ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"26" жовтня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/1443/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловська Ю.М.

при секретарі судового засідання: Карагяур В.М.

за участю представників:

від позивача: Скіндер В.Б. (ордер № ОД 207106 від 13.07.18);

від відповідача: Сорока Г.С. (представник за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Павлова Валентина Володимировича (57525, АДРЕСА_1);

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфокс" (04116, м. Київ, вул. Шулявська, буд. 5) в особі філії "Інфоксводоканал" (65039, м. Одеса, вул. Басейна, буд. 5);

про зобов'язання укласти додаткову угоду

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: позивач - Фізична особа-підприємець Павлов Валентин Володимирович звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою (вх. ГСОО №1548/18) до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфокс" в особі філії "Інфоксводоканал" про зобов'язання укласти додаткову угоду №1 до договору №6717/3 від 24.01.2013 року.

Правовими підставами для звернення з відповідним позивом, серед іншого, позивачем визначені положення ст. 188 Господарського кодексу України та ст. 203 Цивільного кодексу України. При цьому, необхідність внесення змін у договір та укладення відповідної додаткової угоди позивач обґрунтовує тим, що Правила приймання стічних вод підприємств, установ, і організацій в систему каналізації м. Одеси, затверджені рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №632 від 14.06.2007 року (надалі - Правила), на момент укладення договору, не набули чинності, отже, застосування цих правил як нормативного документа та джерела регулювання відносин сторін договору №6717/3 та посилання на них у тексті зазначеного договору є неможливим. Водночас, позивач наполягає на виключені пп. 2.3.2 укладеного між сторонами договору, оскільки, за думкою позивача, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постаново Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005р. прямо заборонено відповідачу обмежувати надання послуг постачання холодної та гарячої води і водовідведення, в зв'язку з чим спірний пункт договору має бути виключено із змісту договору на підставі ч.1 ст. 203 ЦК України, як такий, що не відповідає Закону. Разом з тим, позивач зазначає, що зазначення реквізитів сторін є обов'язковим для господарського договору та у разі їх зміни наступає необхідність внесення відповідних змін у договорі, в зв'язку з чим, позивач просить суд зобов'язати відповідача укласти відповідну додаткову угоду, як з Фізичною особою-підприємцем Павловим Валентином Володимировичем. Отже, з зазначених підстав позивач просить суд зобов'язати відповідача укласти відповідну додаткову угоду та зазначає, що 12.05.2018 року направив відповідачу пропозицію про укладення відповідної додаткової угоди з відповідними примірниками. Однак, як зазначає позивач, 09.07.2018 року відповідач надіслав лист №3597ВК-11 від 25.06.2018р. у якому відмовився від укладення спірної додаткової угоди, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду, в порядку ч. 4 ст. 188 ГК України.

Ухвалою суду від 23.07.2018 року за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/1443/18 за правилами загального позовного провадження із призначенням проведення підготовчого засідання.

09.08.2018 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов вх. ГСОО №16154, в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, згідно якого відповідач проти позову заперечує, та вважає заявлені позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Павлова Валентина Володимировича незаконними та необґрунтованими з наступних підстав. Так, відповідач стверджує, що позивачем не надано нормативного документу, який свідчить про нечинність Правил №632, тоді як зазначені правила наразі є чинними та діють, отже, внесення відповідних змін у спірний договір, шляхом виключення пунктів договору №6717/3 від 24.01.2013р., які містять посилання на Правила №632 є безпідставним, з огляду на те, що Правила № 632 від 14.06.2007р. були оприлюднені 27.06.2007р. на офіційному веб-сайті Одеської міської ради, а рішення виконкому Одеської міської ради №632 від 14.06.2007р. було оприлюднене 18.02.2016р. в друкованому засобі масової інформації. З приводу вимог щодо виключення п. 2.3.2 спірного договору відповідач посилається на те, що Правила №632 встановлюють право водоканалу відключати підприємства від мереж водопроводу та каналізації, в тому числі при несплаті або несвоєчасної оплати послуг водовідведення та водночас, згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року передбачено право відповідача на припинення надання відповідної комунальної послуги. Отже, зазначає про безпідставне намагання позивача щодо виключення п. 2.3.2 спірного договору. Крім того, відповідач зазначає, що внесення змін в частині реквізитів позивача без зміни преамбули договору не є можливим, тоді як позивачем не вказано підстав для такої зміни та не надано документів необхідних для вчинення відповідних дій. З урахуванням викладеного відповідач просить суд відмовити у задоволені позовних вимог Фізичної особи-підприємця Павлова Валентина Володимировича.

