ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"22" жовтня 2018 р. Cправа № 902/293/18

Господарський суд Вінницької області у складу судді Матвійчука Василя Васильовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного підприємства «Авто-Актив» (проспект Перемоги, буд. 134 (літера А), м. Київ, 03115)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю «Тульчинбуд» (вул. Миколи Леонтовича, буд. 62, м. Тульчин, Вінницька область, 23600)

про стягнення 6869,40 грн.

за участю секретаря судового засідання Незамай Д.Д.,

представників сторін:

позивача : не з'явився;

відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство «Авто-Актив» звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тульчинбуд» 6 869,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором № S237/17 від 09.10.2017 на технічне обслуговування автомобіля(ів) в частині проведення розрахунків за виконані роботи.

Ухвалою суду від 11.06.2018 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №902/293/18 з призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи по суті призначено на 03.06.2018.

Ухвалою суду від 03.07.2018 здійснено перехід від спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 18 липня 2018 року.

Ухвалою від 18.07.2018 відкладено підготовче засідання на 30.08.2018.

Ухвалою від 30.08.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 03.10.2018.

Ухвалою суду від 03.10.2018 закрито підготовче провадження та призначити справу для судового розгляду по суті на 22.10.2018

На визначену судом дату представник Позивача не зявився. Натомість, 18.10.2018 до суду надійшло клопотання б/н від 16.10.2018 Позивача, в якому останній підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу без його участі, за наявними матеріалами.

Відповідач правом участі в засіданні суду також не скористався, визначених ухвалами суду не подав. Ухвали суду, направлені на адресу відповідача, повернуті до суду відділенням поштового зв'язку з написом наступного змісту: «за закінченням встановленого терміну зберігання».

При цьому суд зважає на положення ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, п.п. 4 та 5 ч. 6 якої визначено, що днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Частиною 10 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення відповідно до цієї статті вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15.05.2003 №755-IV якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду були надіслані відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, та Господарського процесуального кодексу України, що також підтверджується штемпелем суду про відправлення вихідної кореспонденції на звороті відповідних судових процесуальних документів.

За таких обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але відповідач не скористався своїм правом на участь свого представника у судовому засіданні.

При цьому, статті 42, 46 Господарського процесуального кодексу України зобовязують сторони користуватись рівними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статей 182, 183 Господарського процесуального кодексу України, щодо обовязку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 3 частини 1 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Положеннями ст. 178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Частиною першою ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Будь-яких письмових заяв і клопотань на день розгляду справи від відповідача щодо відкладення розгляду справи до суду не надійшло.

У звязку з вищезазначеним, справа розглядається у відповідності до ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

В порядку ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

У судовому засіданні 22.10.2018 прийнято судове рішення.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

09.10.2017 між Приватним підприємством «Авто-Актив» (Позивач, за договором Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тульчинбуд» (Відповідач, за Договором Замовник) укладено Договір № S237/17 на технічне обслуговування автомобіля (ів) (далі -Договір).

Згідно з предметом даного Договору Виконавець зобовязується виконати роботи з технічного обслуговування та ремонту автомобілів зазначених в замовленнях Замовника, а Замовник зобовязується прийняти і вчасно оплатити вказані роботи в порядку, у строк і на умовах, визначених цим Договором.

Строк виконання робіт визначається (погоджується ОСОБА_1) в кожному випадку додатково і вказується у замовленні на виконання робіт. (п. 1.3. Договору)

Відповідно до п. 3.1. Договору вартість робіт підраховується на підставі прейскуранта цін на агрегати, запасні частини, устаткування, комплектуючі та витратні матеріали, що діяв на дату замовлення, а також вартості конкретної роботи відповідно до розцінок Виконавця з урахуванням п.п. 3.4., 3.5. Договору.

Відповідно до пункту 3. 7 Договору оплату остаточної вартості виконаних робіт разом з необхідними запасними частинами, комплектуючими та витратними матеріалам з урахуванням суми здійсненої передоплати відповідно до п. 3.2., 3.3. цього Договору, Замовник здійснює у строк не пізніше 3 (трьох) банківських днів з дати підписання ОСОБА_1 виконаних робіт шляхом перерахування безготівкових коштів банківським переказом на рахунок Виконавця. Послуги банку по перерахуванню коштів оплачуються за рахунок Замовника.

