РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.10.2018Справа № 910/8604/18

Господарський суд міста Києва у складі: судді Васильченко Т.В., за участі секретаря судового засідання Коваленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/8604/18

За позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

про стягнення 51126,70 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: Жила М.І. довіреність №10-540/д від 23.08.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про стягнення 51126,70 грн., з яких 1944,03 грн. 3% річних, 13733,64 грн. інфляційні втрати, 3213,75 грн. збитки у вигляді транспортних витрат, 2235,28 грн. виконавчий збір та 30000 грн. моральної шкоди, а також судові витрати за розгляд даної справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення вимог чинного законодавства, несвоєчасно сплатив позивачу дивіденди за 2011 - 2014 роки, як акціонеру ПАТ "Укрнафта", у зв'язку з чим просить стягнути 3% річних, інфляційні втрати за порушення грошового зобов'язання, а також збитки та моральну шкоду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2018 позовну заяву прийнято судом до розгляду, відкрито провадження у справі №910/8604/18 та, виходячи з вимог ст.ст. 12, пункту 4 ч. 4 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 17.08.2018.

17.08.2018, через відділ діловодства суду, від відповідача надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не звертався із вимогою про сплату 3% річних та інфляційних втрат та позивачем неправильно визначено період їх нарахування. Крім цього, відповідач наголошує на тому, що заявлені до стягнення транспортні витрати, пов'язані із розглядом справи № 910/11316/17, а тому мають заявлятись у її межах, а не окремим позовом. Безпідставними відповідач вважає і вимоги позивача в частині стягнення сплаченого виконавчого збору, так як у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження» він є авансовим внеском, який повертається стягувачу після закінчення виконавчого провадження. Разом з цим, заперечуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, відповідач зауважує на тому, що відшкодування моральної шкоди у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань допускається лише за умови, якщо такі наслідки передбачені законом або договором, а, в даному випадку, чинне законодавство не передбачає відшкодування моральної шкоди у корпоративних правовідносинах.

В судовому засіданні 17.08.2018 суд, у відповідності до ч.ч. 4,5 ст. 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення засідання на 18.09.2018, про що свідчить протокол судового засідання від 17.08.2018.

10.09.2018 відповідач, через відділ діловодства суду, подав додаткові пояснення, в яких зауважив на тому, що транспортні витрати, пов'язані з розглядом іншої справи, не є збитками в розумінні ст. 224 ГК України та ст. 22 ЦК України.

18.09.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення на відзив на позовну заяву, в яких не погоджується з доводами відповідача, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, які можуть бути стягнуті окремо від основної суми боргу. Крім цього, позивач наголошує на тому, що оскільки відповідач проігнорував його законні права на отримання дивідендів, він вимушений був звертатись до суду за захистом своїх прав та до виконавчої служби для примусового виконання рішення суду, у зв'язку з чим відповідач зобов'язаний відшкодувати збитки, які поніс позивач у вигляді транспортних витрат.

Разом з цим позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що судові витрати у даній справі складаються з судового збору та 5000 грн. витрат, пов'язаних з розглядом даної справи, в тому числі в апеляційній та касаційній інстанції.

В судовому засіданні 18.09.2018 суд, у відповідності до ч.ч. 4,5 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 05.10.2018.

Оскільки судове засідання призначене на 05.10.2018 не відбулось, у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді, ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2018 розгляд справи по суті призначено на 25.10.2018.

25.10.2018 позивач подав заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення виконавчого збору в сумі 2235,28 грн.

В судовому засіданні 25.10.2018 позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з урахуванням заяви про часткову відмову від позову, просив задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 25.10.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є акціонером Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" з кількістю акцій 900 штук, що підтверджується випискою про стан рахунку у цінних паперах станом на 20.10.2014 та станом на 03.08.2015, яка видана Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Укранет".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі № 910/11316/17 задоволено частково позов ОСОБА_1 та стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на його користь заборгованість по виплаті дивідендів за 2011-2014 роки в розмірі 78579,36 грн., 3 % річних в розмірі 4837,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 26 695,75 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 651,69 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 та постановою Верховного Суду від 17.01.2018, а відтак набрало законної сили.

06.02.2018 постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 10.10.2017, виданого на примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі № 910/11316/17.

