РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2018Справа № 910/6538/18

За позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця";

до Антимонопольного комітету України;

про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Дюбко С.П.

Представники:

Від позивача: Мельник М. А., представник, довіреність № Ц/3-04/202-17 від 15.05.2018 р.;

Ущук П. З., представник, довіреність № Ц/3-63/151-18 від 15.05.2018 р.;

Від відповідача: Павленко О. В. представник, довіреність № 300-02/87 від 31.05.2018 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця " з позовом до Антимонопольного комітету України, в якому просить визнати недійсним рішення Антимонопольного комітету України № 576-р від 16.07.2013 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем при прийнятті рішення від 16.07.2013 року № 576-р неповно з'ясовано та недоведено обставини, які мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 року відкрито провадження у справі № 910/6538/18, підготовче засідання призначено на 21.06.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.06.2018 у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про забезпечення позову відмовлено повністю.

У підготовчих засіданнях 21.06.2018 та 12.07.2018 оголошувалася перерва у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.07.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/6538/18 до судового розгляду по суті на 11.09.2018.

У судових засіданнях 11.09.2018, 09.10.2018 та 18.10.2018 оголошувалась перерва в слуханні справи по суті.

Представники позивача у судовому засіданні 23.10.2018 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.10.2018 проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у своїх письмових запереченнях на позовну заяву.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Антимонопольного комітету України від 16 липня 2013 року № 576-р у справі № 136-26.13/386-12 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» (далі - Рішення Комітету) визнано:

- що Державна адміністрація залізничного транспорту України разом з іншими залізницями, об'єднаннями, підприємствами, установами й організаціями залізничною транспорту за результатами діяльності протягом 2012 року займала монопольне (домінуюче) становище на загальнодержавному ринку перевезень вантажів транспортом загальною користування (п. 1 Рішення Комітету):

- дії Державної адміністрації залізничного транспорту України, які полягають у зобов'язанні залізниць (Південної, Південно-Західної та Одеської залізниць) зазначати у перевізних документах - перевезення зернових вантажів товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «НІБУЛОН» до станції Миколаїв- Вантажний, як перевезення зернових вантажів на експорт (тобто з перетином державною кордону України) та донарахуванні і стягненні відповідної частки тарифу без належних обгрунтувань, порушенням, передбаченим частиною першою статті 13, пунктом 2 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на загальнодержавному ринку перевезення вантажів транспортом загального користування, що призвело до ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання (Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «НІБУЛОН»), які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку (п. 2 Рішення Комітету);

- за порушення, вказане у пункті 2 Рішення Комітету, комітетом накладено на Державну адміністрацію залізничного транспорту України штраф у розмірі 100 000 000 гривень (п. 3 Рішення Комітету);

- зобов'язано Державну адміністрацію залізничного транспорту України розробити та затвердити механізм контролю за правильністю визначення вантажовласниками (вантажовідправниками тощо) призначення (найменування) вантажу (експорт або внутрішнє сполучення) (п. 4 Рішення Комітету).

Державна адміністрація залізничного транспорту України рішення Антимонопольного комітету України від 16 липня 2013 року № 576-р у справі № 136-26.13/386-12 не оскаржувала, натомість звернулася до Антимонопольного комітету України з заявою від 05.08.2013 № Ц-1/711 про перегляд Рішення та зупинення його виконання до закінчення перегляду.

За результатами перегляду Рішення Антимонопольним комітетом України було прийнято рішення від 03.06.2014 № 321-р про залишення його без змін.

Державна адміністрація залізничного транспорту України оскаржила рішення Комітету від 03.06.2014 № 321-р у судовому порядку.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.09.2014 у справі № 910/14542/14 задоволено позов Державної адміністрації залізничного транспорту України, визнано недійсним рішення Комітету від 03.06.2014 № 321-р.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2014 у справі № 910/14542/14 відмовлено у задоволенні апеляційної скарги Антимонопольного комітету України, рішення господарського суду міста Києва від 18.09.2014 у справі № 910/14542/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.01.2015 у справі № 910/14542/14 рішення господарського суду міста Києва від 18.09.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2014 у справі № 910/14542/14 скасовано, справу направлено до господарського суду міста Києва на новий розгляд.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.03.2015 у справі № 910/14542/14 у задоволенні позову Державної адміністрації залізничного транспорту України відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2015 у справі № 910/14542/14 рішення господарського суду міста Києва 17.03.2015 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.07.2015 у справі № 910/14542/14, касаційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України залишено без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 17.03.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2015 у справі № 910/14542/14 - без змін.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" постановлено утворити Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код згідно з ), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком.

