ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2018 Справа №914/465/18

Суддя О.Запотічняк при секретарі В.Думин розглянула справу

за позовом: Заступника керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави

до відповідача-1: Гологірської сільської ради Золочівського району Львівської області, Львівська обл., Золочівський р-н, с. Гологори

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю Захід-Агро, Івано-Франківська обл., м. Рогатин

про: визнання недійсним рішення Гологірської сільської ради №124 від 07.04.2017 р., зобовязання звільнити земельні ділянки загальною площею 171, 7613 га

За участю представників:

В судове засідання зявились:

Від прокуратури: ОСОБА_1 - прокурор;

Від відповідача №1: ОСОБА_2;

Від відповідача №2: ОСОБА_3 - представник.

Суть спору: Заступник керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області звернувся до Господарського суду Львівської області в інтересах держави до відповідачів: Гологірської сільської ради Золочівського району та Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4 МХП про: визнання недійсним рішення Гологірської сільської ради №124 від 07.04.2017 р., та зобовязання відповідача-2 звільнити земельні ділянки загальною площею 171, 7613 га, які знаходяться на території Гологірської сільської ради Золочівського району Львівської області.

Позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що відповідач 1, вийшовши за межі своїх повноважень, передала в оренду ТзОВ «Захід-Агро МХП» земельні ділянки (частки) загальною площею 171,7613 га сільськогосподарського призначення, що входять до складу спадщини, на які відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, усунені від права на спадкування, не прийняли спадщину або відмовилися від їх прийняття. Як на підстави, для визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним, позивач посилається на низку порушень відповідачем-1 чинного законодавства, в тому числі передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», вчинення ним дій у спосіб, що суперечать вимогам Законів України «Про оренду землі», «;Про оцінку землі», «;Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «;Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» та ряду загальних положень Цивільного кодексу України. Крім того, прокурор звертає увагу на те, що відповідач 1 прийняв оскаржене рішення без проведення процедури визнання спадщини відумерлою в порядку, передбаченому ст. 1277 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, прокурор звертає увагу на той факт, що охоронець майна не може використовувати майно для отримання прибутку на свою користь, не може зловживати своїми обовязками.

Іншими порушеннями чинного законодавства прокурор називає те, що: державна реєстрація права оренди земельних ділянок на території Гологірської сільської ради площею 171,7613 га, власники яких померли, не проводилася; технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж кожної земельної ділянки в натурі (на місцевості) із переданих в оренду 171,7613 га не виготовлялася; відомості про передачу земельної ділянки в оренду землі не вносилися до Державного земельного кадастру; укладений на виконання оскаржуваного рішення від 07.04.2017 р. №124 договір оренди суперечив вимогам чинного законодавства, оскільки відсутня державна реєстрація договору оренди в органах Держгеокадастру, відсутні кадастрові номери таких ділянок, відсутній проект відведення щодо спірних земельних ділянок.

Враховуючи наведені вище порушення вимог чинного законодавства, прокурор просить визнати недійсним рішення 14 сесії 7 скликання Гологірської сільської ради від 07.04.2017р. №124 «Про погодження передачі земель в оренду Гологірською сільською радою ТОВ Захід-Агро МХП», зобовязати ТзОВ «Захід-Агро» звільнити земельні ділянки сільськогосподарського призначення, загальною площею 171,7613 га, які знаходяться на території Гологірської сільської ради Золочівського району Львівської області.

Обставини справи: Ухвалою Господарського суду Львівської області від 19.03.2018р. суд залишив без руху позовну заяву заступника керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області та надав строк для усунення недоліків. У звязку з усуненням Золочівською місцевою прокуратурою недоліків позовної заяви, 06.04.2018р. Господарським судом Львівської області винесено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.04.2018р.

Рух справи відображено в ухвалах суду, що містяться в матеріалах справи

Ухвалою господарського суду Львівської області від 13.06.2018 р. розгляд підготовчого засідання відкладено на 05.07.2018 р.

У звязку із закінченням повноважень як вперше призначеного на посаду судді Крупника Р.В., на підставі розпорядження керівника апарату суду від 27.06.2018 р. №269, відповідно до п.2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, 02.07.2018р. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, внаслідок якого справу № 914/465/18 передано для розгляду судді Запотічняк О.Д.

Ухвалою від 04.07.2018 р. суддя Запотічняк О.Д. прийняла справу №914/465/18 до провадження.

Відповідачем-1 через канцелярію суду 05.07.2018 р. подано відзив на позовну заяву (вх.№24942/18)/. в якому просить відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Зокрема у відзиві зазначено, що рішення №124 від 07.04.2017 року прийнято Гологірською сільською радою з метою забезпечення належного використання не успадкованих земельних ділянок та для надходження коштів в бюджет сільської ради, оскільки земля має використовуватися та приносити територіальній громаді користь.

