було укладено договір № Т-102/042000 відповідно до якого банк зобов'язується передати позивачу вексель ПАТ "Сумиобленерго" з бланковим індосаментом протягом 10 днів з моменту укладення цього договору згідно з додатком № 1 до договору. В подальшому на звороті спірного векселя був проставлений бланковий індосамент на пред'явника "Платити наказу: без обороту на мене".

2.2. 04 травня 2000 року на підставі акта приймання-передачі до договору №Т-102/042000 від 24.04.2000 Українським кредитним банком було передано позивачу, в тому числі і вексель №38.

2.3. Суди зазначили, що позивач є законним власником простого векселя ПАТ "Сумиобленерго" №38 на загальну суму 1 000 000,00 грн, випущеного 4 травня 2000 року, зі строком платежу - по пред'явленню, але не раніше 01 січня 2015 року.

2.4. 14 березня 2015 позивач листом №26-1847/1.2-15 звернувся до відповідача з вимогою про оплату векселя №38 до 19.03.2015. Відповідач вексель не оплатив.

2.5. 19 березня 2015 позивач звернувся до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу з листом №26-2003/1.2-15 про опротестування вказаного вище векселя у неплатежі.

Розпискою від 26.03.2015 про передачу векселів для опротестування приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. отримав, в тому числі і вексель №38 на суму 1 000 000,00 грн.

25 березня 2015 року приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. звернувся до відповідача з телеграмою-вимогою з пропозицією до 12 години 26.03.2015 здійснити оплату, в тому числі вказаного вище векселя або повідомити нотаріуса про відмову вчинити такі дії.

У зв'язку з невиконанням вказаної вимоги відповідачем, 26.02.2015 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. видано акти про протест вказаного вище векселя (зареєстровано в реєстрі № 976).

Актом приймання-передачі від 26.03.2015 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. передано позивачу, в тому числі, вищезазначений вексель та акт про протест векселя.

2.6. 31 березня 2015 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. з листом № 26-2333/1.2-15 про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості, в тому числі, за вказаним векселем на суму 1 000 000,00 грн.

01 квітня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. видано виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за № 494) про стягнення з відповідача заборгованості за векселем № 38 від 04.05.2000 на суму 1 000 000,00 грн.

2.7. Зважаючи на те, що борг за вищезазначеним векселем не сплачено, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення 1 000 000,00 грн боргу, 157 150,68 грн - 6% річних відповідно до ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі Конвенції, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікований закон) та 493 154,02 грн інфляційних витрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

3. Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій

3.1. Рішенням Господарського суду Сумської області від 12.03.2018 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 157 150,68 грн - 6% річних та 2 357,26 грн витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову - відмовлено.

3.2. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив таке.

3.2.1. Вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 000 000,00 грн основного боргу за виданим простим векселем №38 від 04.05.2000 не підлягають задоволенню, оскільки на час звернення позивача до суду з позовом у цій справі його права та інтереси вже були захищені нотаріусом в обраний позивачем позасудовий спосіб. А саме, нотаріус вчинив виконавчий напис щодо векселя №38 від 04.05.2000 і за цим виконавчим написом було порушене виконавче провадження. Таким чином, суд першої інстанції вважав, що у позивача на момент звернення з позовом до суду відсутнє незахищене право, яке могло б бути захищене судом у такий же спосіб - шляхом примусового виконання обов'язку в натурі, в який було здійснене захист цього права нотаріусом.

3.2.2. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 493 154,02 грн інфляційних втрат за період з 20.03.2015 по 31.10.2017 суд першої інстанції, виходячи з положень ст.48 Уніфікованого закону, дійшов висновку, що така вимога не підлягає задоволенню оскільки спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, а тому ст. 625 Цивільного кодексу України не застосовується.

3.2.3. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 157 150,68 грн - 6% річних за період з 20.03.2015 по 31.10.2017 суд першої інстанції дійшов висновку, що така вимога підлягає задоволенню, оскільки відповідачем порушено строки платежу, а право на стягнення 6% передбачено Уніфікованим законом.

