УХВАЛА

м. Київ

22.10.2018Справа № 910/7783/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення"

про визнання недійсними договорів

В межах справи № 910/12311/16

За заявою Дочірнього підприємства "НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ ІНСТИТУТ НАФТОГАЗОВОЇ ПРОМИСЛОВОСТІ" Національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛОДАР" (ідентифікаційний код 32296855)

про банкрутство

Суддя Чеберяк П.П.

Представники:

Від позивача не з'явилися

Від відповідача Корчагін М.П. - представник, Войцеховський М.Ю. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/12311/16 за заявою Дочірнього підприємства "НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ ІНСТИТУТ НАФТОГАЗОВОЇ ПРОМИСЛОВОСТІ" Національної акціонерної компанії "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛОДАР" на стадії процедури ліквідації, введеної постановою Господарського суду м. Києва від 21.05.2018.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Володар" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський інтегровані рішення" про визнання недійсними договорів, а саме договору відступлення права вимоги від 16.06.2015 (по договору №40-02 від 03.05.2012), укладеного між позивачем та відповідачем, та договору відступлення права вимоги від 16.06.2015 (по договору № 40-36 від 03.05.2012), укладеного між позивачем та відповідачем.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.06.2018 матеріали позовної заяви передано до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах справ № 910/12311/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛОДАР".

Вказана ухвала суду першої інстанції залишена без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2018.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 30.08.2018 справу № 910/7783/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" про визнання недійсними договорів прийнято до розгляду в межах справи № 910/12311/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОЛОДАР" та призначено підготовче засідання на 01.10.2018.

У судовому засіданні 01.10.2018 оголошено перерву до 08.10.2018.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.10.2018 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про залучення третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача.

Крім того, ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 22.10.2018.

22.10.2018 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання позивача в особі ліквідатора Макового О.В. про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 22.10.2018 розглядалось клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Дане клопотання обґрунтоване тим, що арбітражний керуючий Маковий О.В. у період з 22.10.2018 до 05.11.2018 вимушений бути за межами України, що унеможливлює явку ліквідатора у судове засідання.

Присутні у судовому засіданні представники відповідача щодо задоволення поданого клопотання заперечили.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, судом відмовлено в його задоволенні зважаючи на те, що позивач уже вдруге не з'являється у судове засідання, а також те, що обставини, викладені в поданому клопотанні не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" арбітражний керуючий Маковий О.В. звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" про визнання недійсними укладених між сторонами договорів відступлення права вимоги від 16.06.2015 за договорами про закупівлю послуг № 40-02 від 03.05.2012 та № 40-36 від 03.05.2012 з підстав того, що умови даних договорів не були спрямовані та не могли привести до настання реальних наслідків, були укладені позивачем під впливом тяжких обставин та вкрай невигідних умовах.

Присутні у судовому засіданні представники відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечили в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, а також додаткових поясненнях щодо уточнення заперечень відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Наведена норма кореспондується з положеннями п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України згідно якого господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Розглянувши позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" визнання недійсними договорів, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

16.06.2015 між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Надра Інтегровані Рішення", правонаступником якого є відповідач, було укладено договори відступлення права вимоги за договором про закупівлю послуг № 40-02 від 03.05.2012 та договором про закупівлю послуг № 40-36 від 03.05.2012 (надалі договори № 40-02 та № 40-36).

Відповідно до п. 1.1. договорів відступлення права вимоги, на умовах цих договорів первісний кредитор (Товариство з обмеженою відповідальністю "Володар") передає свої права (відступає права вимоги), а новий кредитор (Товариство з обмеженою відповідальністю "Надра Інтегровані Рішення") набуває усі права первісного кредитора по Договору № 40-02 про надання послуг: консультативні послуги в наукових і технічних галузях, суміжних з будівництвом, проведення першочергових геологорозвідувальних робіт на нафту і газ (Детальні багатокоспонентні 2D сейсморозвідувальні дослідження на Краснопопівському підземному сховищі газу), а також права набуває усі права первісного кредитора по Договору № 40-36 про надання послуг: консультативні послуги в наукових та технічних галузях, суміжних з будівництвом, проведення першочергових геологорозвідувальних робіт на нафту і газ (прогнозування нафтогазоперспективних структур в центральній частині Дніпровсько-Донецької западини).