Платіжним дорученням № 2431-П18 від 22.02.2018 відповідач сплатив на рахунок Шевченківського районного відділу ДВС міста Київ ГТУЮ у м. Києві грошові кошти в сумі 111763,80 грн. на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі № 910/11316/17.

07.03.2018 грошові кошти в сумі 111763,80 грн. надійшли на картковий рахунок позивача, що підтверджується випискою по картковому рахунку за період з 01.01.2017 по 02.04.2018 та не заперечується сторонами.

Відтак, у зв'язку з несвоєчасною виплатою відповідачем дивідендів за 2011 - 2014 роки, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 1944,03 грн. за період з 10.05.2017 по 06.03.2018, інфляційних втрат в сумі 13733,64 грн. за період з 10.05.2017 по 06.03.2018 на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Також позивач заявив до стягнення витрати, які він поніс у зв'язку зі стягненням в судовому порядку належних йому до виплати дивідендів, а саме виконавчий збір в сумі 2235,28 грн., що був сплачений при примусовому виконанні рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі № 910/11316/17 та транспортні витрати в сумі 3213,75 грн. Крім цього, у зв'язку з тривалою неправомірною поведінкою відповідача, що полягала у невиплаті дивідендів, позивач зазнав моральних страждань, які спричинили йому моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн., яку він заявив до стягнення з відповідача.

Відповідач, в свою чергу, заперечив проти позову, з підстав того, що позивачем не вірно обраховані відсотки річних та інфляційні, оскільки рішенням суду у справі №910/11316/17 вже було присуджено до стягнення втрати позивача за період з 11.04.2015 по 24.06.2017, а фактичне виконання відповідачем свого зобов'язання зі сплати дивідендів відбулось 22.02.2018 при примусовому виконанні судового рішення. Також, за твердженням відповідача, витрати, пов'язані з розглядом справи №910/11316/17, повинні були буті заявлені під час її розгляду в суді, а не в окремому провадженні, а сплачений позивачем виконавчий збір у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження» є авансовим внеском, який повертається стягувачу після закінчення виконавчого провадження. Необґрунтованими відповідач вважає і вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань допускається лише за умови, якщо такі наслідки передбачені законом або договором.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ст. ст. 524 та 533 Цивільного кодексу України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання щодо сплати коштів.

Частиною 1 статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства" визначено, що дивіденд - це частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу.

Товариство виплачує дивіденди виключно грошовими коштами.

В свою чергу, стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книга 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання й поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

При цьому, в силу ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків може бути і рішення загальних зборів про виплату дивідендів.

Отже, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, й факту прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів.

Таким чином, правовідносини, в яких товариство, у разі прийняття рішення загальними зборами про виплату акціонеру дивідендів, зобов'язане здійснити таку виплату, є грошовим зобов'язанням, а тому в разі порушення такого зобов'язання до цих правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 625 ЦК України.

Так, приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Як встановлено судом, на розгляді Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/11316/17 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" про стягнення заборгованості за дивідендами та 3% річних і інфляційних втрат за період з 11.04.2015 по 24.06.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі № 910/11316/17, яке набрало законної сили, встановлено факт порушення відповідачем зобов'язань з виплати позивачу дивідендів за 2011-2014 роки, які мали б бути виконані останнім у період з 20.10.2014 по 10.04.2015 в сумі 78579,36 грн.

Під час розгляду справи №910/11316/17 судом встановлено, що вказане зобов'язання виникло у відповідача у зв'язку з прийняттям рішень загальними зборами ПАТ "Укрнафта", які оформленні протоколами № 22 від 10.10.2014 та № 23 від 22.07.2015. Право на отримання частки прибутку (дивідендів) акціонером передбачено ст. 116 ЦК України, ст. 10 Закону України "Про господарські товариства", однак відповідач виплату дивідендів не здійснив, чим порушив свої зобов'язання і права позивача, який є акціонером ПАТ "Укрнафта" з кількістю акцій 900 штук, на мирне володіння майном.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, "Справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України" п. 72 "В. Оцінка Суду").

Відтак, виходячи із обставин, які були встановлені рішенням господарського суду у справі № 910/11316/17, яке набрало законної сили, відповідач допустив прострочення виконання свого обов'язку з виплати позивачу дивідендів за 2011-2014 роки і відповідно даний факт повторному доказуванню не підлягає.

