ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2018 року Справа №902/1082/17

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Розізнана І.В.

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Петрук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга Сервіс" на рішення господарського суду Вінницької області від 14.06.2018 р. (суддя Нешик О.С., повний текст рішення складено 02.07.2018 р.) у справі №902/1082/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга Сервіс"

до Донецького національного університету імені ОСОБА_1

про стягнення 293260,55 грн. заборгованості згідно договорів про надання послуг

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 14.06.2018 р. у справі №902/1082/17 у позові товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга Сервіс" до Донецького національного університету імені ОСОБА_1 про стягнення 293260,55 грн. заборгованості згідно договорів про надання послуг, відмовлено у повному обсязі.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що відповідачем не було виконано свої зобовязання щодо оплати послуг зі спостереження за пожежною автоматикою обєктів та технічне обслуговування комунікаційних ліній належним чином, з огляду на що позивач правомірно звернувся до суду за захистом своїх прав з позовом про стягнення 293260,55 грн. заборгованості. Однак, з урахуванням домовленостей сторін стосовно термінів оплати, враховуючи положення ч.2 ст.530, ст.ст.261, 266, 267 Цивільного кодексу України та звернення позивача до суду 30.11.2017 р., суд дійшов висновку про сплив строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та задоволити позов у повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник вказує на ненадання судом першої інстанції належної оцінки припиненню діяльності на території м.Донецька органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судових установ, банків, відділень поштового звязку та перебування директора на окупованій території й заборону терористичних озброєних формувань його виїзду на підконтрольну Україні територію, що унеможливлювало звернення позивача до суду. Посилаючись на ст.263 ЦК України та сертифікат Торгово-промислової палати України №2118 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 09.12.2014 р., апелянт зазначає, що судом не враховано тієї обставини, що з 01.04.2014 р. по дату переміщення з м.Донецька (04.04.2016 р.) перебіг позовної давності зупинився, оскільки предявленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила).

Відповідач, Донецький національний університет імені ОСОБА_1, подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Вважає, що позивач мав реальну можливість для того, щоб скористатись своїм правом на судовий захист протягом строків встановлених чинним законодавством, натомість своїм правом не скористався, при цьому не надав жодних доказів, які б підтвердили неможливість звернення до суду.

Учасники справи не забезпечили явку своїх представників у судове засідання, натомість подали клопотання про відкладення розгляду справи.

Позивач, зокрема, просить відкласти розгляд справи у звязку з неможливістю подання у судове засідання доказів, що мають велике значення для розгляду апеляційної скарги по суті, а саме відповідь Міністерства по справах громадянської оборони, надзвичайним ситуаціям і ліквідації наслідків стихійних лих Донецької Народної Республіки на звернення ОСОБА_2 (директора ТОВ "Кольчуга сервіс" до 24.01.2017 р.) щодо підтвердження заборони його виїзду на підконтрольну Україні територію та заяви свідків ОСОБА_3, ОСОБА_2

Донецький національний університет імені ОСОБА_1 в обґрунтування свого клопотання про відкладення вказує на перебування представника відповідача у відпустці з 29.10.2018 р. по 01.11.2018 р. та відповідно неможливістю забезпечити явку у вказаний час.

Розглядаючи вказані клопотання, колегія суддів зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідно до абз.1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Норми чинного законодавства не обмежують представництво сторін конкретними особами, відтак, у відповідача була можливість забезпечити участь іншого представника, для захисту своїх прав, при розгляді даної справи.

Крім того, згідно зі ч. 3 ст.269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Беручи до уваги окупацію Донбасу, відсутність офіційного визнання Україною самопроголошеної Донецької народної республіки, суд вважає, що докази, які апелянт хоче надати на підтвердження своїх позовних вимог, а саме відповідь від терористичних озброєних формувань будуть зібрані в недопустимий спосіб, у зв"язку з чим, відповідне клоопотання не підлягає задоволенню.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р. вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Враховуючи наведене, а також те, що з поданих клопотань про відкладення не вбачається поважних причин, які б свідчили про необхідність перенесення судового засідання на іншу дату, а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних клопотань та відкладення розгляду справи. З огляду на вказане суд визнав за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників сторін.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, між Донецьким національним університетом імені ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю "Кольчуга Сервіс" було укладено договори спостереження за пожежною автоматикою (ПЦН) обєктів та технічне обслуговування комунікаційних ліній ПЦН №2512-1ПНТО від 08.01.2013 р. (договір-1; т.1, а.с.30), №2412-4ПНТО від 09.01.2014 р. (договір-2; т.1, а.с.35), №2003-4ПНТО від 01.04.2014 р. (договір-3; т.1, а.с.37).

