ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/2365/18
Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розгянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом приватного акціонерного товариства "Космед", м. Київ до товариства з обмеженою відповідальністю "Титан", м. Мерефа про стягнення коштів у розмірі 182 817,04 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, приватне акціонерне товариство "Космед", м. Київ звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, товариства з обмеженою відповідальністю "Титан", м. Мерефа про стягнення коштів у сукупному розмірі 182 817,04 грн., а саме: 171 469,99 грн. основної заборгованості, 9 810,63 грн. пені та 1 536,42 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29 серпня 2018 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі № 922/2365/18, розгляд справи призначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. 29 серпня 2018 року, ухвалою господарського суду Харківської області, відмовлено позивачу в задоволені заяви про забезпечення позову. 18 вересня 2018 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 27189) за яким останній позовні вимоги не визнає, в задоволені позову просить відмовити з огляду на те, що позивачем не доведено документально правомірність та обґрунтованість здійснення поставки товару до аптек відповідача, внаслідок ненадання позивачем до позову копій письмових замовлень відповідача, передбачених п. 2.1 договору. Вказаний відзив судом долучено до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

02 січня 2018 року між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) було укладено договір поставки № К-01497. Відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 1.3 договору постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених договором, передати у власність покупцю косметичну продукцію наступних торгівельних марок VICHY, LRP (товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити його вартість. Найменування товару, що підлягає поставці за цим договором, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура) визначено у специфікації (специфікація), яка міститься в додатку № 1 до цього договору і є його невід'ємною частиною. Товар передається у власність покупця з наступною документацією: рахунок-фактура, в якому зазначається загальна вартість товару, що поставляється, а також загальна сума, що підлягає оплаті покупцем; видаткова накладна. Поставка товару здійснюється на підставі замовлення покупця, що складається у письмовій формі та повинне містити наступну інформацію: найменування покупця та його реквізити; найменування товару; код товару (штрих-код); кількість товару у відповідних одиницях виміру; місце доставки товару із вказівкою на точну дату. Замовлення покупця викладається у письмовій формі й надсилається на адресу постачальника. За згодою постачальника, покупець може здійснити замовлення шляхом подання його постачальнику: в електронному вигляді на адресу електронної пошти постачальника; усно через уповноваженого представника постачальника безпосередньо за місцем знаходження покупця (п.п. 2.1, 2.2, 2.2.1, 2.2.2 договору). Сторони дійшли взаємної згоди, що ціна одиниці кожного виду товару визначається у формі підтвердження замовлення та/або рахунку-фактурі, отриманого покупцем. Ціна товару, визначена у формі підтвердження замовлення та/або рахунку-фактури, може відрізнятися від ціни аналогічного товару у специфікації. Загальна вартість та кількість товару, який передається покупцю в межах цього договору, визначається сумою загальних вартостей та кількостей (обсягу) товару, що вказані в накладних, за якими покупець отримав товар від постачальника. Оплата вартості партії товару здійснюється на умовах відстрочення платежу строком на 30 календарних днів, що відраховується від дати виписки видаткової накладної постачальника на відповідну партію товару. У випадку прострочення оплати товару при здійсненні умов відстрочення платежу, покупець додатково сплачує на користь постачальника штрафну неустойку в розмірі 0,1% за кожен день прострочення від вартості товару, оплата якого прострочена. Зобов'язання покупця по оплаті товарів вважається виконаним з моменту зарахування коштів на банківський рахунок постачальника. Підтвердженням зарахування коштів на банківський рахунок постачальника є банківська виписка із зазначенням платника, видана банком, що обслуговує постачальника. Сторони домовились, що у разі наявності заборгованості за цим договором, постачальник має право, незалежно від призначення платежу, здійснювати зарахування грошових коштів, що надійшла від покупця, в наступній черговості: в першу чергу погашається - штрафні санкції, пені, збитки; в другу чергу погашається - заборгованість з основного зобов'язання (простроченого платежу); в третю чергу погашається - поточні платежі; в четверту чергу погашається - авансові платежі (п.п. 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.8, 4.9 договору). Відповідно до п.п. 8.1, 8.2 договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Термін дії цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 8.1 цього договору, та закінчується 31 грудня 2019 року. Але в будь-якому випадку договір діє до моменту повного виконання сторонами зобов'язань, визначених цим договором.

