ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/1669/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Релігійної громади Святого Вознесіння Німецької Євангелістично-Лютеранської Церкви, м. Харків
до 3 - ті особи, які не Харківської міської ради, м. Харків заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: 1) Харківська обласна державна адміністрації, м. Харків; 2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків; 3) Комунальне підприємство "Ритуал", м. Харків
про визнання права власності
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (дов. б/н від 15.06.2018 р.); ОСОБА_2 (дов. б/н від 15.06.2018 р.)

відповідача - ОСОБА_3 (дов. № 08-11/4002/2-17 від 28.12.2017 р.)

3-ї особи (ХОДА) - ОСОБА_4 (дов. № 01-53/10584 від 26.12.2017 р.)

3-ї особи (ОСОБА_5 ХМР) - не з'явився;

3-ї особи (КП "Ритуал") - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Релігійна громада Святого Вознесіння Німецької Євангелістично-Лютеранської Церкви звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Харківської міської ради, в якій просить суд визнати за Позивачем право власності на будівлю лютерансько-католицької каплиці, розташовану за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 102.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.06.2018 р. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження; почато підготовче провадження та призначено його на 17.07.2018 р. о 10:20. Ухвалою суду від 17.07.2018 р. розгляд підготовчого засідання відкладено на 07.08.2018 р. о 10:40. Ухвалою суду від 07.08.2018 р. було продовжено строк проведення підготовчого засідання на 30 днів, розгляд підготовчого засідання відкладено на 04.09.2018 р. о 10:40 та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні Відповідача - Харківську обласну державну адміністрацію; Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Комунальне підприємство "Ритуал". Ухвалою суду від 04.09.2018 р. розгляд підготовчого засідання відкладено на 18.09.2018 р. о 11:20.

Відповідно до ухвали суду від 18.09.2018 р. у судовому засіданні було відмовлено у клопотанні (вх. № 27100) Позивача про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області та Харківську обласну державну адміністрацію, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на "02" жовтня 2018 р. о 11:20.

У призначене судове засідання на 02.10.2018 р., представником позивача було надано відповідь на відзив (вх. №28614 від 02.10.2018 р.), яке долучено до матеріалів справи. В даному судовому засіданні оголошено перерву до 16.10.2018р. до 10:40.

16 жовтня 2018 року судове засідання продовжено.

Представник Позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд задовольнити їх.

Представник Відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Представник 3-ї особи (ХОДА) у судовому засіданні зазначає, що будівля відповідно до якої виник спір перебуває на державному обліку як пам'ятка архітектури місцевого значення, однак правовстановлюючі документи або інші документальні відомості щодо перебування зазначеної каплиці у державні або комунальній власності відсутні. Будівля лютерансько-католицької каплиці, розташована за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 102 не відноситься до об'єктів права державної або комунальної власності і правові підстави для розгляду ХОДА про передачу каплиці у власність або користування релігійній громаді відсутні.

Представники 3-ї особи (ОСОБА_5 ХМР) та 3-ї особи (КП "Ритуал") у судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, лютерансько-католицька каплиця, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 102, побудована на пожертвування віруючих у 1884 році на лютерансько-католицькому кладовищі (міське кладовища № 2) відповідно до відомостей газети Харьковские губернские ведомости за 1888-1883 рр, що також підтверджується довідками державних архівних установ, архівними документами церковних організацій, листами органів державної влади та місцевого самоврядування, зокрема, у листі Обласного комунального закладу Харківський науково-методичний центр охорони культурної спадщини до начальника Управління культури і туризму обласної державної адміністрації № 03-389 від 18.07.2011 року.

Каплиця виконана в неоготичному стилі архітектором ОСОБА_6 Дана каплиця передана у повне розпорядження церкви та стала молитовним місцем для відспівування покійників. До початку 20-х років XX століття здійснювалися ритуальні обряди Німецької євангелічно-лютеранської церкви, що підтверджується історичними даними, зазначеними у копії паспорта обєкта культурної спадщини від 03.12.2007 року, що додається до позовної заяви.

