ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2018 р. Справа№ 910/5081/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Родоман Т.О., адвокат, довіреність № 14-136 від 20.07.2018;

від відповідача - Пуляєва Ю.Д., довіреність № 7 від 02.01.2018,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2018 у справі №910/5081/18 (суддя Літвінова М.Є., повний текст складено - 09.07.2018) за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" про стягнення 5 173, 33 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося з позовом до суду про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" 5 173, 33 грн., з яких: 4 184, 26 грн. пені, 925, 42 грн. 3% річних та 63, 65 грн. інфляційних втрат, нарахованих за неналежне виконання відповідачем умов договору від 31.01.2013 №13/3708-ТЕ-41 в частині своєчасного розрахунку за поставлений природний газ.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.07.2018 у справі №910/5081/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку, зокрема, про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що нараховані позивачем пеня, 3 % річних та інфляційні не підлягають стягненню з відповідача в силу імперативних приписів частини третьої статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", що набрав чинності 30.11.2016.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2018 у справі №910/5081/18 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на неправомірність застосування судом першої інстанції положень ч. 3 ст. 7 Закону, з огляду на не набуття відповідачем статусу учасника процедури врегулювання заборгованості, через не включення товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (після зміни найменування - публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") (далі - Продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" (далі - Покупець) 31 січня 2013 було укладено Договір №13/3708-ТЕ-41 купівлі - продажу природного газу (далі - Договір), відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на територію України НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД , а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах договору.

За умовами п.2.1 Договору Продавець передає Покупцеві з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ в обсязі 863 тис. куб.м. у тому числі по місяцях кварталів.

Відповідно до п. 3.3 Договору приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 1091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді пільгової надбавки до затвердження тарифів та транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м. природного газу 1091,00 грн., крім того ПДВ 20 % - 218,20 грн., всього з ПДВ 1309,20 грн. (п.5.2 Договору).

Згідно п. 6.1 Договору вбачається, що оплата за природний газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

У разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1 Договору він зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, (п. 7.2 Договору).

Додатковими угодами №1 від 28.02.2013, №2 від 31.12.2013 сторонами вносились зміни в п.п. 2.1,5.5, 1.1, 11.1 Договору, зокрема, в частині строків поставки природного газу та його кількості, а також в частині загальної вартості договору.

На виконання умов договору за період з січня по грудень 2013 року, ПАТ НАК "Нафтогаз України" передало, а товариство з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" прийняло природний газ на загальну суму 1 686 452,54 грн., що підтверджується актами приймання-передачі від 31.01.2013, 28.02.2013, 31.03.2013, 30.04.2013, 31.05.2013, 30.06.2013, 31.07.2013, 31.08.2013, 30.09.2013, 31.10.2013, 24.01.2014, 24.01.2014, які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками.

У зв'язку з тим, що зобов'язання з оплати природного газу здійснювалося відповідачем з порушенням встановлених договором строків оплати, позивачем нараховано товариству з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" 4 184, 26 грн. пені, 925, 42 грн. 3% річних та 63, 65 грн. інфляційних втрат за період прострочення з 14.03.2013 по 26.01.2014.

З вимогою про стягнення зазначених сум позивач звернувся з даним позовом до суду.

Як вже було зазначено, судом першої інстанції у задоволенні вказаних вимог відмовлено.

Колегія суддів погоджується із відмовою у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем зобов'язання з оплати природного газу виконувались неналежним чином, тобто з порушенням строків, встановлених договором. Останній платіж відповідача за поставлений у грудні 2013 року газ, позивач отримав 27.01.2014.

У відзиві як на позовну заяву, так і апеляційну скаргу відповідач зазначає про оплату ним у повному обсязі заборгованості за поставлений природний газ на суму 1 686 452,54 грн. та вказує, що підстави для нарахування пені, річних та інфляційних, у зв'язку з цим відсутні.

Колегія суддів зазначає, що обставини оплати відповідачем заборгованості у загальній сумі 1 686 452,54 грн. позивачем жодним чином не заперечуються, у позовній заяві вимоги про стягнення суми основної заборгованості відсутні, а предметом спору є лише стягнення пені, річних та інфляційних, нарахованих у зв'язку з несвоєчасною оплатою відповідачем природного газу.

Відповідач, зазначаючи про відсутність прострочення виконання ним свого грошового зобов'язання в частині своєчасної оплати вартості природного газу, відповідних доказів (як то платіжні доручення чи виписки з банківського рахунку) не надає.

Отже, наведені доводи відповідача не можуть бути підставою для відмови у задоволенні даного позову.

В свою чергу, колегія суддів вважає наявними інші підстави для відмови у задоволенні позову.

Питання пов'язані з урегулюванням відносин щодо сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, у тому числі і питання пов'язані з організацію взаєморозрахунків, погашення заборгованості, у тому числі, за природний газ, урегульовані у Законі України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", який набрав чинності 30.11.2016 (далі - Закон).

Відповідно до приписів статті 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі статтею 2 Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно положень цього Закону реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), яка не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

У статті 7 Закону передбачено списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення.

Частиною першої цієї статті, встановлено, що на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ станом на 1 липня 2016 року неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості.

Частиною третьою статті 7 Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

На день набрання чинності Законом відповідач не мав перед позивачем кредиторської заборгованості за спожитий природний газ за Договором.

Так, як вже було зазначено, останній платіж відповідача за поставлений у грудні 2013 року газ, позивач отримав 27.01.2014, що підтверджує сам апелянт у своєму розрахунку заборгованості (а.с.37).

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ за договором станом на 30.11.2016 була відсутня.

При цьому, слід зазначити, що відповідач є теплогенеруючою організацією і на нього поширюється дія Закону.

Стосовно доводів апелянта про неправомірність застосування судом першої інстанції положень ч. 3 ст. 7 Закону, з огляду на не набуття відповідачем статусу учасника процедури врегулювання заборгованості, через не включення товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі - Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Так, відповідно до пункту 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.

Водночас, частиною третьою статті 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина третя статті 7 Закону є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів частини третьої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться в залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (про що повідомило і Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України у межах своєї компетенції).

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у постанові від 07.02.2018 у справі №927/1152/16.

З огляду на викладене, для застосування ч. 3 ст. 7 Закону не потрібно включення підприємства відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а тому відповідно вказані доводи апелянта відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

За наведених обставин, нарахування пені, відсотків річних та інфляційних за наявності імперативної норми Закону, яка обмежує позивача в цьому праві та задоволення такого позову, суперечитиме як наведеній нормі Закону, так і принципам розумності, справедливості та належного урядування.

Враховуючи те, що заборгованість відповідача перед позивачем за Договором купівлі-продажу природного газу від 31.01.2013 №13/3708-ТЕ-41 була сплачена товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" до набрання чинності вказаним Законом, нарахування пені, 3 % річних та інфляційних є неправомірним.

Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні.

Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача, слід зазначити наступне.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи необґрунтованість заявлених позовних вимог, позовна давність не може бути застосована до спірних правовідносин.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2018 у справі №910/5081/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 08.11.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

А.О. Мальченко