Пунктами 1.2. договорів встановлено, що правами для цілей цих договорів розуміють усі існуючі права вимоги кредитора до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (боржника) у обсягах та на умовах що існують на момент відступлення, в т.ч. право вимоги грошових та інших зобов'язань по Основним договорам (договори № 40-02 та № 40-36).

Згідно п. 2.1. договорів відступлення права вимоги заборгованості за основними договорами до боржника новому кредитору здійснюється без компенсації Первісному кредитору вартості такої заборгованості.

Відповідно до п. 3.3. договорів, внаслідок передачі (відступлення) за цими Договорами новому кредитору права первісного кредитора по основним договорам відбувається заміна кредитора у зобов'язанні та новий кредитор набуває усіх прав первісного кредитора, зокрема, права вимагати від боржника усіх грошових та інших зобов'язань.

Пунктом 4.1. договорів визначено, що первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредитору документи, що підтверджують права вимоги до боржника протягом трьох робочих днів з дня підписання цих договорів.

Як слідує зі змісту позовної заяви, однією з підстав для визнання недійсними договорів відступлення права вимоги від 16.06.2015 є те, що у Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" не було оригіналів договорів про закупівлю послуг від 03.05.2012 № 40-36 та № 40-02, а також усіх документів до них, у зв'язку з чим, дані договори, як стверджує позивач, не були передані відповідачу при відступленні прав вимоги, внаслідок чого виконання умов договорів відступлення права вимоги не було спрямовано та не могло привести до настання реальних правових наслідків, що є підставою вважати оспорювані договори фіктивними.

Так, позивач обґрунтовує свої доводи посилаючись на протокол обшуку, згідно якого певні документи вилучались у Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», і клопотання кредитора в межах справи про банкрутство, в якому кредитор зазначав про проведення аналогічної виїмки у позивача.

Згідно ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Таким чином, посилання позивача на протокол виїмки документів у Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», а також клопотання останнього, подані в межах справи про банкрутство з відомостями про проведення аналогічної виїмки у позивача, як на доказ відсутності у позивача оригіналів договорів про закупівлю послуг від 03.05.2012 № 40-36 та № 40-02 не відповідають приписам ст.ст. 73, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, як вбачається з відзиву відповідача, судовими рішеннями, які набрали законної сили, були задоволені позовні вимоги відповідача та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заборгованість, права вимоги щодо якої відповідач набув від позивача на підставі оспорюваних договорів про відступлення права вимоги.

Так, рішенням Господарського суду м. Києва від 29.02.2016 у справі № 910/32578/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 10.08.2016, було задоволено повністю позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Тутковський інтегровані рішення» і стягнуто на користь останнього заборгованість за Договором № 40-36.

Також, рішенням Господарського суду м. Києва від 07.06.2017 у справі № 910/32579/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.10.2017 та постановою Верховного Суду від 28.3.2018 було задоволено повністю позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Тутковський інтегровані рішення» і стягнуто на користь останнього заборгованість за Договором № 40-02.

Крім того, господарськими судами було розглянуто чотири справи про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги, в тому числі з підстав фіктивності договорів та в задоволенні позовних вимог було відмовлено, зокрема:

- рішенням Господарського суду м. Києва від 18.05.2016 у справі №910/6094/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2016, відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" про визнання недійсними договору відступлення права вимоги за договором № 40-36;

- рішенням Господарського суду м. Києва від 23.05.2016 у справі № 910/6096/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 16.11.2016, відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" про визнання недійсними договору відступлення права вимоги за договором № 40-02;

- рішенням Господарського суду м. Києва від 25.09.2017 у справі № 910/9195/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 та постановою Верховного Суду від 27.02.2018, відмовлено у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар", третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором № 40-02;

- ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.01.2017 у межах справи про банкрутство № 910/12311/16 Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар", залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 04.07.2017, відмовлено у задоволенні позову Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за договорами № 40-36 та № 40-02.

В силу приписів ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Предметом оспорюваних договорів було відступлення позивачем і набуття відповідачем прав вимог оплати послуг, наданих на виконання договорів про закупівлю послуг від 03.05.2012 № 40-36 та № 40-02.