За наявними архівними даними, зокрема, архівною довідкою № 601 Російського державного історичного архіву Міністерства культури та масових комунікацій Російської Федерації від 19.10.2007, камяна каплиця з житловою будівлею та 2 теплицями, огорожею на кладовищі була передана на баланс рухомого та нерухомого майна євангелічно-лютеранської церкви Вознесіння в м. Харкові в 1916 році.

Позивача у своєму позові зазначає, що каплиця перебувала у власності євангелічно-лютеранської церкви Вознесіння до 1927 року, а в подальшому все майно церковних і релігійних громад в Україні було експропрійовано радянською владою.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно будь-які дані на адміністративну будівлю літ Д-1", розташований за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 102 відсутні. Право власності на каплицю не зареєстровано і будівля каплиці не проінвентаризована, згідно з Інформаційною довідкою № 127349983 від 13.06.2018.

Відповідно до Протоколу № 3 засідання Консультативної ради з питань охорони культурної спадщини управління культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації від 30.10.2007 року розглядалися пропозиції про внесення до Державного реєстру нерухомих памяток обєктів історії. Були надані історичні довідки на ці обєкти, серед яких згадується також і лютеранська каплиця. В підсумку на засіданні вирішили зазначену каплицю внести до Державного реєстру нерухомих памяток України.

Каплиця занесена як памятка архітектури місцевого значення, охоронний № 8654-Ха, відповідно до копії витягу з наказу Міністерства культури і туризму України від 30.12.2008 року № 1642/0/16-08 Про затвердження меж і режимів використання зон охорони памяток та занесення обєктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих памяток України.

Позивач обґрунтовуючи свій позов зазначає, що неодноразово звертався до органів державної влади та місцевого самоврядування з метою отримання актуальної інформації про балансоутримувача каплиці та її повернення в подальшому до законного власника та отримував відповіді органів державної влади та місцевого самоврядування.

29.09.2017 року на адвокатський запит надійшла відповідь від Харківської обласної державної адміністрації за № 01-66/7756, де повідомлено, що вказана каплиця не перебуває в державній або комунальній власності, та не знаходиться на її балансі. Також у відповіді зазначено, що Департамент містобудування та архітектури обласної державної адміністрації як відповідний орган охорони культурної спадщини, який зацікавлений у визначенні власника або користувача, що буде опікуватись збереженням та утриманням зазначеної будівлі, підтримує ініціативу позивача на отримання у власність каплиці.

11.10.2017 року Регіональне відділення Фонду Державного майна України Харківської області у відповідь на адвокатський запит вх. № 18/6482 від 09.10.2017 року повідомило про відсутність обєктів державної власності за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 102.

Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради у відповіді від 12.10.2017 року № 15364 на адвокатський запит повідомило, що нежитлова будівля, розташована за адресою: місто Харків, вул. Пушкінська, 102, є обєктом комунальної власності територіальної громади міста Харкова на підставі рішення XII сесії Харківської міської Ради народних депутатів І скликання від 28.09.1992 року. Дана будівля закріплена за комунальним підприємством Ритуал на праві господарського відання, що, в свою чергу, відбувалось без зазначення нежитлової будівлі як лютерано-католицька каплиця. Реєстрація права комунальної власності за територіальною громадою м. Харкова не проводилась.

31.01.2018 р. року на адвокатський запит надійшла відповідь Харківської обласної державної адміністрації № 01-65/1134, де зазначено, що правовстановлювальні документи або інші документальні відомості щодо перебування зазначеної каплиці у державній або комунальній власності відсутні. У відповіді повідомлено, що релігійна громада Святого Вознесіння Німецької євангелічно-лютеранської церкви України вправі звернутися із заявою до судових органів для встановлення Факту права власності релігійної громади на каплицю.

