Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/398/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

секретар судового засідання: Голюк Л.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, адвокат, ордер серії РН №001 від 12.06.2018;

від відповідача: не прибув;

від третьої особи: не прибув.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп"

про стягнення 778116,63 грн.

Позивач звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з відповідача 778116,63 грн., з яких: 703533,37 грн. основний борг, 37084,86 грн. пеня, 30732,92 грн. інфляційні, 6765,48 грн. 3% річні.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що відповідач не виконав свій обов'язок щодо повернення позики в повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 13.09.2018 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Сільськогосподарський виробничий кооператив "Перший національний виробничий кооператив".

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, відповіді на відзив (а.с. 108-109).

Відповідач не скористався своїм правом на участь в судовому засіданні: повноважного представника в судові засідання не направляв, про причини неявки суд не повідомляв, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення адресату відправлення.

В матеріалах справи міститься відзив на позов (а.с. 71-72 том 1) та заперечення на відповідь на відзив (а.с. 148-150 том 1), в якому зазначено наступне.

23.05.2018 між СВК "Перший національний виробничий кооператив" та відповідачем укладено договір відступлення права вимоги №4-ЦГ, відповідно до якого відповідач прийняв від первісного кредитора право вимоги на 20000000,00 грн.

Тому згідно положень ст. 601, 603 ЦК України відповідач вважає. що відбулося зарахування зустрічних однорідних вимог. Отже предмет спору відсутній. у зв'язку з чим провадження у справі слід закрити.

Третя особа СВК "Перший національний виробничий кооператив" в судове засідання уповноваженого представника не направив, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься реєстр рекомендованої з повідомлення кореспонденції Ф103.

В матеріалах справи містяться пояснення, відповідно до яких третя особа вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки заборгованість по договору поворотної фінансової допомоги є погашеними шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 08.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" (позичальник/відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" (позикодавець/позивач) укладено договір позики №101 поворотної фінансової допомоги, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п.п. 2,1. цього договору (позика), а позичальник зобов'язується повернути позику у визначений цим договором строк (п.п. 1.1. договору).

Згідно п.п. 2.1. договору розмір позики становить 4000000,00 грн.

Пункт 3 договору від 08.01.2017 позикодавець передає позику позичальникові на протязі 10 днів з моменту підписання сторонами цього договору (п. 3.1. договору); позика передається в безготівковій формі шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позичальника (п. 3.2. договору); позика вважається переданою позичальникові в момент зарахування позики на поточний рахунок позичальника (п. 3.3. договору).

Також пунктом 4.1. договору встановлено, що строк повернення позики складає 12 місяців.

Після закінчення строку, визначеного в п.п. 4.1. цього договору, позичальник зобов'язується протягом 10 календарних днів повернути позикодавцеві позику (п.п. 5.1. договору).

Відповідно до п.п. 6.1., 6.2. договору останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.п. 6.1. цього Договору та закінчується в момент виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором.

Згідно п.п. 6.3. договору закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Згідно картки рахунку (а.с. 14-15) та платіжних доручень, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 16-30, 32, 34-39 том 1), позивач перерахував відповідачу 2653808,77 грн. позики.

Також матеріалами справи підтверджено, що відповідач повернув позивачу позику в сумі 1950275,40 грн.

Отже. відповідач не повернув позивачу 703533,37 грн. коштів. перерахованих в якості позики.

З метою захисту своїх прав, позивач звернувся о суду з даним позовом.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення учасників процесу, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ст. 173 ГК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення основного боргу в сумі 703533,37 грн.

Крім цього, позивач просить стягнути з 37084,86 грн. пені, 30732,92 грн. інфляційних та 6765,48 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно приписів ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються із приписами, встановленими Господарським кодексом України.

За змістом ч. 1 ст. 230 ГК України штраф та пеня є одними з видів штрафних санкцій, які визнаються як господарські санкції у вигляді грошової суми, котру учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.п. 7.1., 7.2. договору у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. За порушення строків повернення позики позикодавець має право нараховувати позичальнику неустойку в

розмірі облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості, за кожний день прострочення.

При обрахуванні, судом взято до уваги, що початок строку нарахувань починається через рік від дати відповідного платежу та 10 днів (згідно п.п. 5.1.договору). Також враховуючи всі перераховані кошти (позики) та послідуючу часткову оплату, суд дійшов висновку, що заборгованість по платежу в сумі 53000,00 грн., проведеного згідно платіжного доручення №438 від 09.03.2018 становила на початок періоду обрахувань (20.03.2018) пені, відсотків річних та інфляційних 23878,37 грн.