Згідно з п.1.1. вказаних договорів, виконавець зобовязується по завданню замовника надавати послуги по спостереженню за пожежною автоматикою обєктів (послуги), обладнаних установкою автоматичної пожежної сигналізації (УАПС), що наведені у додатку №1 до договору (Протокол узгодження договірної ціни за щомісячне пожежне спостереження УАПС) (т.1, а.с.31, 36, 38).

Відповідно до п.2.1. договорів сторони зобовязуються дотримуватися вимог чинного законодавства та правил експлуатації УАПС.

Пунктом 3.1.4. договорів передбачено, що замовник зобовязується сплачувати за послуги виконавця у розмірі та в строки, що встановлені у розділі 5 цього договору.

У відповідності до п.5.1. договорів, щомісячна оплата замовником послуг вказана у додатку №1 до відповідних договорів та складає за договором-1 - 14010,00 грн., в т.ч. ПДВ 2335,00 грн.; за договором-2 14574,00 грн., в т.ч. ПДВ 2429,00 грн.; за договором-3 13332,00 грн., в т.ч. ПДВ 2222,00 грн.

Додатковою угодою №1 від 06.06.2013 р. до договору спостереження за пожежною автоматикою (ПЦН) обєктів та технічне обслуговування комунікаційних ліній ПЦН №2512-1ПНТО від 08.01.2013 р. сторони домовились змінити щомісячну оплату послуг, а саме викласти п.5.1. договору у наступній редакції: щомісячна оплата замовником послуг по цьому договору вказана у додатку№1 та складає 14574,00 грн., в т.ч. ПДВ 2429,00 грн.

Відповідно до п.7.1. договорів, договори діють до повного розрахунку між сторонами.

Положеннями ст.ст. 11, 629 ЦК України, ст.174 ГК України встановлено, що договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобовязання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За приписами ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, після фактичного виконання робіт за укладеними договорами, товариством з обмеженою відповідальністю "Кольчуга Сервіс" виставлено акти приймання-здачі виконаних робіт, а саме:

- за договором-1: акт №ОУ-04680 за січень 2013 року; акт №КС-0000075 за лютий 2013 року; акт №КС-0000343 за березень 2013 року; акт №КС0000584 за квітень 2013 року; акт №КС-0000901 за травень 2013 року; акт КС-0001210 за червень 2013 року; акт №КС-0001525 за липень 2013 року; акт №КС-0001895 за серпень 2013 року; акт №КС-0002187 за вересень 2013 року; акт №КС-0002513 за жовтень 2013 року; акт №КС-0002830 за листопад 2013 року; акт №КС-0003138 за грудень 2013 року (т.1, а.с.39-59) на загальну суму 172068,00 грн.;

- за договором-2: акт №КС-0003445 за січень 2014 року; акт №КС-0003755 за лютий 2014 року, акт №КС-0004075 за березень 2014 року (т.1, а.с.60-62) на загальну суму 43722,00 грн.;

- за договором-3: акт №КС-0004420 за квітень 2014 року; акт №КС-0004782 за травень 2014 року (т.1, а.с.63-66) на загальну суму 26664,00 грн.

Посилання в актах приймання-здачі (т.1, а.с.42-59) на договір №2512-1ПНТО від 01.01.2013 р. оцінюються судом апеляційної інстанції як описка, оскільки колегією суддів було встановлено, що договір від 01.01.2013 р. сторонами не укладався, а правовідносини з виконання робіт виникли на підставі договору від 08.01.2013 р., що не заперечується сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до положень ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Порядок та строк оплати послуг погоджений сторонами в розділі 5 договорів, а саме згідно з п.5.2. договору-1, сплата послуг виконавця здійснюється замовником впродовж 10-денного строку з моменту виставлення щомісячного рахунку та підписання акту приймання-здачі виконаних робіт.