Відповідач у своєму відзиві та наданих доказах заперечував проти зазначеного позову, посилаючись на те, що у позивачем не надано жодних доказів на підтвердження зазначених обставин та правових підстав для визнання права власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 102, оскільки умовами подання позову про визнання права власності є: наявність права власності у позивача; оспорювання права власності іншими особами; наявність у власника можливості довести своє право власності.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням №981 від 26.09.1995 Фонду державного майна Харківської міської Ради народних депутатів "Про укладення договору про передачу майна у повне господарювання з державним комунальним спеціалізованим підприємством "Ритуал".

На підставі розпорядження №981 від 26.09.1995 Фонду державного майна Харківської міської Ради народних депутатів "Про укладення договору про передачу майна у повне господарювання з державним комунальним спеціалізованим підприємством "Ритуал", було укладено договір №625 від 26.09.1995р., де представництво Фонду державного майна України в м. Харкові (надалі - власник) та державним комунальним спеціалізованим підприємством "Ритуал" (надалі - підприємство) щодо передачу майна у повне господарювання.

Листом №01-65/1134 від 31.01.2018 р. Харківська обласна державна адміністрація повідомила представника релігійної громади "Святого Вознесіння" Німецької Євангелістично-Лютеранської Церкви України ОСОБА_7, що будівля колишньої каплиці за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 102 не відноситься до об'єктів права державної або комунальної власності, правові підстави для розгляду обласною державною адміністрацією питання про передачу каплиці у власність або користування релігійній громаді відсутні, але при цьому зазначено, що релігійна громада "Святого Вознесіння" Німецької Євангелістично-Лютеранської Церкви України вправі звернутися із заявою до судових органів для встановлення факту права власності релігійної громади на зазначений об'єкт нерухомого майна.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним із основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування.

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право: подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, відводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 329 Цивільного кодексу України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно ст. 25 Закону сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до п. 51 ч. 1 ст. 26 Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: надання згоди на передачу об'єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об'єктів з комунальної у державну власність, а також щодо придбання об'єктів державної власності.

У відповідності до ст. 60 Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження, Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Крім того заявник обґрунтовував своє прохання ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», відповідно до якої культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим. В свою чергу Харківська міська рада не є таким органом.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимогами частини першої статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності визначений в частині першій статті 317 названого Кодексу, якою передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частина перша статті 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Судовий захист права власності та майнових інтересів власників юридичних осіб та громадян, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності, названих у ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовом про визнання права власності.

Стаття 392 ЦК України, на яку посилається Позивач встановлює, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з'єднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не зв'язаних з позбавленням володіння. Позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником (чи титульним власником) свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Умовами подання позову про визнання права власності є: наявність права власності у позивача; оспорювання права власності іншими особами; наявність у власника можливості довести своє право власності.

При цьому, правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що передача у власність релігійним організаціям підлягають тільки об'єкти державної власності, тобто встановлені виняткові випадки.

Така позиція підтверджується відповідно до Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", де: Відповідно до статті 17 Закону культові будівлі і майно, які складають державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим Уряду цієї Республіки. Слід мати на увазі, що згідно з пунктом 3Указу Президента України від 4 березня 1992 р. №125 Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна зазначені державні органи зобовязані протягом 1992-1993 років здійснити передачу релігійним громадам у власність чи безоплатне користування культових будівель, що використовуються не за призначенням. (Розпорядженням Президента України від 22.06.1994 № 53/94 ц.р. дію цього пункту продовжено до 01.12.1997). Отже, згідно з цим Указом допускається не лише повернення, а й передача у власність релігійних громад культових будівель. ОСОБА_8 передача культових будівель у власність релігійних громад, які не були їх власниками, можлива за умови, якщо в населеному пункті немає законного претендента на ці будівлі, тобто релігійної громади тієї конфесії (віросповідної приналежності), якій належала будівля на момент її переходу у власність держави, дана позиція знаходить своє підтвердження у Постанові Вищого господарського суду України від 12.10.2004р. №41/267