Як вбачається із відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань боржник - Державна адміністрація залізничного транспорту України перебуває у стані припинення. В той же час, відповідно до інформації що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", останнє є правонаступником, зокрема Державної адміністрації залізничного транспорту України. Вказані відомості є відкритими та достовірними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 р. замінено боржника у справі №910/16430/14 - Державну адміністрацію залізничного транспорту України, її правонаступником - Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця"

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" не погоджуючи з рішенням Антимонопольного комітету України від 16 липня 2013 року № 576-р у справі № 136-26.13/386-12 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» звернулася до Господарського суду міста Києва 24.05.2018 р. з позовом про визнання вказаного вище рішення відповідача недійсним.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що:

- комітетом, під час розгляду справи № 136-26.13/386-12 не визначено відповідно до Розділу 2 Методики: перелік основник продавців (п. 2.1.3 Методики) - кількість учасників ринку та розміри їх часток (п. 2.1.8 Методики); потенційних конкурентів (п. 2.1.9 Методики); бар'єрів вступу на ринок (п. 2.1.10 Методики); ознак ринкової влади (пункт п. 2.1.11 «Встановлення монопольного (домінуючого) становища суб'єкта (суб'єктів) господарювання на ринку» Методики, який деталізовано в п. 10.3 Методики.

- комітетом розраховано частку без дотримання положень Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку;

- комітетом визначено товарні межі ринку з порушенням Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку;

- Державна адміністрація залізничного транспорту України не утворює разом з підприємствами залізничного транспорту єдиний суб'єкт господарювання у розумінні ст.1 Закону України «Про захист економічної конкуренції», оскільки сама Державна адміністрація не є суб'єктом господарювання (не здійснює господарську діяльність та не здійснює контроль у розумінні цього ж Закону).

- рішення Комітету прийнято також стосовно підприємств залізничного транспорту, які не залучалися Комітетом в якості осіб, які беруть участь у справі. ПАТ «Укрзалізниця є правонаступником підприємств залізничного транспорту.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» суб'єкт господарювання - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності чи фізична особа, що здійснює діяльність з виробництва, реалізації, придбання товарів, іншу господарську діяльність, у тому числі яка здійснює контроль над іншою юридичною чи фізичною особою; група суб'єктів господарювання, якщо один або декілька з них здійснюють контроль над іншими. Суб'єктами господарювання визнаються також органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю в частині їх діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності. Господарською діяльністю не вважається діяльність фізичної особи з придбання товарів народного споживання для кінцевого споживання.

Згідно з частиною 5 статті 4 Закону України «Про залізничний транспорт» (в редакції, що діяла на день прийняття рішення АМКУ) управління залізницями та іншими підприємствами залізничного транспорту, що належать до загальнодержавної власності, здійснюється органом управління залізничним транспортом Державною адміністрацією залізничного транспорту України, підпорядкованим центральному органу виконавчої влади в галузі транспорту.

Положенням про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.02.1996 № 262, визначено, зокрема, що до сфери управління Державної адміністрації залізничного транспорту України входять шість залізниць - Донецька, Львівська, Одеська, Південна, Південно- Західна та Придніпровська залізниці, а також інші об'єднання, підприємства, установи й організації залізничного транспорту за переліком, визначеним Міністерством інфраструктури України; Державна адміністрація залізничного транспорту України в межах своєї компетенції видає накази, обов'язкові для виконання залізницями та підприємствами, які входять до сфери управління Державної адміністрації залізничного транспорту України, організовує та контролює їх виконання.

Згідно з наказом Міністерства інфраструктури України від 07.09.2011 № 351 Державній адміністрації залізничного транспорту України, зокрема, підпорядковуються державне підприємство «Донецька залізниця», державне підприємство «Придніпровська залізниця», державне підприємство «Південна залізниця», державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця», державне підприємство «Одеська залізниця», державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» та інші об'єднання, підприємства, установи й організації залізничного транспорту.

Таким чином, оскільки Державна адміністрація залізничного транспорту України є органом адміністративно-господарського управління та контролю, яка відповідно до Закону України «Про залізничний транспорт» здійснює функції господарюючого суб'єкта та яка з іншими об'єднаннями, підприємствами, установами й організаціями залізничного транспорту є групою суб'єктів господарювання, тому у даному випадку у відповідача були відсутні обґрунтовані підстави для залучення до участі у справі Комітету в якості третіх осіб підприємств залізничного транспорту окремо від Державної адміністрації залізничного транспорту України.

