ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"29" жовтня 2018 р. Справа № 907/400/18

Західний апеляційний господарський суд, в особі:

головуючого судді: Галушко Н.А.,

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тирба» б/н від 19.09.2018,

на ухвалу господарського суду Закарпатської області від 21.06.2018 про забезпечення позову, суддя: Ремецькі О.Ф., м. Ужгород, (повний текст ухвали складено та підписано - 21.06.2018),

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал», м. Тячів,

у справі №907/400/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал», м. Тячів, Тячівський р-н., Закарпатської обл.,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Тирба», с. Кричово, Тячівський р-н., Закарпатської обл.,

про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

22.10.2018 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Тирба» б/н від 19.09.2018 на ухвалу господарського суду Закарпатської області від 21.06.2018 про забезпечення позову в справі №907/400/18.

Апеляційним господарським судом встановлено, що оскаржувана відповідачем ухвала суду першої інстанції проголошена 21.06.2018, повний текст ухвали складено та підписано - 21.06.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Статтею 5 Європейської конвенції про обчислення строків від 16.05.1972, при обчисленні строку суботи, неділі та офіційні свята враховуються.

Згідно з п. "а" ч. 1 ст. 1 Європейської конвенції про обчислення строків від 16.05.1972, ця Конвенція застосовується до обчислення строків у цивільних, комерційних і адміністративних справах, включаючи процедуру стосовно таких справ, якщо такі строки встановлені законом або судовим чи адміністративним органом.

Згідно з ч. 1 ст. 115 ГПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

За змістом ч. 1, 4, 6, 7 ст. 116 ГПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію тільки в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв'язку.

Враховуючи, що повний текст оскаржуваної ухвали виготовлено 21.06.2018, то перебіг строку апеляційного оскарження починається з 22.06.2018 (наступного дня після постановлення ухвали), а тому даний строк завершується 02.07.2018 (оскільки останній день строк апеляційного оскарження, а саме 01.07.2018 припадає на неділю). Натомість апеляційна скарга здана на пошту 20.09.2018, тобто з пропущенням строку апеляційного оскарження на 71 день (2 місяці 19 днів).

Зазначені обставини узгоджуються відомостями пошукового запиту штрихкодового ідентифікатору за №188, розміщеного на поштовому конверті, яким подана апеляційна скарга.

Натомість апелянтом подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали господарського суду Закарпатської області від 21.06.2018 про забезпечення позову в справі №907/400/18, в якій зазначає, що оскільки оскаржувана ухвала не надходила на адресу апелянта (відповідача), апелянт не підписував повідомлень про отримання поштових відправлень, а також нікого не уповноважував на отримання поштової кореспонденції, то він не мав повноцінної змоги вчасно підготувати та подати апеляційну скаргу в строки, визначені процесуальним законом. Як на поважність причин пропуску посилається на те, що оскаржувану ухвалу суду першої інстанції отримав лише 13.09.2018 через представника апелянта - адвоката Розмана С.Ю., після ознайомлення з матеріалами справи, в підтвердження чого додає заяву. Також, зазначає, що апелянт не мав об'єктивної можливості ознайомитись зі змістом оскаржуваної ухвали, оскільки на час прийняття оскаржуваної ухвали, тобто в червні 2018 року, перебував за кордоном, в підтвердження чого додає копію закордонного паспорту, в якому містяться відбитки печаток пунктів пропуску.

24.10.2018 на адресу Західного апеляційного господарського суду від позивача надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відповідача, які подані відповідно до ч. 2 ст. 262 ГПК України.

Зокрема, у вказаних запереченнях позивач зазначає, що:

1)апелянту було відомо про оскаржувану ухвалу, оскільки ним подавалось до суду першої інстанції клопотання про зустрічне забезпечення позову, в якому згадує про ухвалу, яку оскаржує в цій апеляційній скарзі. Згадане клопотання відповідача про зустрічне забезпечення було задоволено ухвалою господарського суду Закарпатської області від 19.07.2018 у справі 907/400/18, проте в наступному скасоване постановою Львівського апеляційного господарського від 30.07.2018 в цій ж справі.

2)перебування директора апелянта за кордоном не є об'єктивною обставиною, яка унеможливлювала оскарження спірної ухвали;

3)директор апелянта перебував за кордоном декілька разів по кілька днів, що не свідчить про його відсутність протягом всього строку апеляційного оскарження;

4)підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, які наведені скаржником є неповажними, а тому подання цієї апеляційної скарги спрямоване на повторний перегляд остаточного судового рішення, що буде суперечити принципу правової визначеності та принципу верховенства права.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією із основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження, частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право особи на захист судом його прав.

Частиною 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Водночас, у відповідності до ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, вищенаведені норми процесуального закону регламентують принцип диспозитивності судового процесу, згідно з яким особа самостійно або через уповноваженого представника здійснює свої процесуальні права та обов'язки.