Перевіривши розрахунок пені, суд вважає вірним нарахування в сумі 10405,20 грн., а саме:

578,31 грн. за період з 20.03.2018 по 10.05.2018 на суму 23878,37 грн.;

1876,52 грн. за період з 21.03.2018 по 10.05.2018 на суму 79000,00 грн.;

5109,22 грн. за період з 25.03.2018 по 10.05.2018 на суму 233400,00 грн.;

144,38 грн. за період з 10.04.2018 по 10.05.2018 на суму 10000,00 грн.;

2685,59 грн. за період з 17.04.2018 по 10.05.2018 на суму 240255,00 грн.;

11,18 грн. за період з 09.05.2018 по 10.05.2018 на суму 12000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунки, наведені в позовній заяві, суд вважає вірним нарахування 3% річних в сумі 1836,22 грн., а саме:

102,06 грн. за період з 20.03.2018 по 10.05.2018 на суму 23878,37 грн.;

331,15 грн. за період з 21.03.2018 по 10.05.2018 на суму 79000,00 грн.;

901,63 грн. за період з 25.03.2018 по 10.05.2018 на суму 233400,00 грн.;

25,48 грн. за період з 10.04.2018 по 10.05.2018 на суму 10000,00 грн.;

473,93 грн. за період з 17.04.2018 по 10.05.2018 на суму 240255,00 грн.;

1,97 грн. за період з 09.05.2018 по 10.05.2018 на суму 12000,00 грн.

Щодо інфляційних то суд вважає за необхідне зазначити, що вірною є сума в розмірі 2077,67 грн., розрахована з урахуванням строку кожного окремого платежу (позики).

Щодо заперечень відповідача наведених у відзиві на позов (а.с. 71-72 том 1) та запереченнях на відповідь на відзив (а.с. 148-150 том 1), суд зазначає наступне.

23.05.2018 між СВК "Перший національний виробничий кооператив" (первісний кредитор) та відповідачем укладено договір відступлення права вимоги №4-ЦГ, відповідно до якого відповідач прийняв від первісного кредитора право вимоги на 20000000,00 грн.

Статтею 517 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

В даному випадку відповідач суду не подав доказів повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні. За таких обставин слід зауважити, що згідно приписів зазначеної вище статті в разі оплати боржником (ТОВ "Торгагро сольюшн") заборгованості первісному кредитору СВК "Перший національний виробничий кооператив" заборгованості буде вважатися належним виконанням зобов'язання.

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За змістом частини 1 статті 601 ЦК України, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Крім того, ще однією важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов'язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої з названих вище умов, виключає проведення зарахування у добровільному порядку.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідач наполягає, що зарахування зустрічних вимог має в себе включати як суму основного боргу, так і нараховані пеню, 3% річних та інфляційних, а провадження у справі має бути закрито у зв'язку з відсутністю предмету спору.

За наведених обставин, суд вважає зазначити, що в даному випадку вимоги щодо яких має бути проведене зарахування зустрічних вимог не є безспірним оскільки чинним законодавством передбачена можливість зменшення розміру штрафних санкцій (в тому числі і пені), не менш важливим є правильність нарахування зазначених вище сум.

За таких обставин, суд не приймає до уваги заперечення відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не подав до суду достатніх доказів на спростування позовних вимог, в тому числі доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів, тощо).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 703533,37 грн. основного боргу, 10405,20 грн. пені, 2077,67 грн. інфляційних, 1836,22 грн. 3% річних обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. В іншій частині позову суд відмовляє.

Судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000,00 грн., суд зазначає наступне.

Частиною 1статті 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до частини 3статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 126 ГПК України визначено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 126 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 126 ГПК України).

Через недотримання норм частини 4 статті 126 ГПК України за змістом частини 5 цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту пункту 6 статті 126 ГПК України обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Таких доказів або обґрунтувань, в тому числі розрахунків, які б свідчили про неправильність розрахунку витрат або неналежність послуг адвоката до справи, позивач не надав.

ГПК України не передбачено можливості суду ініціювати питання про зменшення витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, що повною мірою відповідає принципу диспозитивності господарського процесу. Відтак, питання про зменшення неспівмірних витрат на послуги адвоката може бути ініційоване лише іншою стороною процесу.

Співмірність витрат - це суб'єктивна категорія, яка залежить від кількох чинників та може тлумачитися судом відповідно до його повноважень, але дискреція суду в такому випадку обмежена та може бути застосована лише за клопотанням іншої сторони.

12.06.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" (клієнт) та Адвокатським бюро "ОСОБА_1 та Партнери" (адвокат) укладено договір №6/с про надання правової допомоги (а.с. 5-7 том 2).

На представництво інтересів позивача в судовому засіданні уповноважено адвоката ОСОБА_1 (ордер РН №001 від 12.06.2018 - а.с. 53 том 1).

Разом з тим в матеріалах справи міститься орієнтовний розрахунок судових витрат на суму 10000,00 грн. (витрати на правничу допомогу) з детальним описом наданих послуг (робіт).

В судовому засіданні представник позивача (адвокат ОСОБА_1В.) наполягав на стягненні 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Зазначив, що послуги станом на день розгляду справи не оплачені.

Дослідивши подані представником позивача документи щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн., суд вважає останні обґрунтованими.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" (11772, Житомирська область, Новоград-Волинський район, с. Броники, вул. Весела, 7, ід. код 37529380)

- на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" (30400, Хмельницька область, м. Шепетівка, пров. Подільський, 20, ід. код 39022147) 703533,37 грн. основного боргу, 10405,20 грн. пені, 2077,67 грн. інфляційних, 1836,22 грн. 3% річних, 10767,79 грн. сплаченого судового збору та 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 01.11.18

Суддя Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу;

2,3 - сторонам (рек. з повід.)