Ухвалою суду від 13.08.2018 року, в порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, підготовче засідання було відкладено на 17.10.2018 року.

22.08.2018 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив вх. ГСОО №17116/18, згідно якої позивач не погоджується із доводами відповідача викладеними у відзиві на позовну заяву та стверджує, що Правила №632 не набрали чинності у встановленому законом порядку, в зв'язку з чим посилання у спірному договорі на відповідні правила є неможливим. При цьому, наполягає на тому, що у даній справі позивач не стверджує про невідповідність закону Правил, а вказує на те, що вони не набули чинності, як такі що не вступили в дію. Крім того, позивач наполягає на дії редакції ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004р. та вказує, що п.п. 2.3.2 спірного договору суперечить положенням як Закону України «Про житлово-комунальні послуги від 24.06.2004р. так і відповідному закону від 09.11.2017 року. Водночас, позивач стверджує, що оскільки Павлов Валентин Володимирович є фізичною особою-підприємцем, то договір №6717 є господарським договором та укладений з метою проведення підприємницької діяльності, тому наявні підстави для внесення змін та зазначення позивача із статусом фізичної особи-підприємця.

06.09.2018 року до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив вх. ГСОО №18196/18, в порядку ст. 167 Господарського процесуального кодексу України, які за своїм змістом відповідають позиції відповідача, викладеній у відзиві на позов (а.с.41-45) та згідно яких відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог.

Ухвалою господарського суду від 17.09.2018 року, в порядку ст.ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, строк підготовчого провадження у справі № 916/1443/18 було продовжено на 12 днів.

Судом в рамках підготовчого провадження було з'ясовано відсутність будь-яких заяв чи клопотань, передбачених положеннями ст.182 Господарського процесуального кодексу України, в зв'язку з чим, ухвалою суду від 17.09.2018 року, в порядку ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено розгляд справи по суті на 03.10.2018 року.

У судовому засіданні від 03.10.2018 року судом було оголошено перерву до 26.10.2018 року.

У судовому засіданні 26.10.2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 26.10.2018 року проти позову заперечував та просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та відповідних запереченнях.

В судовому засіданні 26.10.2018 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено представникам сторін, що повне рішення буде складено 05.11.2018 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши належність, допустимість доказів, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об'єктивно з'ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків:

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів кожного.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003р.).

В Україні основоположним принципом судочинства згідно Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є принцип верховенства права.

Як вказано у Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

При цьому, суд зазначає, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, тоді як підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Так, відповідно до змісту позовної заяви Фізичної особи-підприємця Павлова Валентина Володимировича підставами звернення з даним позовом є відмова відповідача від укладення додаткової угоди до договору №6717 від 24.01.2013р., а предметом позову - зобов'язання відповідача укласти з ФОП Павловим Валентином Володимировичем додаткову угоди №1 до договору №6717/3 в редакції позивача.

Як встановлено матеріалами справи, 17.04.2007 р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис про державну реєстрацію Павлова Валентина Володимировича, як фізичної особи-підприємця.

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено матеріалами справи, 24.01.2013 року між відповідачем, як виробником та фізичною особою Павловим Валентином Володимировичем, як споживачем укладено договір на надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення (для ФОП та ФО) №6717/3 (надалі - договір), згідно з яким виробник зобов'язався надати послуги з централізованого водопостачання (подача холодної питної води на об'єкти споживача), а також з централізованого водовідведення (приймання стічних вод холодного та гарячого водопостачання, ливневих, ненормативно-очищених стічних вод та стічних вод від артезіанських свердловин та шахтних колодців, які скидаються споживачем в систему комунальної каналізації) у відповідності до дислокації об'єктів (додаток №1).

У відповідності до п. 2.1 договору, сторони зобов'язані керуватись діючими нормативними актами, зокрема, Правила приймання стічних вод підприємств, установ, і організацій в систему каналізації м. Одеси, затверджені рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №632 від 14.06.2007 року.

Згідно п.п. 2.2.1 договору, виробник зобов'язаний постачати споживачу холодну питну воду цілодобово чи за графіком, затвердженому місцевими органами державної власності та приймати стоки згідно стану мереж та споруд водопроводу та каналізації.

