ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2018 Справа №914/1124/18

Господарський суд Львівської області у складі судді Мазовіти А.Б. за участю секретаря судового засідання Айзенбарт А.І., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: PRZEDSIEBIORSTWO TRANSPORTOWO-HANDLOWE «SIGMA» Piotr Dryzalowski, m. Biala Podlaska, Polska

до відповідача: фізичної особи-підприємця Андрунника Тараса Стефановича, м. Львів

про стягнення 2 400 євро

за участю представників:

від позивача: не зявився;

від відповідача: Горбань М.Ю. представник (довіреність б/н від 17.08.2018)

Обставини розгляду справи. 19.06.2018 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява PRZEDSIEBIORSTWO TRANSPORTOWO-HANDLOWE «SIGMA» Piotr Dryzalowski, m. Biala Podlaska, Polska до фізичної особи-підприємця Андрунника Тараса Стефановича, м. Львів про стягнення 2 400 євро.

Ухвалою від 20.06.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 09.07.2018.

05.07.2018 через канцелярію суду від фізичної особи-підприємця Андрунника Тараса Стефановича надійшов відзив на позовну заяву (вх. №25068/18 від 05.07.2018).

Ухвалою від 09.07.2018 суд відклав підготовче засідання на 19.07.2018.

19.07.2018 через канцелярію суду від PRZEDSIEBIORSTWO TRANSPORTOWO-HANDLOWE «SIGMA» надійшла відповідь на відзив (вх. №27106/18 від 19.07.2018).

Ухвалою від 19.07.2018 суд відклав підготовче засідання на 20.08.2018.

20.08.2018 через канцелярію суду від представника фізичної особи-підприємця Андрунника Тараса Стефановича надійшли клопотання про долучення документів до матеріалів справи (вх. №30928/18 від 20.08.2018) та письмові заперечення (вх. 30983/18 від 20.08.2018).

Ухвалою від 20.08.2018 суд продовжив підготовче провадження на 30 днів, відклав підготовче засідання на 04.09.2018.

21.08.2018 через канцелярію суду від PRZEDSIEBIORSTWO TRANSPORTOWO-HANDLOWE «SIGMA» надійшло клопотання про проведення судових засідань без представника позивача (вх. №21026/18 від 21.08.2018).

04.09.2018 через канцелярію суду від представника фізичної особи-підприємця Андрунника Тараса Стефановича надійшли письмові пояснення (вх. №32516/18 від 04.09.2018).

Ухвалою від 04.09.2018 суд відклав підготовче засідання на 18.09.2018.

З огляду на те, що за результатами підготовчого провадження було вирішено усі необхідні завдання, сторонами зазначено, що ними подані усі докази, які доводять обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, суд ухвалою від 18.09.2018 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 04.10.2018.

Ухвалою від 04.10.2018 суд відклав розгляд справи на 18.10.2018.

Стороні розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 42, 46 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 29.05.2017 відповідач за допомогою транспортної біржі «Trans eu» звернувся до позивача з пропозицією підписання договору доручення виконання транспортного перевезення вантажу за маршрутом Іспанія-Польща. 29.05.2017 після узгодження усіх істотних умов у електронному вигляді був підписаний договір на транспортне перевезення. На виконання умов вказаного договору, позивач 02.06.2017 виконав перевезення за маршрутом Іспанія-Польща, що підтверджується CMR. Після цього, позивач виставив відповідачу фактуру на оплату транспортних послуг у розмірі 2400 євро. Однак, відповідач свої зобовязання щодо оплати вартості перевезення станом на дату звернення до суду не виконав, заборгованість становить 2 400 євро. Таким чином, загальний розмір заборгованості, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, становить 2 400 євро. Також підлягають покладенню на відповідача витрати позивача із сплати судового збору.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. В своїх запереченнях, зокрема, зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували укладення між сторонами договору у належній формі та спосіб. Наведене також підтверджується і тим, що сторонами не було погоджено всіх істотних умов договору перевезення. Із долучених позивачем документів не вбачається, що відповідач є вантажовідправником чи отримувачем вантажу, у звязку із чим у нього виник обовязок оплатити вартість перевезення.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

За допомогою транспортної біржі «Trans eu» 29.05.2017 між PRZEDSIEBIORSTWO TRANSPORTOWO-HANDLOWE «SIGMA» Piotr Dryzalowski (позивачем) та фізичною особою-підприємцем Андрунником Тарасом Стефановичем (відповідачем) велися переговори щодо укладення договору про надання транспортних послуг.