Цей Договір набуває чинності з дати його підписання обома ОСОБА_1 і діє: в частині прийняття Виконавцем замовлень на виконання робіт до 31 грудня 2020 року, а в інших випадках до повного виконання ОСОБА_1 прийнятих на себе зобовязань. (п. 7.4. Договору)

Як стверджує Позивач, та підтверджується матеріалами справи, 08.02.2018 Виконавцем було здійснено технічне обслуговування автомобіля Замовника, марки INFINIТI модель QX70 3.7L Premium + HDD Navi, державний номер НОМЕР_1, № кузова JN1TCNS51U0561542.

Зазначений автомобіль відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ № 727053 від 26.12.2015 є власністю ОСОБА_2, та відповідно до Договору використання власного автомобіля у робочих цілях від 04.01.2016, використовувався ТОВ «Тульчинбуд» для службових поїздок персоналу останнього.

Відповідно до ОСОБА_1 виконаних робіт № АВ-К-29533 від 08.02.2018 Позивачем надано Відповідачу послуги по технічному обслуговуванню зазначеного автомобіля на загальну суму 6 247,08 грн.

Проте Відповідачем не проведено розрахунків за надані Позивачем послуги, вимогу № 0305/02 від 03.05.2018 про сплату заборгованості залишив без задоволення.

Таким чином, суд приходить до висновку про неналежне виконання Відповідачем обов'язку по оплаті наданих Позивачем послуг на суму 6 247,08 грн.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Беручи до уваги зміст договору укладеного між сторонами, характер взятих на себе сторонами зобов'язань, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору про надання послуг, регулювання яких здійснюється в главі 63 «Послуги. Загальні положення», ст.ст.901-907 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених вище законодавчих приписів, суд вважає вимогу позивача про стягнення боргу в розмірі 6 247,08 грн. правомірною та обґрунтованою з огляду на що задовольняє її в повному обсязі.

Поряд з цим, за порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивачем заявлено до стягнення 622,30 грн. пені за період з 12.02.2018 по 30.05.2018.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно п. 5.4. Договору за порушення Замовником строку оплати вартості робіт згідно положень статті 3 цього Договору, Замовнику нараховується пеня за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми невиконаного грошового зобовязання.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Тож, приймаючи до уваги, що Відповідачем допущено порушення договірних зобовязань, оскільки останнім не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобовязань, суд вважає обґрунтованим притягнення останнього до відповідальності за прострочення виконання грошового зобовязання за Договором.

Перевіривши розрахунок Позивача суд не може погодитись з періодом нарахування пені оскільки за змістом п. 3.7 Договору оплату остаточної вартості виконаних робіт Замовник здійснює у строк не пізніше 3 (трьох) банківських днів з дати підписання ОСОБА_1 виконаних робіт. Акт виконаних робіт, як вказано вище, підписано ОСОБА_1 08.02.2018. Проте Позивачем проведено нарахування з розрахунку прострочення оплати календарних днів, і не враховано вихідні дні (10 та 11 лютого). Відтак, суд доходить висновку, що Відповідач повинен був здійснити оплату наданих Позивачем послуг у строк до 13.02.2018.

За таких обставин, прострочення виконання Відповідачем грошового зобовязання розпочинається з 14.02.2018, а не з 12.02.2018, як визначив Позивач у розрахунку пені.

Здійснивши перерахунок заявленої Позивачем до стягнення пені в межах періоду з 14.02.2018 по 30.05.2018, суд встановив, що належна до стягнення пеня складає 611,36 грн. (розрахунок додається).

Відтак, зазначена вимога підлягає частковому задоволенню, в сумі 611,36 грн.

Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи обставини справи та наявні матеріали, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України на відповідача покладаються 1 759,19 грн витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тульчинбуд» (вул. Миколи Леонтовича, буд. 62, м. Тульчин, Вінницька область, 23600, код ) на користь Приватного підприємства «Авто-Актив» (проспект Перемоги, буд. 134 (літера А), м. Київ, 03115, ) 6 247 (шість тисяч двісті сорок сім) грн 08 коп.- боргу; 611 (шістсот одинадцять) грн 36 коп. пені та 1 759 (одну тисячу сімсот пятдесят девять) грн 19 коп. - витрат зі сплати судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Копію рішення направити учасникам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 25 жовтня 2018 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (проспект Перемоги, буд. 134 (літера А), м. Київ, 03115)

3 - відповідачу (вул. Миколи Леонтовича, буд. 62, м. Тульчин, Вінницька область, 23600)