Підготовче зсідання неодноразово відкладалося у звязку неявкою відповідача-1.

Ухвалою від 29.08.2018 р. суд, враховуючи заявлені клопотання учасників судового процесу про намір подати додаткові докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою суду від 03.10.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні 17.10.2018 р. Розгляд справи 17.10.2018 р. відкладено на 30.10.2018 р.

В судове засідання 30.10.2018р. зявились прокурор та представники відповідачів.

В наданих суду поясненнях прокурор підтримав позовні вимоги викладені в позовній заяві, просив суд їх задоволити за підстав, викладених в позовній заяві, відповіді на відзив та матеріалах справи. Прокурор вважає, що відповідач-1 прийняв оскаржене рішення без проведення процедури визнання спадщини відумерлою в порядку, передбаченому ст. 1277 Цивільного кодексу України. Разом з тим, прокурор звертає увагу на той факт, що охоронець майна не може використовувати майно для отримання прибутку на свою користь, не може зловживати своїми обовязками. Також в судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що державна реєстрація права оренди земельних ділянок на території Гологірської сільської ради площею 171,7613 га, власники яких померли, не проводилася; укладений на виконання оскаржуваного рішення від 07.04.2017 р. №124 договір оренди суперечив вимогам чинного законодавства, оскільки відсутня державна реєстрація договору оренди в органах Держгеокадастру, відсутні кадастрові номери таких ділянок, відсутній проект відведення щодо спірних земельних ділянок.

Представники відповідачів в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечили, просили в позові відмовити. Зокрема зазначили, що рішення №124 від 07.04.2017 року прийнято Гологірською сільською радою з метою забезпечення належного використання не успадкованих земельних ділянок та для надходження коштів в бюджет сільської ради, оскільки земля має використовуватися та приносити територіальній громаді користь. Також стверджують, що оскаржуване рішення Гологірської сільської ради Львівської області прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Дії територіальної громади відповідача 1 як особи, яка управляє спадщиною, вчинялись в інтересах територіальної громади щодо наповнення її бюджету та з метою забезпечення належного використання неуспадкованих земельних ділянок. Також представник відповідача-2 звертає увагу на те, що позивачем жодним чином не конкретизовано, які саме земельні ділянки повинен звільнити відповідач, точне їх місце розташування, кадастрові номери та інші дані. Крім того зазначає, що прокурор, звериаючись до суду із розглядуваним позовом. обмежився формальними підставами відновлення законності, не зазначивши до яких саме негативних наслідків призвело таке порушення закону, в чому полягає порушення інтересів держави. Щодо посилань прокуратури в позовній заяві на практику ЄСПЛ зазначили, що Конвенція з прав людини та основоположних свобод надає державі право втручатися, в тому числі у право власності (інше майнове право) приватної особи, але лише задля досягнення легітимної мети, яким в даному випадку є захист суспільних інтересів, дотримання законності під час розпорядження землею, державною власністю, проте в даному випадку передані земельні ділянки не є державною власністю, що не спростовано прокурором.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши пояснення прокурора та представників відповідачів, зясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, повно, всебічно і обєктивно оцінивши докази, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на таке.

14 сесією VII скликання Гологірської сільської ради Золочівського району Львівської області було прийнято рішення від 07.04.2017 року № 124 «Про погодження передачі земель в оренду гологірською сільською радою ТОВ Захід-Агро МХП». Даним рішенням відповідач-1 вирішив: погодити передачу в оренду ТОВ «Захід-Агро МХП» - земельні ділянки сільськогосподарського призначення, що входять до складу спадщини, на які відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, не прийняли спадщину, а також відмовилися від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, згідно зі списком, що додається, орієнтовною площею 172 га терміном на 7 років, але не довше, ніж до моменту державної реєстрації права власності за спадкоємцем на таку земельну ділянку; встановити розмір орендної плати на рівні 7% від НГО (п.2 Рішення); уповноважити Гологірського сільського голову підписати з ТОВ «Захід-Агро МХП» відповідні договори оренди земельних ділянок (п.3 Рішення).

07.04.2017р. між Гологірською сільською радою Золочівського району Львівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4 МХП укладено договір оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що входять до складу спадщини, відповідно до умов якого орендодавець (відповідач 1 у справі) передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки загальною площею 171,7613 га. Відповідно до п.7 Договору оренди, він набирає чинності з дня підписання сторонами і діє протягом 7 (семи) років, але в будь-якому випадку не довше ніж до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішення суду про визнання спадщини відумерлою.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно акту прийому-передачі (земельної ділянки) за договором оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що входить до складу спадщини від 07.04.2017 року, Гологірська сільська рада, як орендодавець, передала, а ТзОВ «Захід-Агро МХП», як орендар, прийняло в оренду земельні ділянки загальною площею 171,7613 га, розташовані на території Гологірської сільської ради Золочівського району Львівської області.

