РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.10.2018Справа № 910/8114/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання Зарудньої О.О., розглянувши матеріали господарської справи

а позовом Coltellerie Paolucci (86095, Італія, Фрозолене, вул. Тесте, 3; ідентифікаційний код 530ESD3318)

до Фізичної особи-підприємця Данилко Ірини Володимирівни (04210, АДРЕСА_2 ідентифікаційний код НОМЕР_1)

про стягнення 1 927 446, 27 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Coltellerie Paolucci з позовом до Фізичної особи-підприємця Данилко Ірини Володимирівни про стягнення 1 927 446, 27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Фізичною особою-підприємцем Данилко Іриною Володимирівною умов контракту, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 1 752 223, 98 грн. Також позивач за неналежне виконання умов контракту нараховано пеню в сумі 175 222, 38 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 01.08.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 підготовче засідання відкладено на 05.09.2018 у порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2018 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 03.10.2018.

У судовому засіданні 03.10.2018 судом було оголошено перерву до 19.10.2018 у відповідності до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

18.10.2018 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи № 910/8114/18 у зв'язку з хворобою представника позивача.

Розглянувши у судовому засіданні 19.10.2018 клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд відмовив в його задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд зазначає, що чинним законодавством України не обмежено коло осіб, які можуть бути представниками сторін при розгляді справи.

При цьому, жодних доказів на підтвердження обставин, викладених позивачем у клопотанні про відкладення розгляду справи, позивачем суду не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Представник позивача у судове засідання 19.10.2018 не з'явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 03.10.2018 та розпискою від 03.10.2018 про повідомлення представника позивача про судове засідання, призначене на 19.10.2018.

Представник відповідача у судове засідання 19.10.2018 не з'явився, про призначене судове засідання повідомлявся належним чином за адресою, вказаною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується інформацією з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якої вбачається, що 16.10.2018 поштове відправлення не було вручене під час доставки.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у визначений судом у відповідності до господарського процесуального закону строк не скористався.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У судовому засіданні 19.10.2018 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2002 між Фізичною особою-підприємцем Данилко Іриною Володимирівною (покупець) та Coltellerie Paolucci (продавець) укладено Контракт № 1, відповідно до умов якого продавець зобов'язується продати, а покупець прийняти і оплатити господарські і спортивні товари (товар) за номенклатурою, кількістю і ціною, вказаними у специфікаціях, які додаються до даного контракту та є його невід'ємними частинами.

Відповідно до п. 3.1 Контракту № 1 від 01.04.2002 ціна товару за даним контрактом встановлюється в євро, включаючи вартість тари, упаковки, маркування, завантаження товару.

Загальна вартість товару становить 30000 євро (п. 3.2 Контракту № 1 від 01.04.2002).

У п. 4.1 Контракту № 1 від 01.04.2002 зазначено, що платежі за товар здійснюються на рахунок продавця банківським переказом в євро. Витрати банку з переказу платежів за товар здійснюються за рахунок покупця. Платежі здійснюються протягом 15 днів з моменту отримання товару покупцем. Документом, який підтверджує отримання товару покупцем, є відповідно оформлена вантажна митна декларація.

Згідно з п. 7.1 Контракту № 1 від 01.04.2002 товар приймається покупцем за місцем його доставки протягом 3-х днів з дня отримання за номенклатурою і кількістю відповідно до специфікацій та товарно-супровідних документів.

Відповідно до п. 11.2 Контракту № 1 від 01.04.2002 даний контракт вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2002.

Позивачем долучено до позовної заяви копію Додаткової угоди № 14 від 21.12.2011 до Контракту № 1 від 01.04.2002, в п. 1.2 якої зазначено, що сторони продовжують строк дії контракту до 31.12.2012; копію Додаткової угоди № 15 від 26.12.2012, в п. 1.2 якої зазначено, що сторони продовжують строк дії контракту до 31.12.2013; копію Додаткової угоди № 16 від 26.12.2013, в п. 1.2 якої зазначено, що сторони продовжують строк дії контракту до 31.12.2014; копію Додаткової угоди № 17 від 29.12.2014, в п. 1.2 якої зазначено, що сторони продовжують строк дії контракту до 31.12.2015; копію Додаткової угоди № 18 від 29.12.2015, в п. 1.2 якої зазначено, що сторони продовжують строк дії контракту до 31.12.2016.