3.3. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.07.2018 рішення Господарського суду Сумської області від 12.03.2018 в частині відмови у стягненні 1 000 000,00 грн основного боргу за виданим простим векселем №38 від 04.05.2000 скасовано та прийнято в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 1 000 000,00 грн основного боргу за виданим простим векселем № 38 від 04.05.2000, 15 000,00 грн витрат по сплаті судового збору за звернення з позовною заявою, 22 500,00 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

3.3.1. Задовольняючи позовну вимогу про стягнення з відповідача 1 000 000,00 грн основної заборгованості за векселем, суд апеляційної інстанції зазначив, що станом на момент розгляду цієї справи відповідачем борг у розмірі 1 000 000,00 грн за векселем не погашений. Отже, відповідач є зобов'язаною особою перед позивачем, оскільки відповідно до ст.47 Уніфікованого закону всі трасанти, акцептанти, індосанти і особи, які забезпечують авалем платіж за переказним векселем, є солідарно зобов'язаними перед держателем.

3.3.2. Суд зазначив, що виконавчий напис №495 від 01.04.2015 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. знаходиться на виконанні у державній виконавчій службі. Водночас, врахувавши приписи ст.ст.15,16 ЦК України, суд вказав, що здійснення особою свого права на судовий захист не може ставитись у залежність від використання нею інших засобів правового захисту, до яких відноситься, зокрема, захист цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Наявність виконавчого напису за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін та не позбавляє кредитора права на судовий захист.

Виконавчий напис нотаріуса не може вважатися вирішенням спору про право цивільне між кредитором та боржником, оскільки вирішення спору про право відноситься до компетенції суду.

Отже, оскільки відповідач не виконав зобов'язання перед позивачем ні в добровільному, ні в примусовому порядку, постанова про закінчення виконавчого провадження відсутня, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості здійснення захисту своїх прав та законних інтересів позивачем одночасно шляхом пред'явлення до виконання виконавчого напису на опротестованому векселі в позасудовому порядку та шляхом стягнення заборгованості за векселем у судовому порядку.

Таким чином, апеляційний господарський суд скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове рішення, задовольнивши позовні вимоги ПАТ "НАК "Нафтогаз України" про стягнення з відповідача 1 000 000,00 грн основного боргу за виданим простим векселем №38. В решті суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

4.1. Не погоджуючись з вищезазначеними постановою та рішенням щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 493 154,02 грн, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Сумської області від 12.03.2018 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.07.2018 в частині відмови у стягненні інфляційних втрат скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Судові витрати покласти на відповідача.

4.1.1. В обґрунтування зазначених вимог позивач зазначає, що рішення та постанова судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального права, а саме ст.625 ЦК України та ст.4 Конвенції про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, ст.ст. 38, 43 Уніфікованого закону та п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 08.06.2007 №5.

Крім того, скаржник зазначає про те, що судами попередніх інстанцій порушено вимоги ст.ст. 7, 86, 238 ГПК України, оскільки в рішеннях, що оскаржуються, не зазначено жодного аргументу чи доводу позивача та мотивів їх неврахування судами.

4.2. ПАТ "Сумиобленерго" направило на адресу суду касаційної інстанції два ідентичних відзиви на касаційну скаргу позивача, у яких зазначає таке.

4.2.1. Посилання позивача на висновки Верховного Суду України, які викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1,2 ч.1 ст.111-16 ГПК України за І півріччя 2016 року, є необґрунтованим, оскільки зазначені там висновки жодним чином не стосуються питання стягнення інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України.

4.2.2. Спірні правовідносини, що виникли у цій справі, врегульовані спеціальним вексельним законодавством, яким не передбачено стягнення інфляційних втрат. Відтак, ст.625 ЦК України у цьому випадку не застосовується. В підтвердження своєї позиції відповідач посилається на практику Верховного Суду, а саме, постанови у справах №904/8713/17, 904/8711/17, 904/8714/17 та 904/8710/17.

4.2.3. Таким чином, відповідач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги позивача.

4.3. ПАТ "Сумиобленерго" також звернулося до суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.07.2018, у якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати в частині стягнення з ПАТ "Сумиобленерго" на користь позивача 1 000 000,00 грн боргу за простим векселем та залишити в силі у відповідній частині рішення Господарського суду Сумської області від 12.03.2018. Судові витрати покласти на позивача. Крім того, в межах строку на касаційне оскарження відповідач подав доповнення до касаційної скарги з додатковим обґрунтуванням своїх вимог. ПАТ "Сумиобленерго" зазначає, зокрема, таке.

4.3.1. ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося за захистом свого цивільного права до нотаріуса, який вчинив виконавчий напис щодо векселя, і за цим виконавчим написом відкрито виконавче провадження щодо стягнення в примусовому порядку. За таких обставин відповідач вважає, що у позивача відсутнє незахищене порушене право, котре могло б бути захищене судом у такий же спосіб, в який це право вже було захищене нотаріусом. Аналогічну правову позицію висловив Вищий господарський суд України у постанові від 12.11.2009 у справі №32/134.