Як вказує позивач у позовні заяві, ним в повному обсязі було виконано зобов'язання за даним договором, що підтверджується наявними в матеріалах справи накладними: № 18011474 від 16 березня 2018 року на суму 40 577,90 грн.; № 18010368 від 13 березня 2018 року на суму 15 306,08 грн.; № 18012009 від 19 березня 2018 року на суму 16 514,20 грн.; № 18012734 від 22 березня 2018 року на суму 6 554,63 грн.; № 18013318 від 26 березня 2018 року від 16 419,50 грн.; № 18014590 від 02 квітня 2018 року на суму 19 760,83 грн.; № 18016616 від 12 квітня 2018 року на суму 37 388,12 грн.; № 18016651 від 12 квітня 2018 року на суму 24 948,29 грн. 11 червня 2018 року позивачем на адресу відповідача було направлено претензію за вих. № 048, відповідно до якої позивач просив відповідача негайно погасити прострочену заборгованість в сумі 171 469,99 грн., а також штрафні санкції за неналежне виконання зобов'язань за договором поставки № К-01497 від 02 січня 2018 року в сумі 8 882,44 грн., шляхом здійснення безготівкового переказу відповідної суми на рахунок позивача. 19 червня 2018 року відповідачем за платіжним дорученням № 10336 перераховано на користь відповідача грошові кошти у розмірі 8 882,44 грн., з призначенням платежу - "оплата штраф. санкцій, по дог№К-01497 від 02.01.18 Сума 8 882,44 грн ПДВ (звільнення від ПДВ) 0,00 грн. Позивач вказує у позовній заяві, що відповідач так і не розрахувався за отриманий товар, що й стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. В розумінні статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). До частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, - господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Водночас, статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 694 ЦК України встановлено особливості продажу товару в кредит. Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу; товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, дослідивши умови договору поставки № К-01497 від 02 січня 2018 року, суд вважає, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки та до якого повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов'язання, а також положення параграфу 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України. Абзац 1 ч. 1 ст.193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вище викладене, беручи до уваги те, що відповідачем, в порушення умов договору поставки К-01497 від 02 січня 2018 року, не сплачено вартість отриманого товару, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки № К-01497 від 02 січня 2018 року у розмірі 171 469,55 грн. є обґрунтованими, підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню. В частині стягнення з відповідача 0,44 грн. заборгованості за отриманий товар суд відмовляє як в необґрунтованій та безпідставно заявленій, з огляду на те, що сукупна вартість товару, поставленого за накладними, пред'явленими до стягнення, складає 171 469,55 грн., а не 171 469,99 грн., як вказує позивач.

Твердження відповідача про те, що позивачем не доведено документально правомірності та обґрунтованості здійснення поставою товару, з огляду на ненадання до матеріалів справи письмового замовлення відповідача є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи, з огляду на наступне. По-перше, п. 2.2.1 договору поставки № К-01497 від 02 січня 2018 року, сторонами врегульовано здійснення замовлення шляхом подання його постачальнику (позивачу по справі) - усно через уповноваженого представника постачальника безпосередньо за місцем знаходження покупця; по-друге, в матеріалах справи наявні накладні, які підписані представником відповідача та скріплені початковою його підприємства; по-третє, 19 червня 2018 року за платіжним дорученням № 10336 відповідачем було сплачено на користь позивача штрафні санкції за прострочення оплати вартості товару у розмірі 8 882,44 грн., з посиланням на спірний договір.

