ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.11.2018

Справа № 910/9305/18

Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом          товариства з обмеженою відповідальністю "Трансконтиненталь"

до                    приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма "Вікос"

про                    стягнення 138 623,35 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансконтиненталь" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма "Вікос" про стягнення 138 623,35 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем обов’язку своєчасної та в повному обсязі оплатити послуг по договору перевезення (контракту №03/09-15 від 12.01.2009р.)

Ухвалою господарського суду від 19.07.2018 вищевказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк для усунення її недоліків з дня вручення цієї ухвали.

16.08.2018 до канцелярії суду позивач подав заяву про усунення недоліків та оригінал квитанції про сплату судового збору.

Позовна заява, після усунення позивачем недоліків, встановлених ухвалою від 19.07.2018 року, відповідає вимогам ст. 162 ГПК України, та підстави для її повернення або відмови у відкритті провадження у справі, передбачені Господарським процесуальним кодексом України, судом на даний час не встановлені.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 247 ГПК України суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження у зв’язку з її малозначністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 16.08.2018. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

06.09.2018 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в котрому проти позову заперечує, просить застосувати позовну давність до позовних вимог.

16.10.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, оскільки дана справа потребує детального розгляду спору та з’ясування всіх обставин справи. Позивач вказує на те, що даний спір у зв’язку з його складністю, особливостями предмета доказування та для правильного врегулювання спору дана справа, на думку позивача, має бути розглянута у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Посилання позивача на те, що дана справа потребує детального розгляду спору та з’ясування всіх обставин справи, суд не може прийняти в якості достатньої підстави для постановлення ухвали про розгляд справи у судовому засіданні, оскільки розгляд справи та з’ясування всіх обставин справи є завданням та прерогативою суду та може і має бути досягнуто без призначення судового засідання.

Позивач у своєму клопотанні про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не навів суду будь-яких обґрунтувань та не надав будь-яких доказів в чому саме полягає складність даного спору та в чому полягають особливості предмету доказування у даному спорі.

Суд повторно наголошує на тому, що при відкритті провадження у справі судом враховано положення ч. 3 ст. 247 ГПК України.

Судом встановлено, що учасниками даного спору є позивач та відповідач та звертаючись до суду з клопотанням позивач не навів суду будь-яких пояснень, міркувань та не зазначив про необхідність подання ним відповідних доказів, клопотань, які мають бути вирішені у судовому засіданні.

Таким чином, суд відхиляє як необґрунтоване клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

12.01.2009 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансконтиненталь» (надалі - Позивач, Виконавець) та Приватним підприємством Виробничо-комерційною фірмою «Вікос» (надалі - Відповідач, Замовник) був укладений Контракт №03/09-15 на перевезення вантажу автомобільним транспортом в міжнародному сполученні від 12 січня 2009 року (надалі - Контракт).

30 грудня 2009 року було укладено додаткову угоду відповідно до якої було змінено пункт 9.6 та викладено в такій редакції «якщо не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не заявляє про його припинення, то даний договір вважається пролонгований на наступний календарний рік на тих же умовах.»

Предметом даного Контракту є взаємодія сторін, які виникають при транспортно-експедиційному обслуговуванні вантажів, пропонованих Виконавцю Замовником для транспортування в міжнародному сполученні та по Україні автомобільнім транспортом.

Предметом Контракту № 03/09-15 є взаємовідносини сторін, що виникають при транспортно-експедиційному обслуговуванні вантажів, що пред’являються Виконавцю Замовником для транспортування в міжнародному сполученні та по Україні автомобільним транспортом. Кількість і рід вантажу, маршрути, вантажовідправники і вантажоодержувачі, графік подачі транспорту, суми фрахту обумовлюються разовими заявками, що являються невід'ємними частинами даного договору, додатково перед кожним конкретним перевезенням (п. 1 Контракту).

Відповідно до п. 3.2. Контракту, ціна за кожне перевезення зазначається в заявках, що являються невід'ємними частинами даного договору. Платежі за надані послуги згідно умов цього договору, здійснюються шляхом банківського переказу на рахунок Виконавця за узгоджену кількість перевезень. Оплата відбувається на підставі рахунку Виконавця. Строк оплати - 10 банківських днів після отримання рахунку, (п.п. 4.1., 4.2., 4.3. Контракту).

Як встановлено судом, 20.03.2017 р. ПП ВКФ "Вікос" направило на адресу ТОВ "Трансконтиненталь" заявку на перевезення вантажу, згідно якою Виконавець здійснює надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажу в міжнародному сполученні за маршрутом: м. Цвевецеле (Бельгія) + м. Валлуф (Німеччина) - смт. Глеваха Київської області (Україна).

Дата завантаження - 22-23.03.2017 р. Вид вантажу - харчові домішки.