На виконання рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі №910/11316/17 відповідач сплатив 22.02.2018 шляхом перерахування на депозитний рахунок державної виконавчої служби грошові кошти в загальному розмірі 111763,80 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2431-П18 від 22.02.2018. Вказаний платіж включав в себе заборгованість по виплаті дивідендів за 2011-2014 роки в розмірі 78579,36 грн., 3 % річних в розмірі 4837,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 26 695,75 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1651,69 грн.

Втім, вказані грошові кошти в тому числі і борг по виплаті дивідендів за 2011-2014 роки в розмірі 78579,36 грн., надійшли на картковий рахунок позивача лише 07.03.2018, що підтверджується випискою по картковому рахунку за період з 01.01.2017 по 02.04.2018.

Пунктом 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, що спростовує доводи відповідача про те, що ним виконано свої зобов'язання перед позивачем 22.02.2018 шляхом сплати суми боргу на депозитний рахунок державної виконавчої служби.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, враховуючи, що відповідач прострочив виконання свого грошового зобов'язання по сплаті дивідендів, суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України по 06.03.2018 включно.

В той же час, як вбачається з наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних витрат, ці витрати останній нарахував з 10.05.2017 по 06.03.2018, тоді як рішенням Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі № 910/11316/17 вже були стягнуті і сплачені відповідачем 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання зобов'язання по 24.06.2017 включно, що свідчить про безпідставність нарахування позивачем 3% річних та інфляційних витрат за період з 10.05.2017 по 24.06.2017.

Відтак, обґрунтованими за висновком суду є позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 25.06.2017 по 06.03.2018, які, за розрахунком суду, складають 6161,36 грн. інфляційних втрат та 1646,94 грн. три відсотки річних.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги в частині прострочення виконання зобов'язання з виплати дивідендів та свідчили про відсутність у нього обов'язку відшкодувати інфляційні втрати та сплатити три відсотки річних у зв'язку з такою просрочкою, а доводи викладені у відзиві на позовну заяву спростовуються вище встановленими обставинами.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в зазначеній частині та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в сумі 6161,36 грн., трьох відсотків річних в сумі 1646,94 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, а в решті цих позовних вимог належить відмовити у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача збитки, яких він зазнав у зв'язку з зверненням до суду про примусове стягнення з відповідача належних йому до виплати дивідендів, а саме транспортні витрати в сумі 3213,75 грн., які, як пояснив позивач в судовому засіданні, пов'язані з необхідністю явки в судові засідання по справі №910/11316/17, а також необхідністю примусового виконання наказу суду у вказаній справі.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Тоді як, судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

До інших витрат у розумінні Господарського процесуального кодексу України відносяться, зокрема: витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

При цьому, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством.

Тому, зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 224 Господарського кодексу України та статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися під виглядом збитків (п.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21 лютого 2013 року N7).

Тобто, питання про відшкодування судових витрат не може вирішуватись іншим судом або шляхом пред'явлення позову в іншій справі.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у справі №234/11821/17 від 20.06.2018 та у справі №638/11845/14-ц від 16.05.2018.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, в тому числі і в частині витрат, пов'язаних з необхідністю вчинення дій для примусового виконання рішення суду, оскільки позивач не надав суду жодних доказів, що його транспортні витрати у січні 2018 року були пов'язані саме з необхідністю вчинення дій для примусового виконання рішення суду у справі №910/11316/17.

Тоді як, відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони.

Також позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн. з огляду на те, що тривала, неправомірна поведінка відповідача завдала позивачеві моральної шкоди, що виразилась у моральних переживаннях, порушенні стосунків з оточуючими людьми в зв'язку з браком часу на відпочинок та постійну втому з причин ситуації, яка склалась, постійним нервовим напруженням, нервозності та роздратування.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Отже, ураховуючи загальні підстави цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Втім, звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди, позивач не надав суду належних доказів, на підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру у зв'язку з невиплатою дивідендів. Позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу).

При цьому, відшкодування моральної шкоди у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань допускається лише якщо такі наслідки передбачені законом або договором (п. 1.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Однак, вимогами чинного законодавства, які регулюють корпоративні правовідносини, в тому числі і в питанні виплати дивідендів, не передбачено такі наслідки за порушення грошового зобов'язання як відшкодування моральної шкоди, і договірних відносин між сторонами, в яких би визначалась можливість відшкодування моральної шкоди у зв'язку з не виплатою дивідендів, не має.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у зв'язку з їх недоведеністю.