Відповідно до ст. 365 Господарського процесуального кодексу України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов'язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», порядок притягнення до цивільно-правової відповідальності, здійснення такої відповідальності та звільнення від неї може визначатися зовнішньоекономічними договорами (контрактами), якщо це не суперечить чинним законам України.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про міжнародне приватне право», у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про міжнародне приватне право», зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про міжнародне приватне право» сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, зокрема, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, зокрема, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Відповідно до п. 10.1 Контракту № 1 від 01.04.2002 всі спори та розбіжності, які можуть виникнути з даного контракту або пов'язані з ним, будуть вирішуватися шляхом переговорів між сторонами.

Відповідно до п. 10.2 Контракту № 1 від 01.04.2002 у випадку неможливості вирішення розбіжностей і спорів за даним контрактом, вони підлягають розгляду відповідно до діючого законодавства України, на момент підписання даного контракту в арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України.

Крім того, адресою місцезнаходження Фізичної особи-підприємця Данилко Ірини Володимирівни (відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань) є: 04210, АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, до змісту правовідносин, які виникають із вказаного Контракту, підлягає застосуванню право України, а спір підлягає розгляду в Господарському суді міста Києва.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Контракту № 1 від 01.04.2002, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, у позовній заяві позивач вказав на те, що за період з 2002 року по 2017 рік він поставив відповідачу товар за Контрактом № 1 від 01.04.2002 на загальну суму 371 314 євро 01 цент, тоді як відповідач здійснив оплату товару лише на суму 314 541 євро 68 центів, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 56 972 євро 33 центи (що становить 1 752 223 грн. 89 коп.).

За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за неоплачений товар у розмірі 1 752 223 грн. 89 коп. та нараховану пеню за прострочення оплати товару у сумі 175 222 грн. 38 коп.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, враховуючи предмет та підстави позову, предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують наявність у відповідача заборгованості з оплати товару, поставленого позивачем за Контрактом № 1 від 01.04.2002, у розмірі 56 972 євро 33 центи (1 752 223 грн. 89 коп.).

Зокрема, на позивача покладається обов'язок з доведення суду належними та допустимими доказами факту поставки відповідачу товару за Контрактом № 1 від 01.04.2002 у заявленому розмірі.

Однак, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження фату поставки відповідачу товару за Контрактом № 1 від 01.04.2002 позивачем суду не надано.

Так, позивачем долучено до матеріалів справи лише копію Контракту № 1 від 01.04.2002, копій специфікацій до нього (більшість з них не містять підпису та відбитку печатки відповідача) та копії банківських виписок про здійснення відповідачем оплат (які не містять чіткого призначення платежу - посилання на конкретні товарно-транспортні (видаткові) накладні чи специфікації, копії яких долучені позивачем до позову).

Однак, суд зазначає, що з аналізу Контракту № 1 від 01.04.2002 вбачається, що він є рамковим договором, тобто таким, що укладений з метою багаторазового застосування, який містить загальні умови поставки товару продавцем (відповідачем), та при цьому погодження істотних умов (найменування товару, кількість, вартість, тощо) кожного окремого зобов'язання з поставки товару (партії товару) погоджується сторонами у специфікаціях.

Так, у п. 1.1 Контракту № 1 від 01.04.2002 зазначено, що продавець зобов'язується продати, а покупець прийняти і оплатити господарські і спортивні товари (товар) за номенклатурою, кількістю і ціною, вказаними у специфікаціях, які додаються до даного контракту та є його невід'ємними частинами.

Відповідно до п. 1.2 Контракту № 1 від 01.04.2002 кожна окрема поставка товару оформлюється окремими специфікаціями, відповідно до п. 3.3 Контракту № 1 від 01.04.2002 ціни за товар вказані в специфікаціях до даного договору.

Таким чином, ані сам договір поставки (Контракт № 1 від 01.04.2002), ані специфікації до нього є належним та допустимим доказом фактичної поставки позивачем товару відповідачу, так як укладення договору є наміром (спрямуванням) на набуття цивільних прав та обов'язків, а укладення специфікацій до рамкового договору є, по суті, уточненням (конкретизацією) товару (найменування, кількість, вартість), який поставляється в межах договору.

Водночас, у п. 4.1 Контракту № 1 від 01.04.2002 зазначено, документом, який підтверджує отримання товару покупцем, є відповідно оформлена вантажна митна декларація.

При цьому, згідно з п. 5.4 Контракту № 1 від 01.04.2002 продавець зобов'язаний проінформувати покупця про факт відправки товару шляхом відправки по факсу товарно-транспортної накладної (CMR), фактури на товар, сертифіката походження та опису товару не пізніше 24 годин після фактичної відправки. Датою відправки вважається день виписки товарно-транспортної накладної (CMR).