Дана заявка була прийнята та затверджена Виконавцем. Державний номер автомобіля, що здійснюватиме перевезення - АА2824МХ / АА7709ХО. Сторонами також була визначена та узгоджена ціна (вартість) перевезення - 59785, 00 гривень.

23.03.2017 р. весь товар остаточно був завантажений в м. Валуф (Німеччина) в автотранспорт та всі товаросупровідні документи передані представнику перевізника.

28.03.2017 позивачем сформовано та виставлено відповідачу рахунок №54 на оплату транспортних послуг на загальну суму 59 785,00 грн.

29.03.2017 відповідачем здійснено часткову оплату наданих позивачем транспортних послуг на суму 35 371,60 грн.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору перевезення (контракту №03/09-15 від 12.01.2009р.), суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є змішаним договором з елементами договору про надання послуг та договору перевезення.

Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно із ч. 6 ст. 306 Господарського кодексу України, відносини, пов'язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 5 статті 307 Господарського кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення перевізник зобов'язаний доставити довірений йому відправником вантаж в пункт призначення і видати його уповноваженій на отримання вантажу особі.

Статтею 920 Цивільного кодексу України обумовлено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

В матеріалах справи наявна претензія від 28.04.2017 №1 про погашення наявної заборгованості розмірі 24 413,00 грн.

Як встановлено судом після звернення позивача з позовом та порушення провадження у справі Відповідачем 25.07.2018 сплачено Позивачу суму основної заборгованості в розмірі 24 413,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №3568 від 25.07.2018.

Таким чином, Відповідач виконав свої зобов'язання перед Позивачем щодо оплати суми основної заборгованості у розмірі 24 413,00 грн.

Відповідач добровільно сплатив наявну суму основної заборгованості, а отже в цій частині станом на час прийняття рішення у справі відсутній предмет спору щодо вимоги про стягнення основної суми боргу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи викладені обставини, у зв'язку зі сплатою відповідачем 25.07.2018 (після подання позову) суми основного боргу, провадження у даній справі по розгляду вимоги про стягнення основної суми боргу в розмірі 24 413,00 грн. підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 231 ГПК України за відсутністю предмета спору в цій частині.

Щодо вимог про стягнення 3% річних в розмірі 902,95 грн., інфляційних втрат в розмірі 3 448,90 грн. та пені 109 858,50 грн. суд вказує наступне.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів у повному обсязі не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Щодо інфляційних втрат.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

Суд зазначає, що інфляція є девальвацією грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, що збільшує суму основного боргу, який повинен існувати протягом місячного періоду прострочення виконання відповідачем його грошового зобов'язання.

Однак судом встановлено, що позивачем не вірно обраховано суми 3% річних в розмірі 902,95 грн., інфляційних втрат в розмірі 3 448,90 грн. та пені 109 858,50 грн., заявлених до стягнення із відповідача.

Відповідно до п. 3 Рішення Конституційного Суду України від 7 липня 1998 року №11-рп/98 «...Термін "дні", якщо він вживається у зазначених правових актах без застережень, означає лише календарні дні...».

Відповідно до ст. 253 ЦК України: «Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок».

Як було зазначено вище, згідно п.п. 4.2., 4.3. Контракту № 03/09-15, оплата відбувається на підставі рахунку Виконавця. Строк оплати - 10 банківських днів після отримання рахунку. 28.03.2017 р. ТОВ "Трансконтиненталь" виставило ПП ВКФ "Вікос" рахунок № 54 на оплату за транспортні та експедиційні послуги.

Виходячи із зазначеного вище, суд погоджується із твердження відповідача, що останнім днем оплати вказаного рахунку було 7 квітня 2017 р.

Враховуючи вимоги закону та Контракту № 03/09-15 від 12.01.2009 р., суд приходить до висновку, що нарахування штрафних санкцій повинно здійснюватися із 08.04.2017.

Таким чином, здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що належна до стягнення сума 3% річних та інфляційних втрат з відповідача за прострочення оплати за розрахунком суду за період з 08.04.2017 до 21.06.2018 за 440 днів прострочення становить 3448,90 грн. інфляційних втрат та 882,88 грн. 3% річних.

Щодо вимог про стягнення пені за 450 днів за період з 29.03.2017 по 21.06.2018 у розмірі 109 858,50 грн. суд відзначає наступне.

Згідно п. 4.4 Контракту, у разі прострочки оплати рахунків виконавця, замовник виплачує виконавцю пеню в розмірі 1% неоплаченої суми за кожен день прострочення.

Приписами ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб’єкт господарювання за порушення господарського зобов’язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов’язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов’язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов’язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Зазначене кореспондується з нормами ст. 617 Цивільного кодексу України згідно якої особа, яка порушила зобов’язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов’язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов’язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов’язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Відповідно до умов Контракту позивачем нараховано відповідачу пеню за період з 29.03.2017 по 21.06.2018 у сумі 109 858,50 грн.