Як вбачається зі змісту п. 3.4 договорів відступлення права вимоги, новий кредитор (відповідач) набув відповідні права вимоги оплати послуг за договорами № 40-02 і № 40-36 у момент укладення оспорюваних договорів уступки.

При цьому, у судових рішеннях у справах № 910/32578/15, № 910/32579/15 і № 910/9195/17 встановлено обставини надання послуг за договорами № 40-36 і № 40-02, прийняття цих послуг замовником, неналежного виконання замовником обов'язків з оплати послуг, відступлення позивачем і набуття відповідачем прав вимог сплати заборгованості замовником.

Таким чином, оспорювані договори відступлення права вимоги були укладені сторонами для досягнення саме тих правових наслідків, які передбачені законом для цього типу договорів. Більше того, оспорювані договори відступлення права вимоги були виконані сторонами, адже відповідач набув відповідні права вимоги до замовника і здійснив шляхом стягнення заборгованості у судовому порядку.

У свою чергу, згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі №6-197цс14, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 910/9195/17.

Крім того, визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором № 40-02 у зв'язку з його фіктивністю було предметом спору у справі № 910/9195/17 і рішеннями господарських судів, залишеними без змін постановою Верховного Суду від 27.02.2018, було відмовлено у задоволенні відповідних позовних вимог.

Зокрема, Верховний Суд у своїй постанові відзначив, що доводи скаржника про те, що договір не відповідає положенням статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки він не направлений на настання реальних наслідків, так само не приймаються Касаційним господарським судом, тому що судами встановлено, що Договір є виконаним, адже на його виконання Відповідач передав Третій особі майно - права вимоги до Позивача, які виникли з Договору закупівлі.

Доводи про фіктивність договору відступлення права вимоги за договором № 40-02 були розглянуті судами під час вирішення справи № 910/6094/16. Зокрема, у постанові від 09.11.2016 Вищий господарський суд України зазначив, що твердження позивача про фіктивність укладеного між відповідачами договору відступлення права вимоги ґрунтуються на його припущеннях та міркуваннях, які не підтверджені належними засобами доказування.

Як слідує з тексту позовної заяви, позивач стверджує, що наявність кримінального провадження №0000135 щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 205, ч. 2 ст. 209, ч. З ст. 212 КК України, яке було відкрито на момент укладення оспорюваних договорів відступлення права вимоги, є беззаперечною тяжкою обставиною, яка змусила позивача укласти такі договори.

В підтвердження викладених обставин позивачем додано копії ухвал Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2014 у справі №757/38777/14-к, від 16.10.2014 у справі №757/29452/14-к, а також листа ГСУ МВС України від 31.07.2015 року №13/1/2-16493.

За змістом ч. 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України лише вирок суду в кримінальному провадженні або ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов'язковими для господарського суду, однак лише для того суду, який розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок чи ухвала суду і лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

При цьому, ухвали Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2014 у справі №757/38777/14-к та від 16.10.2014 у справі №757/29452/14-к не є ані вироком суду, ані ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Вказаними ухвалами Печерського районного суду м. Києва вирішувалося питання про надання слідчому дозволу на тимчасовий доступ до речей та документів, а мотивувальна частина ухвал містить не встановлені судом обставини, а виклад мотивів клопотання слідчого як сторони кримінального провадження.

Згідно ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У своїх постановах від 02.08.2018 у справі № 918/341/16, від 14.02.2018 у справі №910/8862/17, від 06.03.2018 у справі № 910/8866/17 Верховний Суд неодноразово наголошував, що для застосування ст. 233 Цивільного кодексу України має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин)

Також у постанові від 25.07.2018 у справі № 487/7703/15-ц Верховний Суд відзначив, що для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні.

Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

Будь яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини укладення позивачем оспорюваних правочинів під впливом тяжкої для нього обставини до матеріалів справи не додано.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, як: не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З огляду на встановлені обставини та наведені норми, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги від 16.06.2015 за договорами про закупівлю послуг № 40-02 від 03.05.2012 та № 40-36 від 03.05.2012.

Керуючись ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 73-74, 234 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд м. Києва ,

У Х В А Л И В:

1. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги від 16.06.2015 за договорами про закупівлю послуг № 40-02 від 03.05.2012 та № 40-36 від 03.05.2012 відмовити.

2. Копію ухвали направити сторонам та кредиторам боржника.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя П.П. Чеберяк