Як зазначено в позовній заяві та не заперечується відповідачами, кошти за використання вказаних земель сплачуються до бюджету сільської ради.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Законом України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), Законом України Про оренду землі та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України, суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно з статтею 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Водночас, за змістом статті 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 сесією VII скликання Гологірської сільської ради Золочівського району Львівської області було прийнято рішення від 07.04.2017 року № 124 «Про погодження передачі земель в оренду гологірською сільською радою ТОВ Захід-Агро МХП». Даним рішенням відповідач-1 вирішив: погодити передачу в оренду ТОВ «Захід-Агро МХП» - земельні ділянки сільськогосподарського призначення, що входять до складу спадщини, на які відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, не прийняли спадщину, а також відмовилися від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, згідно зі списком, що додається, орієнтовною площею 172 га терміном на 7 років, але не довше, ніж до моменту державної реєстрації права власності за спадкоємцем на таку земельну ділянку; встановити розмір орендної плати на рівні 7% від НГО (п.2 Рішення); уповноважити Гологірського сільського голову підписати з ТОВ «Захід-Агро МХП» відповідні договори оренди земельних ділянок (п.3 Рішення).

Як встановлено судом, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, спадкоємці вказаних фізичних осіб у встановленому законом порядку не прийняли спадщини та не оформили ні права власності на земельні ділянки, ні права власності на земельні частки (паї).

За змістом положень Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), земельні частки (паї), на які підтверджувальний документ уже отриманий, але власник не розпорядився ним належним чином (не подав заяву про виділення в натурі (на місцевості) для передання в оренду чи сумісного обробітку), а також земельні частки (паї), власники яких не оформили право власності або померли, а їх спадкоємці не прийняли спадщину, до якої входять земельні частки (паї) відносяться до категорії нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв).

При цьому, згідно розяснення Державного агентства земельних ресурсів №7295/17/6-12 від 14.05.2012, невитребувані земельні частки (паї) не є землями державної власності чи комунальної власності.

Таким чином, в ході розгляду справи, судом встановлено, що земельні ділянки загальною площею 171,7613 га, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, входили як неуспадковані земельні частки (паї).

Так, аналізуючи положення ст.ст. 5, 9, 13 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), а також пунктів 2, 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), можна зробити висновок, що передача в оренду нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок (паїв) здійснюється в залежності від місця розташування таких ділянок, а саме: за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради нерозподілені (невитребувані) земельні частки можуть передаватися в оренду в межах населених пунктів, а за рішенням районної державної адміністрації - за межами населених пунктів.

Разом з тим, суд наголошує на тому, що Закон України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) є спеціальним законодавчим актом, який визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками та використання нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок.

Водночас, як вже зазначалося, в оренду відповідачу 1 було передано земельні частки паї, які не успадковано спадкоємцями померлих громадян, що не спростовано прокурором та не надано доказів протилежного.

Проте, 20.09.2016 Верховною ОСОБА_3 України прийнято Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо правової долі земельних ділянок, власники яких померли котрим, зокрема, внесено зміни в статті 1283 та 1285 ЦК України та статті 4, 19 Закону України Про оренду землі.

Зокрема, відповідно до ст.1285 ЦК України (в редакції станом на момент прийняття оскаржуваного рішення) якщо у складі спадщини є майно (а згідно ст. 190 ЦК України майном являється не лише річ, але і майнові права на неї), яке потребує утримання, догляду, вчинення інших фактичних чи юридичних дій для підтримання його в належному стані, нотаріус, а в населених пунктах, де немає нотаріуса, - відповідний орган місцевого самоврядування, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту укладають договір на управління спадщиною з іншою особою.

У разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки. Особа, яка управляє спадщиною, має право на вчинення будь-яких необхідних дій, спрямованих на збереження спадщини до з'явлення спадкоємців або до прийняття спадщини.

Згідно з частиною 5 статті 4 Закону України Про оренду землі (в редакції станом на момент прийняття оскаржуваного рішення), орендодавцем земельної ділянки, що входить до складу спадщини, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, є особа, яка управляє спадщиною.

Особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку ділянку в оренду на строк до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, про що обов'язково зазначається у договорі оренди земельної ділянки (ч. 6 ст.19 Закону України Про оренду землі).