Розглянувши частину позовних вимог позивача про стягнення з відповідача 9 810,63 грн. пені суд зазначає наступне. Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Стаття 549 Цивільного кодексу України визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. В силу ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Пунктом 4.4 договору сторонами передбачено сплату штрафної неустойки в розмірі 0,1% за кожен день прострочення від вартості товару, оплата якого прострочена. Тобто, умовами п. 4.4 договору, сторонами встановлено відповідальність за прострочення оплати вартості товару, яка (санкція) за своєю правовою природою, з огляду на порядок нарахування, є саме пенею.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем пені, враховуючи п. 4.4 договору, приписи ст. 232 ГК України та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", суд встановив, що позивачем при здійсненні нарахування пені не враховано вимоги ст. 253 Цивільного кодексу України (невірно визначено початок перебігу строку прострочення відповідача та проведено нарахування на останній день, наданий відповідачеві для виконання свого грошового зобов'язання та на у більшому розмірі (0,1%) проти подвійної облікової ставки НБУ), отже, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 8 477,88 грн. (за період: з 16 квітня 2018 року по 20 серпня 2018 року; з 15 квітня 2018 року по 20 серпня 2018 року; з 19 квітня 2018 року по 20 серпня 2018 року; з 22 квітня 2018 року по 20 серпня 2018 року; з 26 квітня 2018 року по 20 серпня 2018 року; з 03 травня 2018 року по 20 серпня 2018 року; з 15 травня 2018 року по 20 серпня 2018 року; з 26 червня 2018 року по 20 серпня 2018 року) та з урахування проведеної відповідачем часткової сплати пені у розмірі 8 882,44 грн. (платіжне доручення № 10336 від 19 червня 2018 року) є обґрунтованими та такими, що задовольняються судом. В решті позову в частині стягнення пені у розмірі 1 332,75 грн. суд відмовляє, як в безпідставно заявленій та необґрунтованій через невірність визначення періоду нарахування та поза межами Закону, про який зазначено вище судом.

Розглянувши частину позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних за користування чужими коштами у розмірі 1 536,42 грн., суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем з посиланням на ст.ст. 625, 694, 695 ЦК України, здійснено нарахування 3% річних.

Статті 694 та 695 ЦК України, на які посилається позивач, як на підставу стягнення 3% річних за користування чужими грошовими коштами, регулюють порядок продажу товару в кредит та особливості оплати товару з розстроченням платежу, а не порядок застосування фінансових санкцій у випадку виникнення грошового зобов'язання. Водночас, статтею 625 ЦК України, на яку теж посилається позивач, передбачено відповідальність за порушення грошового зобов'язання у вигляді стягнення 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно, по закінченню строку відстрочення платежу, до даних правовідносин підлягає застосуванню норма ст. 625 ЦК України, оскільки саме з цього моменту у відповідача виникає грошове зобов'язання, яке й підпадає під приписи вказаної статті. З надано позивачем розрахунку вбачається, що позивачем проведено нарахування 3% річних, передбачене саме ст. 625 ЦК України, хоча й некоректно зазначено, що дане рахування є нарахуванням 3% річних за користування чужими грошовими коштами. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши зроблений позивачем розрахунок 3% річних, суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок зроблено невірно, внаслідок невірного визначення строку на оплату вартості поставленого товару, з огляду на що й невірно визначено початок періоду прострочення відповідача (сплив терміну оплати) в зв'язку з чим, суд визнав обґрунтованими позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1 515,64 грн. В частині вимог про стягнення з відповідача 20,78 грн. 3% річних суд відмовляє, як в безпідставно заявленій через невірно визначений початок строку прострочення відповідача.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 722,68 грн. Питання розподілу витрат на правову допомогу судом не розглядається з огляду на не визначення позивачем навіть їх розміру, не кажучи вже про надання доказів їх понесення.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Згідно частини 5 статті 240 ГПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 91, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, ст.ст. 233, 236-241, 247, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Титан" (62472, Харківська обл., Харківський р-н, м. Мерефа, вул. Дніпропетровська, буд. 223, кім. 8-8, ) на користь приватного акціонерного товариства "Космед" (04078, м. Київ, вул. Сирецька, 49-Г, ) 171 469,55 грн. основної заборгованості, 8 477,88 грн. пені, 1 515,64 грн. 3% річних та 2 722,68 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 ГПК України та з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено 29.10.2018 р.

Суддя Н.В. Калініченко

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

справа № 922/2365/18