Разом з цим, провадження у справі в частині стягнення з відповідача виконавчого збору в сумі 2235,28 грн. підлягає закриттю на підставі ч. 4 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з поданням позивачем в судовому засіданні 25.10.2018 заяви про відмову від цих позовних вимог.

Так, у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Частинами 2 та 3 статті 191 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Відмова позивача від цих позовних вимог не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, відмова від позову (частини вимог) є формою реалізації прав позивача, заява підписана позивачем особисто, а тому вона підлягає прийняттю судом, що є підставою для закриття провадження у справі в цій частині.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини в сукупності, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення виконавчого збору та часткове задоволення позовних вимог в іншій частині.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Статтею 237 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що при ухваленні рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподіл між сторонами судових витрат.

Частиною 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Позивач у своєму позові та заяві від 18.09.2018 просить суд стягнути з ПАТ "Укрнафта" сплачений ним судовий збір та витрати пов'язані із забезпеченням участі у судовому процесі (витрати на проїзд), на момент виконання рішення з наданням підтверджуючих документів у сумі 5000 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, в питанні розподілу витрат на сплату судового збору, суд виходить з розміру, який підлягав сплаті при поданні даного позову, відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з ціни позову, а саме - 1762 грн.

Щодо відшкодування витрат на проїзд суд зазначає наступне.

Частина 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначає, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Заявлені витрати не віднесені до пунктів 1-3 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, втім аналізуючи їх на предмет відповідності витратам, вказаним у пунктів 4 такої частини, суд приходить до висновку, що диспозиція такого пункту пов'язує віднесення витрат учасника судового процесу до категорії "витрат, пов'язаних з розглядом справи", а відтак і до категорії "судових витрат" - їх пов'язаність з вчиненням інших "процесуальних дій".

З системного аналізу ст.ст. 3, 12, 13, 15, 120, 121, Господарського процесуального кодексу України вбачається, що будь-які дії учасника господарської справи, пов'язані із її розглядом судом - в тому числі явка в судове засідання, участь у судовому засіданні є процесуальною дією в розумінні п. 4 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, а відтак витрати понесені такою стороною, у зв'язку з цим, відносяться до складу судових витрат.

Частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, пунктом 1 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В той же час, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч.9 ст. 129 ГПК України).

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, пов'язаних з тривалим не виконанням свого обов'язку, встановленого законом, щодо своєчасної виплати дивідендів, що змусило позивача звертатися до суду за захистом свого порушеного права, в тому числі і шляхом подання даного позову, суд приходить до висновку про необхідність покладення на ПАТ "Укрнафта" обов'язку з відшкодування ОСОБА_1 1907,84 грн. витрат, понесених ним для вчинення такої процесуальної дії, як явка в судові засідання під час розгляду даної справи, які доведені належними доказами, оригінали яких оглянуті в судовому засіданні.

В іншій частині заявлених витрат, необхідних для забезпечення участі у судовому процесі (витрати на проїзд), в сумі 3092,16 грн., суд відмовляє, оскільки вони не доведені належними доказами та стосуються, як пояснив сам позивач, майбутніх витрат, які виникнуть у разі оскарження рішення суду у даній справі, що протирічить вимогам Господарського процесуального кодексу України, який визначає право сторони на відшкодування цих витрат у разі їх фактичного понесення і доведення належними і допустимими доказами.

Керуючись ст. ст. 13, 74, 76-80, 129, 191, 231, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Закрити провадження у справі №910/8604/18 в частині стягнення 2235,28 грн.

2. В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» задовольнити частково.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5; ідентифікаційний код 00135390) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) інфляційні втрати у розмірі 6 161 (шість тисяч сто шістдесят одна) грн. 36 коп., 3% річних у розмірі 1 646 (одна тисяча шістсот сорок шість) грн. 94 коп., судові витрати у розмірі 1 907 (одна тисяча дев'ятсот сім) грн. 84 коп. та судовий збір у розмірі 269 (двісті шістдесят дев'ять) грн. 10 коп.

4. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

5. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 05.11.2018.

Суддя Т.В. Васильченко