В зазначеному аспекті скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував статтю 18 Цивільного кодексу України, у якій спосіб захисту цивільних прав нотаріусом є одним із способів захисту особою своїх порушених прав, здійснення якого нарівні із судовим способом захисту має аналогічний наслідок - примусове виконання обов'язку в натурі.

4.3.2. Скаржник стверджує, що рішення суду апеляційної інстанції про задоволення позову в частині стягнення заборгованості за векселем матиме наслідком подвійне стягнення з Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" боргу за одним і тим самим борговим документом. Відхиляючи зазначені доводи відповідача, суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 36 Закону України "Про виконавче провадження" та не врахував, що зазначена стаття не містить положень про автоматичне припинення виконавчого провадження, порушеного за виконавчим написом нотаріуса, у зв'язку з відкриттям провадження судом у справі або прийняттям відповідного рішення.

4.4. ПАТ "НАК "Нафтогаз України" в письмових поясненнях зазначає про те, що воно як законний держатель спірного векселя має всі правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за векселем та відповідно до вимог закону має право на судовий захист свого права та інтересу. Зазначене позивач обґрунтовує тим, що зобов'язання не виконано відповідачем ні в добровільному, ні в примусовому порядку, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса не закінчено та наразі зупинено, право позивача на отримання коштів за векселем фактично не реалізовано та є порушеним, а чинне законодавство не містить обмежень щодо можливості здійснення захисту своїх прав шляхом стягнення заборгованості за векселем у судовому порядку.

4.5. У судовому засіданні суду касаційної інстанції оголошувалась перерва до 17.10.2018.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

5.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

5.1.1. Відповідно до частини 1 ст. 300 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній з 15.12.2017), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.1.2. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст.300 Господарського процесуального кодексу України).

5.2. Щодо суті касаційної скарги

5.2.1. Предметом судового розгляду у цій справі є позовні вимоги ПАТ "НАК "Нафтогаз України" до ПАТ "Сумиобленерго" про стягнення заборгованості за виданим простим векселем, 6% річних та інфляційних втрат.

5.2.2. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до закріплених в главі 3 Цивільного кодексу України положень, які стосуються суб'єктів здійснення захисту порушеного права, захист порушених цивільних прав та охоронюваних законом інтересів здійснюється: судом (стаття 16 Цивільного кодексу України), Президентом України, органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування (стаття 17 Цивільного кодексу України), органами нотаріату (стаття 18 Цивільного кодексу України), самостійно (стаття 19 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, згідно з якою кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ч.1 ст. 20 Цивільного кодексу України).

Отже, особа, право якої порушено, може на свій розсуд обрати будь-яку форму захисту: судову, шляхом звернення до органів державної влади, органів нотаріату чи самозахист. При цьому способи захисту прав особи не можуть бути обмежені лише однією з перелічених форм.

Відтак, здійснення особою свого конституційного права на судовий захист не може ставитись у залежність від використання нею інших засобів правового захисту, до яких відноситься, зокрема, захист цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції, однак чого не було враховано місцевим господарським судом.

Таким чином, суд касаційної інстанції погоджується з вірним висновком апеляційного господарського суду про те, що норми чинного законодавства не обмежують особу в можливості здійснення захисту своїх прав та законних інтересів одночасно шляхом пред'явлення до виконання виконавчого напису нотаріуса в позасудовому порядку та шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

5.2.3. Відносини, пов'язані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 07.06.1930), а також Законами України "Про обіг векселів в Україні" (ст. 2 якого містить застереження стосовно дії окремих положень Уніфікованого закону на території України), "Про цінні напери та фондовий ринок", "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів".

Розглядаючи спори, пов'язані з обігом векселів, суди мають перевіряти, чи відповідає документ формальним вимогам, що дозволяють розглядати його як цінний папір (вексель).

5.2.4. Відповідно до ст. 194 ЦК України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право і визначає взаємовідносини між особою, яка його розмістила (видала), і власником та передбачає виконання зобов'язань згідно з умовами його розміщення, а також можливість передачі прав, що випливають з цього документа, іншим особам. Виходячи з цього визначення здійснення або передача посвідчених цінним папером прав можливі тільки за умови його пред'явлення.

5.2.5. За змістом ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що спірний простий вексель додано до позовної заяви в копії. Водночас вірно вказав, що доказом того, що особа (позивач) є належним векселодержателем є лише оригінал векселя. Матеріали справи не містять документів, які б свідчили про здійснення огляду та оцінки судами оригіналу векселя, стягнення за яким є предметом спору у цій справі.