Як стверджує позивач, останній зобовязувався виконати перевезення вантажу автомобільним транспортом за маршрутом м. Фрага (Іспанія) м. Томашув-Любельський (Польща) на замовлення відповідача.

Позивач здійснив перевезення вантажу за вказаним маршрутом, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR).

02.06.2018 позивач виставив відповідачу фактуру №FV 31/2017 на оплату транспортних послуг у розмірі 2400 євро.

У звязку із несплатою відповідачем вартості перевезення, позивач надіслав відповідачу досудову вимогу про оплату боргу, яка залишена ним без розгляду та задоволення.

Вважаючи, що відповідач не виконав свого обовязку із оплати вартості перевезення, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 2 400 євро.

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представника відповідача, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Позивач з посиланням на норми законодавства України звернувся за захистом свого порушеного права до Господарського суду Львівської області, оскільки вважає даний суд компетентним для вирішення даного спору.

Частиною 1 ст. 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до статті 365 ГПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обовязки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 366 ГПК України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.п. 1, ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

За загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 33 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24.05.1993, у справах, що виникають з договірних відносин, компетентним є суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу відповідач.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Згідно ч. 1 ст. 33 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24.05.1993, зобовязання, що виникають з договірних відносин, визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої була укладена угода, хіба що учасники договірних відносин підпорядкують ці відносини вибраному ними законодавству.

Частиною 3 ст. 32 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно повязаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про міжнародне приватне право», при визначенні права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частиною 2 цієї статті встановлено, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин (ст. 51 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Статтею 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч. 3 ст. 207 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 2 ст. 181 ГК України).

Основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів врегульовано Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обовязкові реквізити документа.

Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму.

Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладенням електронного цифрового підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача.

Згідно ст. 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами субєктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Як вбачається із матеріалів справи, документ, на який посилається позивач як на договір перевезення, що укладений із відповідачем, створений електронними засобами. Проте, відповідачем електронним цифровим підписом вказаний документ не підписаний.

Водночас, статтею 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» встановлено, що використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Позивачем інших документів, з яких вбачається вираження волевиявлення відповідача на укладення із позивачем договору перевезення у письмовій формі, до матеріалів справи не долучено. Як зазначив представник відповідача у своїх поясненнях, відповідач договір перевезення із позивачем у письмовій формі не підписував.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про автомобільний транспорт» істотними умовами договору перевезення вантажу є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Слід також зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

У документі (договорі перевезення), на який посилається позивач як на підставу своїх вимог, відображено лише місце завантаження та розвантаження, номери транспортних засобів, вага вантажу, реквізити відповідача. Водночас, у вказаному документі відсутня умова про вартість перевезення, яка є істотною умовою договору перевезення.

З долученої позивачем електронної переписки також не вбачається, що сторонами було досягнуто згоди щодо вартості перевезення. У вказаній переписці сторонами надсилалися одна одній пропозиції щодо вартості перевезення, однак, вираження волевиявлення обидвох сторін щодо узгодження вартості перевезення у розмірі 2 400 євро відсутнє.

Наведене свідчить, що сторонами не було досягнуто згоди з істотної умови договору перевезення ціни, акцептування відповідачем пропозиції позивача щодо укладення договору перевезення не було повним та безумовним.

З огляду на викладене, враховуючи сукупність усіх наведених вище фактів, суд дійшов висновку про неукладеність між сторонами договору про надання транспортних послуг.