Пунктом 5.2., 5.3. договорів 2, 3 сторони погодили, що сплата послуг виконавця здійснюється замовником по факту виконаних робіт та підписання щомісячного виставленого виконавцем акту приймання-здачі виконаних робіт. Сторони домовились, що нарахування штрафних санкцій за прострочення зобовязань не закінчується через 6 місяців, а продовжується до моменту повного виконання зобовязань.

Натомість, апеляційним судом безспірно встановлено, що розрахунок за надані послуги в межах заявлених позовних вимог відповідач здійснив частково, сплативши частково суму заборгованості за договором-1 у розмірі 30352,8 грн. за спірний період липня-грудня 2013 р., що підтверджується платіжними дорученнями №1501 від 27.03.2014 р., №1503 від 29.04.2014р., №1835 від 29.04.2014 р., №2088 від 20.05.2014 р., №2180 від 20.05.2014 р., №26633 від 20.05.2018 р. (т.1, а.с.67, 69-70, 73-75).

Платіжні доручення №1552 від 04.04.2014 р., №17 від 29.04.2014 р., №1553 від 20.05.2014 р. (т.1, а.с.68, 71, 72) судом до уваги не беруться, оскільки стосуються оплати наданих послуг у травні та червні 2013 р., а згідно вимог позовної заяви даний період не є спірний.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази часткової оплати послуг за липень 2013 р. в сумі 214,8 грн., але враховуючи доводи позовної заяви товариство з обмеженою відповідальністю "Кольчуга сервіс" не заперечує здійсненої оплати у вказаному розмірі.

Враховуючи викладене, у Донецького національного університету імені ОСОБА_1 утворилась заборгованість перед товариством з обмеженою відповідальністю "Кольчуга сервіс" в розмірі 127262,40 грн., в тому числі за договором-1 в сумі 56876,40 грн., за договором-2 - 43722,00 грн., за договором-3 - 26664,00 грн., що також підтверджується наявними в матеріалах справи актами звірки взаєморозрахунків за спірні періоди (т.1, а.с.76-78).

У звязку з невиконанням умов договору зі сплати послуг товариство з обмеженою відповідальністю "Кольчуга сервіс" звернулось до відповідача з листом щодо погашення вказаної заборгованості та підписання актів звірки (т.1, а.с.79).

Листом №380/01-09/18 від 01.08.2017 р. (т.1, а.с.80-81) Донецький національний університет імені ОСОБА_1, посилаючись на здійснення освітньої діяльності на території м.Вінниця та залишення всієї матеріально-технічної бази, всіх документів, в тому числі і господарських договорів, а також даних бухгалтерського обліку у захоплених будівлях університету у м.Донецьк, вказав, що відомості про заборгованість перед ТОВ "Кольчуга сервіс" були відсутні у даних бухгалтерського обліку, що у свою чергу, не створювало підстав для сплати вказаної заборгованості. Крім того, зазначає, що з моменту невиконання зобовязання минув строк позовної давності.

04.09.2017 р. позивач надіслав на адресу відповідача претензію про стягнення заборгованості за договорами надання послуг (т.1, а.с.82-87), у якій просив сплатити суму боргу в розмірі 127262,40 грн.

У відповідь на претензію відповідач листом №505/01-09/18 від 04.10.2017 р. (т.1, а.с.88) повідомив, що вимоги претензії не визнаються (аргументація вказаної позиції викладена у листі №380/01-09/18 від 01.08.2017 р.).

Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Крім того, положеннями статті 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, частиною 2 статті 625 ЦК України врегульовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи положення статті 625 ЦК України та порушення відповідачем умов договорів щодо своєчасної оплати послуг, позивач здійснив нарахування 3% річних у розмірі 14706,41 грн. та інфляційних втрат у розмірі 151291,80 грн., а саме за договором-1 за період з 11.08.2013 р. по 20.11.2017 р. 3% річних 7049,22 грн., інфляційних втрат 71119,22 грн.; за договором-2 за період з 02.02.2014 р. по 20.11.2017 р. 3% річних 4846,55 грн., інфляційних втрат 52192,35 грн.; за договором-3 за період з 02.05.2014 р. по 20.11.2017 р. 3% річних 2810,68 грн., інфляційних втрат 27980,23 грн.