Таким чином, з наведених приписів ЦК України та Закону України Про оренду землі вбачається, що органом, котрий вправі передавати в оренду земельні ділянки (в т.ч. невитребувані земельні частки) померлих громадян до моменту прийняття спадкоємцями спадщини, або визнання її відумерлою в судовому порядку являються сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки, незалежно від того, чи така земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту чи за межами. Відповідні сільська, селищна, міська рада являються управителем спадщини в силу імперативних положень закону і для реалізації їхніх повноважень щодо передачі в оренду земельних ділянок від них не вимагається вчинення будь-яких інших дій (як от, звернення до суду з вимогою про визнання спадщини відумерлою, як це стверджує прокурор).

Враховуючи викладене, а також те, що спірна земельна ділянка площею 171,7613 га знаходиться на території Гологірської сільської ради, що не спростовано прокурором, суд приходить до висновку, що Гологірська сільська рада вправі була розпоряджатися спірними земельними ділянками та передавати їх в оренду відповідачу 2.

Щодо тверджень прокурора про передання в оренду земельних ділянок без проведення процедури визнання спадщини відумерлою, суд зазначає таке. Цивільним кодексом України та Законом України Про оренду землі встановлено, що заява про визнання спадщини відумерлою подається органом місцевого самоврядування не одразу після смерті спадкодавця та відкриття спадщини, а не менше ніж через рік після відкриття спадщини. У разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки (ч.2 ст.1277, ч. 1 ст. 1285 ЦК України). Особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку ділянку в оренду на строк до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку, або до набрання сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, про що обовязково зазначається у договорі оренди земельної ділянки (ч. 6 ст. 19 Закону України Про оренду землі).

Як вбачається з матеріалів справи, 07.04.2017р. між Гологірською сільською радою Золочівського району Львівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4 МХП укладено договір оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що входять до складу спадщини, відповідно до умов якого орендодавець (відповідач 1 у справі) передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки загальною площею 171,7613 га. Відповідно до п.7 Договору оренди, він набирає чинності з дня підписання сторонами і діє протягом 7 (семи) років, але в будь-якому випадку не довше ніж до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішення суду про визнання спадщини відумерлою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях звертав увагу суду на те, що укладений між відповідачами договір оренди землі не пройшов державної реєстрації, не містить інших істотних умов, а тому в силу закону є недійсним. Однак, суд зазначає, що предметом даного спору є виключно оскаржуване рішення сільської ради, а також доводи сторін, повязані із оскарженням такого рішення. Натомість, договір оренди та його правова оцінка не входить до предмету даного спору та не досліджується судом на відповідність чи невідповідність останнього законодавству, та як позивачем не було заявлено відповідну вимогу про визнання недійсним такого договору (не було наведено правових обґрунтувань його нікчемності).

Згідно з статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 393 Цивільного кодексу України встановлено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Наведені положення є реалізацією частини першої статті 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб та частини другої статті 124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто, в контексті норми статті 1 Господарського процесуального кодексу України має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. При цьому, заінтересована особа вправі звертатись до суду за захистом не будь-якого, а виключно охоронюваного законом інтересу, законного інтересу (абз.3 п.3.5 мотивувальної частини Рішення КСУ №18-рп/2004 від 01.12.2004 року у справі про охоронюваний законом інтерес).

Таким чином, господарський суд зазначає, що перед тим як здійснювати аналіз правомірності та законності прийняття оскаржуваного рішення, в першу чергу слід зясувати чи порушуються прийняттям цього рішення права та інтереси позивача у справі. За відсутності порушень таких прав та інтересів, немає правових підстав для задоволення позову і доцільності у подальшому здійсненні аналізу правомірності та законності такого рішення. При цьому, в силу приписів ст.ст. 74, 76, 77, 78 ГПК України порушення своїх прав чи охоронюваних законом інтересів прийнятим рішенням позивач повинен довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Як вбачається з позовної заяви, прокурор звернувся із даним позовом в інтересах держави. При цьому, порушення прав та інтересів держави обґрунтовує тим, що державним інтересом в даній справі є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання передачі земельних ділянок у користування, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. Інтерес держави, в даному випадку, полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права Українського народу. В той же час прокурор протягом всього розгляду справи не підтвердив належними і допустимими доказами факт порушення інтересів держави.

Суд не погоджується з доводами прокурора про порушення оскаржуваним рішенням відповідача 1 прав та інтересів держави, оскільки цим рішенням в оренду було передано земельні частки паї, які не належать ні до земель державної, ні до земель комунальної власності. Єдиним аргументом, котрий би міг свідчити про порушення прав та інтересів держави та слугувати підставою для задоволення позовних вимог, це законодавче віднесення повноважень щодо такої передачі до компетенції органів державної влади, а не органів місцевого самоврядування. Однак, як встановлено в ході розгляду справи, відповідач 1 своєї компетенції щодо прийняття оскаржуваного рішення не перевищив.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведене, проаналізувавши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

3. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного господарського суду в порядку, встановленому розділом IV ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 02.11.2018р.

Суддя Запотічняк О.Д.