Суд також звертає увагу на те, що у положеннях пункту 9.6 розяснення президії Вищого арбітражного суду України від 29.02.1996 № 02-5/109 Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України Про свободу совісті та релігійні організації викладено: Заінтересовані релігійні організації звертаються до господарського суду з вимогою про визнання недійсними рішень про повернення або передачу культових будівель і майна іншим релігійним організаціям з позицій власника або володільця, права яких оспорюються. Можливість подання такого позову виникла лише після введення в дію Закону України Про власність (стаття 57). ОСОБА_8 було введено в дію з 15 квітня 1991 року, а ОСОБА_8 Про свободу совісті та релігійні організації з 6 червня 1991 року. Тому всі релігійні організації, що отримали статус юридичної особи відповідно до норм останнього Закону, мали право звертатись до господарського суду із зазначеними позовами у встановленому законодавством порядку.

Пунктом 9.5 цього ж розяснення визначено наступне: Оскільки стаття 83 Цивільного кодексу не передбачає виключень щодо поширення позовної давності на вимоги про визнання недійсними рішень відповідних державних органів про повернення чи передачу культових будівель або майна у власність, то до цих вимог застосовується загальний строк позовної давності, встановлений статтею 71 Цивільного кодексу. Перебіг зазначеного строку починається з дня, коли заінтересована релігійна громада дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 76 Цивільного кодексу). Якщо релігійна організація отримала статус юридичної особи після винесення державним органом зазначеного рішення, то право на позов у такої організації виникає з дня реєстрації її статусу в установленому законом порядку.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Отже, оскільки за правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності, а позивач на час розгляду справи у суді не надав доказів, що є власником спірного майна (у встановленому законом порядку не зареєстрував за собою право власності на нерухоме майно), то позовні вимоги про визнання за останнім права власності на спірне нерухоме майно на підставі положень ст. 392 ЦК України задоволенню не підлягають.

Підтвердження наявності у позивача правовстановлюючого документу, що посвідчує право власності (а не користування) та реєстрація права власності на нерухоме майно суду не надано, тобто ним не зазначено підстав набуття права власності на каплицю.

Стаття 37 ЗУ "Про власність" визначала правовий режим майна державного підприємства, де визначено: 1. Майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства. До права повного господарського відання застосовуються правила про право власності, якщо інше не встановлено законодавчими актами України.

2. У разі прийняття державним органом, уповноваженим управляти державним майном, рішення про реорганізацію або ліквідацію державного підприємства, трудовий колектив має право вимагати передачі підприємства в оренду або перетворення його в інше підприємство, засноване на колективній власності.

Тобто право господарського відання на момент виникнення є обмеженим речовим правом похідним від права власності.

Для передачі безоплатного у власність Позивача пам'ятки архітектури в порядку передбаченому відповідно до ОСОБА_5 Президента України від 04.03.1992 року №125 "Про заходи щодо повернення релігійними організаціями культового майна" не вчинилось, останній не вчинив.

Договір №625 від 26.09.1995р. щодо передачу майна у повне господарювання на підставі розпорядження №981 від 26.09.1995 Фонду державного майна Харківської міської Ради народних депутатів "Про укладення договору про передачу майна у повне господарювання з державним комунальним спеціалізованим підприємством "Ритуал" не оскаржувався.

Доказів встановлених законодавством про правонаступництво, зокрема у змісті статуту позивача, не надано, а також доказів оспорювання права власності позивачем до матеріалів справи не надано.

Правовстановлюючих документів на предмет спору та права власності попередніми власниками правонаступником яких вважає себе позивач також до матеріалів справи останнім не надано.

Згідно з п. 2 ч. 4, ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір пов'язаний з розглядом справи покладається у разі відмови у позові - на позивача. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Дослідивши докази, які наявні у матеріалах справи, керуючись ст.ст.86, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові повністю.

Повне рішення складено 26.10.2018 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя ОСОБА_9