Відтак висновок суду апеляційної інстанції про доведеність існування порушеного права позивача, яке підлягає захисту, здійснений судом без дослідження обставин, на які посилаються сторони у справі, та належних і допустимих доказів, якими ці обставини підтверджуються. Аналогічне стосується і висновку місцевого господарського суду, який відмовивши у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за векселем, дійшов передчасного висновку про те, що порушене право позивача станом на момент звернення з позовом у цій справі є захищеним.

У зазначеному аспекті слід також вказати, що суд першої інстанції, вирішуючи спір у справі, не з'ясував, чи призвела застосована позивачем позасудова форма захисту до поновлення його порушеного права на отримання грошових коштів за векселем, та чи перестало існувати порушене право позивача внаслідок реалізації такого позасудового захисту.

Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про доведеність позивачем наявності порушеного права, виходив з того, що відповідач не виконав свої зобов'язання зі сплати заборгованості по векселю ні в добровільному, ні в примусовому порядку, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса про стягнення з відповідача заборгованості за векселем не закінчено, а відповідач з моменту пред'явлення векселя до примусового виконання оскаржує як виконавчий напис нотаріуса, так і дії нотаріуса з вчинення протесту про неоплату простого векселя.

Такі висновки судів не ґрунтуються на оцінці документів, що містяться у справі. Обставини щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса судами не досліджувались, а саме не з'ясовано, які примусові дії були вчинені державним виконавцем під час виконання виконавчого напису нотаріуса, чи відбулось та в якому розмірі виконання зазначеного виконавчого документа та чим ці обставини підтверджені. Позиції сторін спору стосовно цих обставин різні. Суди їх не встановили та не надали їм належної правової оцінки з урахуванням предмета спору у справі.

5.2.6. Встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо зупинення виконавчого провадження у зв'язку з оскарженням відповідачем в судовому порядку як виконавчого напису нотаріуса, так і дій нотаріуса про вчинення протесту про неоплату векселя ґрунтуються лише на доводах позивача та не підтверджені відповідними належними та допустимими доказами, а тому не можуть вважатися достовірно встановленими.

5.2.7. Відповідно до частин 2, 3 статті 45 Господарського процесуального кодексу України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 161 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявою по суті справи є в тому числі і позовна заява.

Відповідно частини 1 статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Як вбачається з позовної заяви, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" визначило відповідачем ПАТ "Сумиобленерго". Проте в прохальній частині позовної заяви вимоги пред'явлено до Публічного акціонерне товариство "Полтаваобленерго". Жодних заяв про виправлення описки в тексті позовної заяви чи уточнення позовних вимог матеріали справи не містять. Натомість наведені обставини залишились поза увагою судів попередніх інстанцій.

5.2.8. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом у сукупності та відображено у судовому рішенні.

5.2.9. Проте зі змісту рішення та постанови судів попередніх інстанцій у цій справі слідує, що суди всупереч вимогам ст.86 ГПК України не встановили у судовому процесі всіх обставин справи з урахуванням предмета судового розгляду. Судами надано неповну юридичну оцінку доводам сторін у справі, що призвело до передчасних висновків.

6. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Відповідно до ч.3 ст.310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

6.2. У зв'язку з наведеними вище обставинами, відображеними у розділі 5 цієї постанови, враховуючи, що питання встановлення правомірності вимог позивача щодо стягнення основної заборгованості за векселем є первісним по відношенню до інших позовних вимог ПАТ "НАК "Нафтогаз України", проте в силу встановлених законом меж компетенції не може бути самостійно вирішене судом касаційної інстанції, Суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення та постанови судів попередніх інстанцій з передачею справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

6.3. Під час нового розгляду справи господарським судам слід взяти до уваги викладене у цій постанові, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і в залежності від встановленого та відповідно до чинного законодавства вирішити спір з належним обґрунтуванням мотивів та підстав такого вирішення у судовому рішенні.

7. Судові витрати

7.1. Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

7.2. Враховуючи, що судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд, розподіл судових витрат у справі, в тому числі, й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Публічного акціонерного товариства "Сумиобленерго" задовольнити частково.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.07.2018 та рішення Господарського суду Сумської області від 12.03.2018 у справі №920/19/18 скасувати. Справу №920/19/18 передати на новий розгляд до Господарського суду Сумської області.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. Ткач

Судді О. Мамалуй

Л. Стратієнко