ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.11.2018 Справа № 920/754/18
м. Суми

За позовом Фізичної особи - підприємця Бершова Вячеслава Олександровича

(41817, АДРЕСА_2, ідент. номер НОМЕР_1)

до Фізичної особи - підприємця Пурдеса Євгена Олександровича (40035,

АДРЕСА_1, ідент. номер НОМЕР_2)

про стягнення 103885,07 грн.

Суддя Котельницька В.Л.

Представники сторін:

від позивача - ОСОБА_3 (ордер серії СМ № 000750 від 25.09.2018)

від відповідача - не прибув

За участю секретаря судового засідання - Пономаренко Т.М.

Суть спору: позивач звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить суд стягнути з відповідача на свою користь 103885,07 грн., у тому числі 97111,06 грн. заборгованості за договором поставки товару № 20 від 04.12.2017, 2234,88 грн. - суму 3% річних та 4539,13 грн. інфляційних збитків, а також стягнути з відповідача витрати пов'язанні з розглядом справи.

Згідно з положеннями статей 247-252 Господарського процесуального кодексу України справи розглядається у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, у судове засідання свого повноважного представника не направив.

Судова ухвала від 01.10.2018 про відкриття провадження у справі, направлена відповідачеві за адресою, повідомленою позивачем (40035, АДРЕСА_1), повернута до суду відділенням поштового зв'язку з відміткою «інші причини».

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 31.10.2018 місцезнаходженням відповідача є: 40035, АДРЕСА_1, відтак відповідач є таким, що належним чином повідомлений про місце і дату слухання справи.

Присутній у судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

04.12.2017 між ФОП Бершовим Вячеславом Олександровичем (позивачем у справі) та ФОП Пурдесом Євгеном Олександровичем (відповідачем у справі) був укладений договір поставки товару № 20, за умовами якого позивач зобов'язався систематично постачати і передавати у власність відповідачу товар, а відповідач зобов'язався приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору (пункт 1.1).

Відповідно до умов п. 2.1 договору поставки постачання товару здійснюється на умовах самовивозу.

Згідно з умовами п. 5.2 договору приймання товару за кількістю та якістю здійснюється у місці його одержання згідно з п. 2.1 цього договору, відповідно до накладної. Датою одержання товару вважається дата, зазначена у накладній.

У пункті 4.4 договору поставки товару № 20 сторони узгодили, що відповідач зобов'язаний проводити розрахунки з позивачем за кожну отриману партію товару по факту його отримання, що підтверджується видатковою накладною, протягом чотирнадцяти календарних днів з моменту поставки товару.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до видаткової накладної № 3020 від 04.12.2017 відповідач на виконання умов договору поставки отримав від позивача товар на загальну суму 97111,06 грн.

Таким чином, враховуючи умови договору щодо строків оплати вартості отриманого товару, суд зазначає, що відповідач був зобов'язаний оплатити поставлену продукцію до 19.12.2017. Доказів виконання ним своїх договірних зобов'язань чи доказів наявності обставин, які б стали підставою неможливості оплати вартості товару, матеріали справи не містять.

Відтак суд доходить висновку про порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань по оплаті товару, поставленого позивачем на загальну суму 97111,06 грн.

Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, а як визначено приписами статті 509 цього ж Кодексу, зобов'язання виникають із підстав встановлених вищевказаною правовою нормою.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 629 вищевказаного Кодексу наголошує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для

використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору.

Частиною 1 статті 530 вищезазначеного Кодексу передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак, як встановлено судом, відповідач свої зобов'язання в частині оплати вартості поставленого позивачем товару не виконав, необхідну суму грошових коштів йому не перерахував.

У відповідності до вимог статей 13, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 86 зазначеного Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивачем до позову додані необхідні докази на підтвердження заявлених вимог, у той час як відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні та не надав суду доказів безпідставності позовних вимог.

Таким чином, на підставі встановлених фактів, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 97111,06 грн. заборгованості за поставлений товар, правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача сум 3% річних та інфляційних нарахувань, суд зазначає наступне.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач заявив до стягнення з відповідача 2234,88 грн. 3% річних, 4539,13 грн. інфляційних втрат.

Перевіривши, розрахунки позивача, в тому числі: періоди нарахувань, розмір простроченого платежу, індекси інфляції, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог по стягненню інфляційних втрат, а саме - в сумі 3532,70 грн. та повне задоволення вимог по 3% річних - 2234,88 грн.

В іншій частині інфляційних втрат суд визнає нарахування необґрунтованими, а вимоги такими, що задоволенню не підлягають. При цьому судом враховано позицію, викладену в Інформаційному листі Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», відповідно до пункту 2 якого сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Відтак судом не взято при перерахунку заявлених до стягнення інфляційних втрат за грудень 2017 року (враховуючи, що оплата мала бути здійснена 19 числа місяця) та вересень 2018 року (виходячи із змісту позову).

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України позивачу за рахунок відповідача підлягають відшкодуванню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1543,18 грн. пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 123, 129, 185, 231-233, 236, 237, 238, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Пурдеса Євгена Олександровича (40035, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_2) на користь Фізичної особи-підприємця Бершова Вячеслава Олександровича (41817, АДРЕСА_2; ІПН НОМЕР_1) 97111,06 грн. заборгованості за договором поставки товару № 20 від 04.12.2017, 2234,88 грн. - суму 3% річних, 3532,70 грн. інфляційних втрат, 1543,18 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншому - відмовити.

4. Видати наказ після набранням рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повне судове рішення складено 05.11.2018.

Суддя В.Л.Котельницька