ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2018 Справа № 914/998/18

Господарський суд Львівської області у складі судді Гоменюк З.П. розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Приватного підприємства “ОККО Контракт”, м.Київ

до відповідача Державного підприємства “Екотрансенерго”, с.Новий Яр Яворівського району Львівської області

про стягнення 66069,32 грн.

За участю представників:

від позивача не з’явився;

від відповідача не з’явився.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено Приватним підприємством “ОККО Контракт” до відповідача Державного підприємства “Екотрансенерго” про стягнення 67347,05 грн., з яких 57253,90 грн. – основний борг, 7614,77 грн. – пеня, 531,75 грн. – 3% річних та 1946,63 грн. – інфляційні втрати.

Відповідно до поданої позивачем заяви про зменшення розміру позовних вимог позивачем до стягнення заявлено 66069,32 грн., з яких 57253,90 грн. – основний борг, 6337,04 грн. – пеня, 531,75 грн. – 3% річних та 1946,63 грн. – інфляційні втрати.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду та протоколах судового засідання.

Сторони явку представників в судове засідання не забезпечили, причин неявки не повідомили.

Даний спір розглядається судом з врахуванням заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 66069,32 грн., з яких 57253,90 грн. – основний борг, 6337,04 грн. – пеня, 531,75 грн. – 3% річних та 1946,63 грн. – інфляційні втрати.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд встановив наступне.

26.06.2017р. між Державним підприємством “Екотрансенерго” (покупець) та Приватним підприємством “ОККО Контракт” (продавець) укладено договір №16 про закупівлю товарів за кошти підприємства, відповідно до умов якого продавець зобов’язується у 2017р. поставити паливо на суму 551258,40 грн., а продавець прийняти та оплатити його.

Відповідно до п.4.3. договору, покупець зобов?язується повністю оплатити вартість (ціну) переданої у його власність (поставленої) партії товару протягом 5 (п?яти) календарних днів з моменту підписання сторонами накладної (видаткової накладної) на переданий у власність (переданий) товар, шляхом перерахування грошових коштів на банківський поточний рахунок продавця, вказаний у цьому договорі.

Згідно з п.7.3. договору покупець, який неналежним чином виконує свої грошові зобов?язання (зокрема несвоєчасно розраховується за поставлений (переданий у власність) товар) за цим договором, повинен сплатити на вимогу продавця і у встановлений ним строк пеню в розмірі 0,1% відсотка від несвоєчасно перерахованої (простроченої) суми за кожен день прострочення виконання (тобто за кожен неперерахування цієї суми).

Як стверджує позивач, він на виконання умов договору поставив відповідачу товар згідно з наступними накладними: №24ОКДГ-0005- від 13.07.2017р. на суму 91902,60 грн., №24ОКДГ-0005- від 02.08.2017р. на суму 47665,20 грн., №24ОКДГ-0005- від 15.08.2017р. на суму 74870,16 грн., №24ОКДГ-0005- на суму 80155,58 грн. та №24ОКДГ-0005-8 від 13.10.2017р. на суму 91928,65 грн.

Однак, як зазначено у позовній заяві, відповідач не здійснив повної оплати за поставлений йому товар, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 57253,90 грн.

Позивач на підставі ч.2 ст.625 ЦК України нарахував відповідачу 531,75 грн. – 3% річних та 1946,63 грн. – інфляційних втрат.

Крім того, на підставі п.7.3. договору позивач нарахував відповідачу 6337,04 грн. – пені (із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення виконання грошового зобов?язання).

Таким чином позивач звернувся до Господарського суду Львівської області та просить стягнути з відповідача на користь позивача 66069,32 грн., з яких 57253,90 грн. – основний борг, 6337,04 грн. – пеня, 531,75 грн. – 3% річних та 1946,63 грн. – інфляційні втрати.

Відповідач проти позову не заперечив, відзив на позовну заяву не подав.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд прийшов до висновку, що позов слід задоволити повністю з наступних підстав.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов’язки.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами ст.629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається із матеріалів справи, 26.06.2017р. між Державним підприємством “Екотрансенерго” (покупець) та Приватним підприємством “ОККО Контракт” (продавець) укладено договір №16 про закупівлю товарів за кошти підприємства, відповідно до умов якого продавець зобов’язується у 2017р. поставити паливо на суму 551258,40 грн., а продавець прийняти та оплатити його.

Факт поставки позивачем відповідачу товару підтверджується наступними накладними: №24ОКДГ-0005- від 13.07.2017р. на суму 91902,60 грн., №24ОКДГ-0005- від 02.08.2017р. на суму 47665,20 грн., №24ОКДГ-0005- від 15.08.2017р. на суму 74870,16 грн., №24ОКДГ-0005- на суму 80155,58 грн. та №24ОКДГ-0005-8 від 13.10.2017р. на суму 91928,65 грн.

Як зазначає позивач, та як вбачається із матеріалів справи, заборгованість відповідача становить 57253,90 грн. Докази сплати вказаної заборгованості в матеріалах справи відсутні, відповідач проти позову не заперечив, відзив на позовну заяву не подав.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Нормами ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов’язання, а саме: сплата суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов’язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності із ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи наведені норми, перевіривши розрахунок позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 66069,32 грн., з яких 57253,90 грн. – основний борг, 6337,04 грн. – пеня, 531,75 грн. – 3% річних та 1946,63 грн. – інфляційні втрати є обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, не спростовані відповідачем та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст.79 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно із ч.1 ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При поданні позовної заяви до Господарського суду Львівської області позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1762,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 13.04.2018р.

Відповідно до ст.129 ГПК України суд прийшов до висновку витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн. покласти на відповідача, оскільки позов у даній справі слід задоволити повністю.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Державного підприємства “Екотрансенерго” (81051, Львівська обл., Яворівський район, село Новий Яр, ідентифікаційний код 34509969) на користь Приватного підприємства “ОККО Контракт” (04070, м.Київ, вул.Набережно-Хрещатицька, буд.15-17/18, ідентифікаційний код 36248687) 57253,90 грн. основного боргу, 6337,04 грн. пені, 531,75 грн. 3% річних, 1946,63 грн. інфляційних втрат та 1762,00 грн. судового збору.

Відповідно до ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку у строки, що визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 15.10.2018р.

Суддя Гоменюк З.П.