За умовами п.п. 2.3.2 договору, виробник має право відмовитись від виконання зобов'язань, передбачених п. 2.2.1 даного договору, у випадку порушення споживачем п. 2.4.15 зазначеного договору, при виникненні заборгованості.

Положеннями п.п. 2.4.15 договору визначено обов'язок споживача своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість послуг водопостачання та водовідведення, скидання ненормативно-очищених стоків, та інші платежі, передбачені «Правилами водокористування» та «Правилами приймання стічних вод», та умовами даного договору.

За умовами п. 7.4 договір діє з 24.01.2013 р. до 31.12.2015р. в частині надання послуг водопостачання та водовідведення. Договір в частині надання послуг водопостачання та водовідведення вважаться продовженим на наступні 5 років, якщо за місяць до його закінчення сторону не дійдуть згоди внести зміни або припинити його дію.

У відповідності до п. 7.5 договору, умови даного договору мають однакову обов'язкову силу для сторін та можуть бути змінені за взаємною згодою з обов'язковим складанням письмового документа. Письмовий документ із змінами и доповненнями складається у двох примірниках та є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно п. 7.7 договору для укладення даного договору для фізичних осіб-підприємців споживач зобов'язаний надати: копію виписки з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; копію паспорта; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера; копію свідоцтва платника ПДВ або єдиного податку; довідку - форма 4 ОПП, згоду-повідомлення на обробку персональних даних.

Між тим, як стверджує відповідач та не заперечує позивач при укладенні договору від 24.01.2013 року №6717/3, позивачем було надано документи передбачені для укладення договору з фізичною особою, а не з фізичною особою-підприємцем.

З огляду на твердження позивача, що об'єкти, які зазначені у дислокації до договору №6717 від 24.01.2013р. використовуються у його підприємницькій діяльності, як фізичною особою-підприємцем, для надання відповідних послуг, з метою отримання прибутку, що ніяким чином не заперечується відповідачем, суд зазначає, що вищезазначений договір, відноситься до господарських договорів, в зв'язку з чим, даний спір віднесено до компетенції Господарського суду Одеської області.

Водночас, належне виконання умов договору №6717/3 сторонами не є предметом розгляду даної справи, тоді як виконання сторонами своїх обов'язків за ним не заперечується жодною із сторін.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як встановлено матеріалами справи позивачем було надіслано відповідачу пропозицію щодо укладення між сторонами спірної додаткової угоди, яка була залишена відповідачем без задоволення, що стало підставою для звернення Фізичної особи-підприємця Павлова Валентина Володимировича до суду з відповідним позовом, в порядку ст. 188 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 3 ст.179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Статтею 3 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. 6 та ст. 627 Цивільний кодекс України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Підстави для зміни або розірвання договору наведені у ст. 651 Цивільного кодексу України, згідно якої визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору.

Отже, закон пов'язує можливість внесення судом змін у договір на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

За таких обставин, обов'язок щодо наявності підстав для внесення змін у договір покладається саме на позивача, як на сторону яка вимагає внесення змін у договір.

Між тим, позивачем при зверненні з даним позовом жодним чином не визначено наявності обставин щодо істотного порушення відповідачем умов укладеного договору.

Водночас, посилання позивача на невідповідність окремих умов договору положенням Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та порушення процедури набрання законної сили Правилами приймання стічних вод підприємств, установ, і організацій в систему каналізації м. Одеси, затверджених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №632 від 14.06.2007 року у розумінні ст. 651 Цивільного кодексу України не є підставою для внесення змін у договір, шляхом підписання відповідної додаткової угоди.

Презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

При цьому, суд зазначає, що за приписами ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення, суд обмежений межами заявлених позовних вимог.

Щодо вимог позивача про внесення змін у реквізити позивача з фізичної особи на фізичну особу-підприємця суд зазначає, що відповідно до п. 7.7 договору сторонами за взаємним волевиявленням, погоджено надання споживачем у такому разі необхідних документів, що буде підставою для укладення нового договору.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем при зверненні з пропозицією щодо внесення змін у реквізити позивача, не надано доказів надання відповідних документів, відповідно до положень п. 7.7 договору №6717/3, в зв'язку з чим суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача в цій частині.

Приймаючи до уваги вищевикладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця Павлова Валентина Володимировича.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762,00 грн. покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.В позові відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 05 листопада 2018 р.

Суддя Ю.М. Невінгловська