Відповідно до п. 5.5 Контракту № 1 від 01.04.2002 кожна партія товару супроводжується наступними документами: фактурою, товарно-транспортною накладною, описом товару по ящикам, сертифікатом походження, листом про безпечність товару, листом про найменування фірми-перевізника.

Згідно з п. 7.1 Контракту № 1 від 01.04.2002 товар приймається покупцем за місцем його доставки протягом 3-х днів з дня отримання за номенклатурою і кількістю відповідно до специфікацій та товарно-супровідних документів.

Таким чином, належними та допустимими доказами факту здійснення позивачем поставки товару за Контрактом № 1 від 01.04.2002 є саме вантажні митні декларації (п. 4.1 договору) чи інші документи, які можуть підтверджувати факт відправки/факт отримання товару відповідачем (товарно-транспортні накладні, інші товарно-супровідні документи - п.п. 5.4, 5.5 договору).

Вказаних документів, які є належними та допустимими доказами на підтвердження факту поставки позивачем товару за Контрактом № 1 від 01.04.2002 враховуючи предмет та підстави позову, позивачем суду не надано.

Крім того, суд зазначає, що копії додаткових угод до Контракту № 1 від 01.04.2002, які долучені позивачем до позову, не містять підписів та відбитку печатки відповідача.

Так само, 27 специфікацій до Контракту № 1 від 01.04.2002, копії яких долучені позивачем до позовної заяви, не підписані відповідачем та не містять відбитку печатки Фізичної особи-підприємця Данилко Ірини Володимирівни, що свідчить про відсутність доказів досягнення між сторонами згоди на поставку товару, перелік та ціна якого наведені у вказаних специфікаціях (враховуючи відсутність доказів фактичної поставки товару - товарно-транспортних, видаткових накладних, актів приймання-передачі, митних декларацій, тощо, складених сторонами).

Крім того, предметом спору є стягнення, як зазначає позивач у позовній заяві, заборгованості саме за Контрактом № 1 від 01.04.2002, тоді як в деяких долучених позивачем до матеріалів справи копіях специфікацій міститься посилання на реквізити іншого договору, а саме, Контракту № 2 від 07.05.2002.

При цьому, у банківських виписках з рахунку позивача, копії яких долучено позивачем до позовної заяви, відсутнє чітке призначення платежу - реквізити накладних або реквізити специфікацій, копії яких долучено позивачем до позову, та відповідно до яких (як зазначає позивачем) було здійснено поставку товару відповідачу.

Вказані банківські виписки взагалі не містять призначення платежу, або в них є лише посилання на реквізити Контракту № 1 від 01.04.2002.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду факту наявності у відповідача заборгованості за Контрактом № 1 від 01.04.2002 у розмірі 1 752 223 грн. 89 коп., так як матеріали справи взагалі не містять належних та допустимих доказів (товарно-транспортних, видаткових накладних, актів приймання-передачі, митних декларацій, тощо, складених сторонами, - відповідно до умов Контракту № 1 від 01.04.2002) факту поставки позивачем відповідачу товару у заявленій до стягнення сумі та на виконання Контракту № 1 від 01.04.2002.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у позові Coltellerie Paolucci в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Данилко Ірини Володимирівни суми основного боргу у розмірі 1 752 223 грн. 89 коп. за Контрактом № 1 від 01.04.2002 у зв'язку з необґрунтованістю.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 175 222 грн. 38 коп. у зв'язку з простроченням відповідачем оплати товару.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У випадку, якщо строки оплати не дотримуються з вини покупця, покупець сплачує продавцю погоджену та завчасно визначену пеню у розмірі 0,5% від вартості неоплаченого товару за кожний почав шийся тиждень протягом перших 4 тижнів затримки, та 1% за кожний наступний після цього почав шийся тиждень за умови, що розмір погодженої та завчасно визначеної пені не повинен перевищувати 10% від суми неотриманих платежів (п. 8.1 Контракту № 1 від 01.04.2002).

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у позові про стягнення з відповідача суми основного боргу (у зв'язка з недоведеністю), позовні вимоги про стягнення з відповідача пені задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача з огляду на відмову у позові повністю.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 178, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Coltellerie Paolucci до Фізичної особи-підприємця Данилко Ірини Володимирівни про стягнення 1 927 446 грн. 27 коп. - відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 05.11.2018

Суддя Д.О. Баранов