Якщо правочин не відповідає вимогам статті 207 ЦК України, то його не можна вважати вчиненим у письмовій формі. Разом з тим за загальним правилом частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом, але рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

В разі недодержання сторонами письмової форми правочину, для зясування факту його вчинення та змісту слід застосовувати за аналогією частину другу статті 205 ЦК України. Поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, може доводитись письмовими та іншими доказами, крім свідчень свідків.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 91 ГПК України).

Згідно ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Проте, позивачем не долучено доказів в розумінні ст.ст. 74, 76, 77, 91 ГПК України, з яких можна було б встановити факт укладення між позивачем та відповідачем договору перевезення вантажу.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобовязується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобовязується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ч. 1 ст. 909 ЦК України).

Частиною 3 ст. 909 ЦК України передбачено, що укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Оскільки позивачем здійснено перевезення, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR), останній не позбавлений права звернутися з позовом до сторін договору перевезення (вантажовідправника, вантажоодержувача) про стягнення вартості перевезення.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини позивача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на позивача.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву було заявлено клопотання про покладення на позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18 417,50 грн.

Витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 126 ГПК України).

Згідно ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частиною 6 ст. 126 ГПК України встановлено, що обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідачем на підтвердження його витрат на послуги адвоката надано копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №518, виданого 03.10.2008, договору про надання правничої допомоги від 21.03.2018, додаткового договору від 02.07.2018 до договору про надання правничої допомоги від 21.03.2018, актів про надану правничу допомогу від 04.04.2018, від 06.07.2018 та від 17.08.2018, виписки з рахунку від 03.04.2018, платіжного доручення від 12.07.2018 про оплату вартості послуг у розмірі 7 240 грн. 00 коп., ордеру серії ЛВ №052919 від 21.03.2018.

Як вбачається із договору про надання правничої допомоги від 21.03.2018 в первісній редакції, його предметом було надання правничої допомоги, повязаної із скасуванням судового наказу, виданого Господарським судом Львівської області 12.03.2018 по справі №914/417/18.

Вартість вказаної правничої допомоги сторонами була погоджена у розмірі 425,00 доларів США.

03.04.2018 відповідачем було перераховано на рахунок адвоката 11 177,50 грн., що в гривневому еквіваленті становило 425,00 доларів США.

02.07.2018 між відповідачем та адвокатом було укладено додатковий договір до договору про надання правничої допомоги від 21.03.2018, яким сторони збільшили обсяг правової допомоги за рахунок надання допомоги, повязаної із розглядом справи №914/1124/18. Також додатковим договором було збільшено вартість правничої допомоги на 275,00 доларів США.

З наведеного вбачається, що вартість правничої допомоги, повязаної із розглядом справи №914/1124/18, була визначена у розмірі 275,00 доларів, гривневий еквівалент якої у розмірі 7 240 грн. 00 коп. був сплачений відповідачем 12.07.2018.

Таким чином, клопотання відповідача про покладення на позивача у даній справі витрат на професійну правничу допомогу підлягає до задоволення частково у розмірі 275,00 доларів США (що по курсу НБУ становить 7 240 грн. 00 коп.). В іншій частині клопотання відповідача про покладення на позивача витрат у розмірі 425,00 доларів США слід відмовити за безпідставністю з огляду на те, що такі були здійснені ним в іншій судовій справі.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 11, 207, 208, 218, 638, 640, 642 ЦК України, ст. 181 ГК України та ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Судовий збір у розмірі 1762 грн. залишити за позивачем.

3. Стягнути з PRZEDSIEBIORSTWO TRANSPORTOWO-HANDLOWE «SIGMA» Piotr Dryzalowski, m. Biala Podlaska, ul. Wladyslawa Jagielly, nr 9, lok. 70, 21-500, Polska (код NIP ) на користь фізичної особи-підприємця Андрунника Тараса Стефановича, АДРЕСА_1 (реєстраційний номер НОМЕР_2) 275,00 доларів США (що по курсу НБУ становить 7 240 грн. 00 коп.) витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 18.10.2018 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 29.10.2018.

Суддя Мазовіта А.Б.