Проаналізувавши обставини справи та вимоги чинного законодавства, перевіривши наведений представником позивача розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність заявленої до стягнення з відповідача заборгованості з оплати послуг в сумі 127262,40 грн., 3 % річних у розмірі 14706,41 грн. та інфляційних втрат у сумі 151291,80 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга сервіс" щодо стягнення з Донецького національного університету імені ОСОБА_1 заборгованості за договорами спостереження за пожежною автоматикою (ПЦН) обєктів та технічне обслуговування комунікаційних ліній ПЦН у сумі 293260,65 грн. (т.1, а.с.117), яку суд першої інстанції задоволив та на цій підставі відмовив у позові.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування строків позовної давності у даній справі з огляду на таке.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Частинами четвертою, п'ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся до суду з даним позовом 30.11.2017 р. (згідно відтиску штемпеля підприємства поштового звязку на поштовому конверті - т.1, а.с.98)), натомість основна заборгованість за надані послуги заявлена за період з липня 2013 року по травень 2014 року, а нарахування 3% річних та інфляційних втрат за договором-1 за період з 11.08.2013 р. по 20.11.2017 р.; за договором-2 за період з 02.02.2014 р. по 20.11.2017 р.; за договором-3 за період з 02.05.2014 р. по 20.11.2017р.

Статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо.

Пунктом 5.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 р. роз'яснено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Враховуючи викладене, беручи до уваги умови укладених сторонами договорів щодо порядку та строків оплати наданих послуг та звернення позивачем до суду лише 30.11.2017р., суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, з огляду на що позов не підлягає задоволенню.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про зупинення строку позовної давності з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється, зокрема, якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила).

Приписами статті 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Частина 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" визначає форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) - надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

За змістом частини 2 статті 218 ГК України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Відповідно до ч.3 ст.14 Закону України "Про торгово-промислові палати України" Торгово-промислова палата України, зокрема, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями субєктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно із статтею 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

На підтвердження форс-мажорних обставин позивачем надано сертифікат Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини №2118 від 09.12.2014 р. (т.1, а.с.89-90), яким засвідчено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 01 липня 2014 року для товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга Сервіс" при здійсненні господарської діяльності на території м.Донецька щодо виконання законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обовязкових платежів.

Оцінюючи сертифікат ТПП України, враховуючи ознаки надзвичайності та невідворотності непереборної сили, колегія суддів дійшла висновку про неналежність та недопустимість вказаного доказу у спірних правовідносинах, оскільки форс-мажорні обставини встановлені лише для конкретної ситуації, а саме неможливості сплати позивачем податків та обов'язкових платежів. Однак встановлений факт наявності форс-мажорних обставин в розумінні статті 617 ЦК України для конкретної ситуації не поширює свою дію на всі відносини та діяльність суб'єкта господарювання. Доведенню також підлягає, що факт настання форс-мажорних обставин перешкоджав виконанню/вчиненню конкретних дій окремим субєктом у надзвичайних та невідворотних подіях, а в даному випадку - неможливість звернення позивача до суду в межах строку позовної давності. Настання форс-мажорних обставин засвідчується щодо конкретного зобовязання та щодо конкретних правовідносин, а не лише щодо субєкта, який бере участь у таких відносинах.

Таким чином, вказані Торгово-промисловою палатою України у сертифікаті обставини не є підставою для зупинення строку позовної давності, оскільки не містять ознак надзвичайності та невідворотності щодо процесуальної неможливості подання позову товариством з обмеженою відповідальністю "Кольчуга Сервіс" у спірних правовідносинах.

Посилання апелянта щодо припинення діяльності на території м.Донецька з серпня 2014 року органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судових установ, банків, відділень поштового звязку та перебування директора на окупованій території й заборону терористичних озброєних формувань його виїзду на підконтрольну Україні територію, що унеможливлювало звернення позивача до суду, оцінюються судом критично, оскільки як вбачається з сертифікату №2118 від 09.12.2014 р. товариство з обмеженою відповідальністю "Кольчуга сервіс" звернулось із заявою до ТПП України на отримання висновку - 01.11.2014р., тобто вказані вище обставини не позбавили позивача можливості подати таке звернення.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

З огляду на вказане пеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 14.06.2018 р. у справі №902/1082/18 залишити без змін, апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга Сервіс" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "05" листопада 2018 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.