Господарський процесуальний кодекс України не пов'язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Розглянувши клопотання апелянта (відповідача) про поновлення строку на апеляційне оскарження, давши оцінку доводам апелянта та запереченням позивача проти відкриття апеляційного провадження, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що причини пропуску строку апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції, які наведені у клопотанні про поновлення строку не відповідають фактичним обставинам, слід визнати неповажними, а тому відмовити в задоволенні клопотання скаржника про поновлення строку на подання апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 19.07.2018 в справі 907/400/18 задоволено клопотання відповідача про зустрічне забезпечення позову від 13.07.2018, яке ним заявлялось на противагу існуючим заходам забезпечення позову, які вжиті ухвалою, що є предметом заявленої апеляційної скарги відповідача.

В наступному ця ухвала суду першої інстанції скасована постановою Львівського апеляційного господарського від 30.07.2018 у цій же справі, яка набрала законної сили та ніким не оскаржувалась. Апеляційний господарський суд в постанові встановив, що обґрунтування клопотання про зустрічне забезпечення зводяться до аргументів про незаконність ухвали Господарського суду Закарпатської області від 21.06.2018 про забезпечення позову.

Таким чином, зважаючи на вищенаведене, апелянту ще 13.07.2018 було достеменно відомо про ухвалу суду першої інстанції від 21.06.2018 про забезпечення позову.

З огляду на вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає безпідставними, такими що не відповідають фактичним обставинам, доводи апелянта, що оскаржувану ним ухвалу отримано 13.09.2018 через представника апелянта - адвоката Розмана С.Ю., після ознайомлення зі матеріалами справи.

З цих же підстав не приймаються до уваги доводи апелянта про те, що він не мав об'єктивної змоги ознайомитись зі змістом оскаржуваної ухвали, оскільки на час прийняття оскаржуваної ухвали, тобто в червні 2018 року, перебував за кордоном, в підтвердження чого додає копію закордонного паспорта директора, в якому містяться відбитки печаток пунктів пропуску.

Окрім того, апеляційний господарський суд зазначає, що одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, а також права на оскарження судового рішення (фактично - права на виправлення судової помилки) з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду та строку на оскарження у розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.

Європейський Суд з прав людини сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).

Розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції»).

З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, зазвичай, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа «Мушта проти України»); 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справи «Рябих проти Росії», «Устименко проти України»); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справи «Безруков проти Росії», «Брумареску проти Румунії»).

При цьому у кожному випадку прийняття національними судами рішення про поновлення строків на звернення до суду або на оскарження судового рішення, ЄСПЛ наголошує на необхідності перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків втручання у принцип res judicata, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні у підставах для поновлення строків (справа «Пономарьов проти України»), а також, чи є обмеження права особи на доступ до суду пропорційним (справа «Мельник проти України»).

Отже, згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв'язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об'єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.

Що стосується забезпечення реалізації права на оскарження судового рішення у контексті пропуску строку на таке оскарження, у рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика, відповідно до якої поновлення строків на оскарження може бути виправданим, якщо: 1) пропуск строку є поважний, об'єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника, а тим більше, якщо пропуск строку стався з вини судів попередніх інстанцій, зокрема, у зв'язку з несвоєчасним врученням повного тексту судового рішення при одночасній добросовісній поведінці скаржника та вчиненні останнім усіх залежних від нього дій з метою отримання такого рішення; 2) оскарження судового рішення здійснюється не з метою перегляду остаточного рішення, а обумовлене метою виправлення судової помилки, яка має суттєве значення для захисту прав та інтересів особи або становить значний суспільний або у, виняткових випадках, державний інтерес.

Одним із визначальних критеріїв для прийняття судом рішення про поновлення чи непоновлення строку є досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, з обов'язковим врахуванням того, що одним з основних елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності. При цьому дотримання строків однаковою мірою стосується всіх учасників судового спору, які мають абсолютне право на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

За таких обставин, апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що в спірному випадку відсутні підстави для поновлення відповідачу строку на апеляційне оскарження ухвали господарського суду Закарпатської області від 21.06.2018 в справі №907/400/18, оскільки підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, які наведені скаржником є неповажними.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 260 ГПК України, апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 256 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 261 цього Кодексу.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Тирба» б/н від 19.09.2018 на ухвалу господарського суду Закарпатської області від 21.06.2018 про забезпечення позову в справі №907/400/18 підлягає залишенню без руху з підстав, що визначені ч. 3 ст. 260 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 256, 260 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

визнати неповажними наведені апелянтом підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали господарського суду Закарпатської області від 21.06.2018 в справі №907/400/18.

Залишити без руху апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тирба» б/н від 19.09.2018 на ухвалу господарського суду Закарпатської області від 21.06.2018 про забезпечення позову в справі №907/400/18.

Скаржнику протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки вказавши інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 261 цього Кодексу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.А. Галушко

Дата підписання ухвали 29.10.2018.