Суд відзначає, що згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом встановлено, що позивачем не вірно заявлено період за який нараховується пеня, оскільки позивачем нарахована пеня за період більше ніж 6 місяців. Таким чином, враховуючи вищевикладене, з Відповідача на користь Позивача заявлена сума пені стягненню не підлягає.

Судом, у відповідності до вимог закону та договору, здійснено перерахунок та встановлено, що обґрунтований розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 08.04.2017 до 04.10.2017 становить 43 943,40 грн.

Щодо тверджень відповідача, наведених у відзиві на позов, про необхідність застосування строків позовної давності.

Відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, обґрунтовуючи котре він зазначає, що у відповідності до п. 6 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв’язку з перевезенням вантажу, пошти. Згідно ч. 3 ст. 925 ЦК до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Відповідно до ст. 926 ЦК України позовна давність, порядок пред’явлення позовів у спорах, пов’язаних з перевезеннями у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Частиною першою ст. 32 Конвенції "Про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів" від 19.05.1956 p., до якої в 2007 р. приєдналась Україна, встановлено, що термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік.

Окрім того відповідачем відзначається, що у відповідності до умов договору, з 08 квітня 2017 р. у ТОВ "Трансконтиненталь" виникло право звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права, натомість, позивач своє право не реалізував - в строк до 08.04.2018 р. до суду не звернувся.

Проте, суд відхиляє вказані доводи відповідача із наступних підстав.

Оскільки, 12 січня 2009 року було укладено Контракт №03/09-15 на перевезення вантажу автомобільним транспортом в міжнародному сполученні. Як вже зазначалося, предметом даного Контракту є взаємодія сторін, які виникають при транспортного-експедиційному обслуговуванні вантажів, пропонованих Виконавцю Замовником для транспортування в міжнародному сполученні та по Україні автомобільнім транспортом.

Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначені Законом України від 01.07.2004 року №1955-IV "Про транспортно-експедиторську діяльність" (далі - Закон).

Згідно зі ст.1 Закону транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор є суб'єктом господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиційних послуг, визначених договором транспортного експедирування, а транспортно-експедиторською послугою є робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень.

Питання укладення договору транспортного експедирування визначено також в ст.929 Цивільного кодексу України.

В частині першій даної статті зазначено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами (частина 3 ст.929 ЦК України).

Відповідно до предмета даного Контракту є взаємодія сторін, які виникають при транспортного-експедиційному обслуговуванні вантажів, пропонованих Виконавцю Замовником для транспортування в міжнародному сполученні та по Україні автомобільним транспортом.

Судом встановлено, що 20.03.2017, ПП ВКФ «Вікос» направлено заявку ТОВ «Трансконтиненталь», згідно якою Виконавець здійснює надання саме транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажу в міжнародному сполученні.

Статтею 12 Закону також встановлено обов'язок клієнта у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Частиною 1 ст.193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічне зазначено і в ст.526 ЦК України.

Позовна давність - це встановлений законом строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг загальної або спеціальної позовної давності починається з дня виникнення права на позов. За загальним правилом, воно виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

У цивільному праві застосовують два види строків позовної давності: а) загальні; б) спеціальні.

Загальні строки позовної давності поширюються на всі цивільні правовідносини. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Оскільки, як вже було зазначено вище, проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору перевезення (контракту №03/09-15 від 12.01.2009р.), суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є змішаним договором з елементами договору про надання послуг та договору перевезення. Таким чином, судом встановлено, що на ці правовідносини поширюються загальні строки позовної давності тривалістю у три роки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 17 травня 2017 року у справі №911/151/16.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для застосування строків позовної давності до позовних вимог.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов’язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 902,95 грн., інфляційних втрат в розмірі 3 448,90 грн. та пені 109 858,50 грн. за прострочення оплати грошового зобов'язання наданих послуг по договору перевезення (контракту №03/09-15 від 12.01.2009р.), нормативно та документально доведені, а тому підлягають частковому задоволенню згідно наведеного розрахунку суду.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансконтиненталь" до приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма "Вікос" про стягнення 138 623,35 грн. підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі №910/9305/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансконтиненталь" до приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма "Вікос" в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 24 413,00 грн. – закрити.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма "Вікос" (вул. Деревообробна, буд. 5, м. Київ, 01013; ідентифікаційний код 20611875) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансконтиненталь" (вул. Воровського, 49, м. Київ, 01054; ідентифікаційний код 22951948) 3 448 (три тисячі чотириста сорок вісім) грн. 90 коп. інфляційних втрат та 882 (вісімсот вісімдесят дві) грн. 88 коп. 3% річних, 43 943 (сорок три тисячі дев’ятсот сорок три) грн. 40 коп. пені та 724 (сімсот двадцять чотири) грн. 13 коп. судового збору.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя                                         С.М. Мудрий