Статтею 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Виходячи зі змісту статті 104 Цивільного кодексу України, реорганізація юридичної особи, як, зокрема, злиття - є формою припинення товариства, яке має наслідком правонаступництво новоутвореною юридичною особою прав та обов'язків першого.

Відповідно до статті 106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Частиною шостою статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» встановлено, що ПАТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав та обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Відповідно до частини третьої статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», ПАТ «Укрзалізниця» утворюється як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття.

Утворення ПАТ «Укрзалізниця» здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частина перша статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»)

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» постановлено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття.

Відповідно до пункту 1 статуту ПАТ «Укрзалізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735, ПАТ «Укрзалізниця» є юридичною особою, що утворена відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Частиною другою пункту 2 зазначеного статуту встановлено, що ПАТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 21.10.2015 проведено державну реєстрацію ПАТ «Укрзалізниця».

Оскільки інститут правонаступництва передбачає перехід прав і обов'язків від одного суб'єкта до іншого, тому при цьому спостерігається нерозривний зв'язок між набутими суб'єктивними правами і обов'язками та правовідносинами, в яких перебував їх носій-попередник з іншими особами. Таким чином, правонаступник замінює свого попередника в усіх правовідносинах останнього та виступає у них від його імені.

Крім того, при правонаступництві презюмується обізнаність про нові права та обов'язки, тобто правонаступник зобов'язаний вчинити усі дії для того, щоб дізнатись про стан правовідносин його попередника.

Таким чином, ПАТ «Укрзалізниця» та Державна адміністрація залізничного транспорту України з підприємствами залізничного транспорту за суб'єктним складом прав та обов'язків є однією особою, оскільки ПАТ «Укрзалізниця» є носієм усіх прав, обов'язків та зобов'язань, які існували в Державної адміністрація залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Отже, починаючи з 21.10.2015 до ПАТ «Укрзалізниця», як правонаступника Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, перейшли також усі права та обов'язки відповідача у справі Комітету № 136-26.13/386-12, за результатами розгляду якої було прийнято оскаржуване Рішення.

Зазначене вище спростовує твердження позивача, що оскільки Комітетом було прийнято оскаржуване Рішення, яке порушує права та законні інтереси підприємств залізничного транспорту, які у свій час ним не було залучено в якості третіх осіб та правонаступником яких є Позивач, тому на нього не поширюється двомісячний строк оскарження рішення Комітету, передбачений частиною першою статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення.

Цей строк не може бути відновлено, він є присіяним, а закінчення його перебігу безпосередньо пов'язано із зверненням до господарського суду в порядку встановленому ГПК України.

Відповідно до абзацу першого, другого, третього та п'ятого пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 15 «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства» (далі - Постанова) у застосуванні припису частини першої статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції», а також частини другої статті 47 цього Закону господарським судам слід враховувати, що за цими приписами передбачені ними строки оскарження рішень органу Антимонопольного комітету України не може бути відновлено.

Таким чином, зазначені строки є присічними. Встановлена Цивільним кодексом України позовна давність до відповідних правовідносин не застосовується, так само як і в оскарженні розпоряджень Антимонопольного комітету України та його органів.

Закінчення присічного строку, незалежно від причин його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення (розпорядження) Антимонопольного комітету України та його органів.

Згідно з пунктом 21 вказаної Постанови господарським судом не можуть братися до уваги доводи особи, стосовно якої прийнято рішення (заявника, відповідача, третьої особи в розумінні статті 39 Закону України «Про захист економічної конкуренції»), з приводу незаконності та/або необґрунтованості цього рішення, якщо такі доводи заявлено після закінчення строків, встановлених частиною другою статті 47 та частиною першою статті 60 названого Закону, оскільки дана особа не скористалася своїм правом на оскарження відповідного акта державного органу, а перебіг зазначеного строку виключає можливість перевірки законності та обґрунтованості рішення органу Антимонопольного комітету України.

Отже, закінчення присічного строку, незалежно від причин його пропуску заінтересованою особою, є підставою для відмови в позові про визнання недійсним рішення (розпорядження) Антимонопольного комітету України та його органів.

Викладені у позовній заяві доводи щодо неправомірності прийнятого відповідачем у справі рішення не можуть бути прийняті судом до уваги внаслідок пропуску позивачем встановленого ст. 60 Закону України Про захист економічної конкуренції двомісячного строку для звернення до суду з позовом про визнання недійсним рішення відповідача.

Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покладаються судом на позивача відповідно до приписів ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06.11.2018

Суддя О.В. Мандриченко