РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.10.2018Справа № 910/20365/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київлайн", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "УЛФ-ФІНАНС"

про зобов'язання виконати умови договору, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників учасників справи:

від позивача: Тютєрєва В.В. (представник за довіреністю від 03.02.2018р.);

від відповідача: Тараненко Г.Ю. (представник за довіреністю № 354 від 03.01.2018р.);

від третьої особи: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київлайн" звернулось до суду з позовною заявою про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" виконати умови Договору № 2026/10/13-В від 07.10.2013р. шляхом підписання Акту звіряння розрахунків та Акту про передачу права власності предмету лізингу та надання їх позивачеві.

Позовні вимоги мотивовані тим, що виконавши належним чином своє зобов'язання зі сплати всіх лізингових платежів за договором, відповідач ухиляється від передачі у власність предмета лізингу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 12.12.2017р.

06.12.2017р. до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-ФІНАНС" надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого останнє заперечувало проти задоволення вимог позивача з підстав їх невідповідності умовам договору, невірно обраного позивачем способу захисту свого порушеного права.

В судовому засіданні 12.12.2017р. судом оголошено перерву до 30.01.2018р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2018р. у зв'язку з набранням чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.01.2018р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2018р. підготовче засідання відкладено до 01.03.2018р.

22.02.2018р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній з посиланням на умови договору заперечує проти задоволення вимог позивача, вказуючи на відсутність переплати за лізинговими платежами за договором, на думку відповідача, позивачем не доведено факту внесення всіх лізингових платежів за договором, чинним законодавством не заборонено вираження в договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті та здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком курсу національної валюти України стосовно іноземної валюти, відповідач також вказує на те, що позивачеві було надіслано повідомлення про відмову (розірвання) від договору з 17.07.2017р. та у зв'язку з неповерненням предмету лізингу законному власнику (лізингодавцю) заявлено відповідну вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння. Крім того, відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, вказує на невірний спосіб захисту свого порушеного права.

В підготовчому засіданні 01.03.2018р. судом оголошено перерву до 29.03.2018р.

26.03.2018р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в які позивач зазначає про те, що відповідачем визнано внесення грошових коштів за договором на суму 1 991 910,45 грн., відсутність будь-якої заборгованості за договором, належне виконання зобов'язань за договором, відсутність підстав для заміни відповідача на його правонаступника за договором, оскільки зобов'язання станом на дату укладення договору про відступлення вимог є припиненими, вірно обраний спосіб захисту.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2018р. відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" про залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-ФІНАНС" до участі у справі у якості належного відповідача, відмовлено в задоволенні заяв Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-ФІНАНС" про заміну відповідача на його процесуального правонаступника, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "УЛФ-ФІНАНС", продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засіданні до 05.04.2018р.

Підготовче засідання 05.04.2018р. не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2018р. в порядку статей 120-121 Господарського процесуального кодексу України викликано учасників справи у підготовче засідання на 15.05.2018р.

15.05.2018р. до суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивачем заявлено вимогу про зобов'язання відповідача передати право власності на предмет лізингу, яка розцінена судом як заява про зміну предмету позову.

В підготовчому засіданні 15.05.2018р. судом оголошено перерву до 29.05.2018р.

29.05.2018р. до суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивачем заявлено вимоги про зобов'язання відповідача не винити перешкоди у державній реєстрації предмета лізингу, а саме надати позивачеві акт приймання-передачі транспортного засобу за встановленою формою та про визнання за позивачем права власності на предмет лізингу, яка розцінена судом як заява про зміну предмету позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2018р. залишено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Київлайн" про зміну предмету позову без руху та встановлено заявнику строк та спосіб для усунення її недоліків та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 12.06.2018р.

11.06.2018р. до суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивачем заявлено вимогу про зобов'язання відповідача виконати умови договору шляхом передання предмета лізингу позивачеві у власність відповідно до своїх зобов'язань за договором.

В підготовчому засіданні 12.06.2018р. за клопотанням позивача залишено без розгляду заяви позивача про зміну предмету позову подані до суду 15.05.2018р. та 29.05.2018р., прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову №б/н від 06.06.2018р., що подана до суду 11.06.2018р. та оголошено перерву до 19.06.2018р., про що зазначено в протоколі судового засідання.

В підготовчому засіданні 19.06.2018р. оголошено перерву до 17.07.2018р.

27.06.2018р. до суду від третьої особи надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якій третя особа вкотре наголошує на невірно обраному позивачем способі захисту порушеного права, який як зазначили представники сторін у підготовчому засіданні 17.07.2018р. було отримано ними заздалегідь, про що на вказаному відзиві представниками сторін проставлено відповідні відмітки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.08.2018р.

В судових засіданнях 07.08.2018р., 11.09.2018р. та 25.09.2018р. судом оголошувались перерви до 11.09.2018р., до 25.09.2018р. та до 09.10.2018р. відповідно.

В судове засідання 09.10.2018р. представник третьої особи не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться у матеріалах справи та його неявка не перешкоджає вирішенню спору.

При цьому, враховуючи поведінку сторін (неодноразові звернення позивача з заявами про зміну предмету позову, звернення відповідача та третьої особи з клопотаннями про залучення до участі у справі у якості належного відповідача, про заміну відповідача на його процесуального правонаступника, тощо), характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі, значення даного спору для заявника позову та інших учасників справи (у зв'язку з чим судом неодноразово оголошувались перерви при розгляді справи по суті), розгляд даного спору відбувався поза межами строку розгляду, встановленого чинним процесуальним законом.

У даному випадку суд керувався як нормами міжнародного законодавства та прецедентними рішеннями Європейського суду з прав людини, так і положеннями процесуального кодексу.

Так, згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема, складність справи та поведінка заявників.

Оголошуючи перерви при розгляді справи по суті понад встановлений процесуальним законом строк суд виходив з необхідності виконання завдання господарського судочинства (ст. 2 ГПК України) та дотримання основоположних принципів господарського судочинства, визначених ст. ст. 11, 13-15 ГПК України.

Протягом розгляду справи по суті, представник позивача підтримала свої позовні вимог з урахуванням заяви про зміну предмету позову та просила суд задовольнити вимоги.

Представники відповідача та третьої особи заперечували проти задоволення вимог позивача з підстав, викладених ними у своїх заявах по суті.

В судовому засіданні 09 жовтня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.10.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (Лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київлайн" (Лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу № 2026/10/13-В (далі - Договір), за умовами якого лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння і користування з правом викупу майно (предмет лізингу), найменування і характеристики якого вказані в специфікації (Додаток №2), а лізингоодержувач зобов'язувався прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі, зазначені в графіку внесення лізингових платежів (Додаток № 1), а також інші платежі відповідно до умов даного Договору (п. 1.1. Загальних умов Договору фінансового лізингу (Додаток № 3 до Договору)).

В п. п. 3.1.-3.3. Договору сторони погодили, що предметом лізингу є автомобіль BMW X3, детальний опис згідно Специфікації, 2013 року випуску, загальною вартістю 715 346,00 грн., в т.ч. ПДВ 119 224,33 грн.

Строк лізингу - 36 місяців з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі (п. 5 Договору).

Загальна сума лізингових платежів на дату укладення договору становить 1 083 324,83 грн., може змінюватися відповідно до Загальних умов договору фінансового лізингу. (п.8.1. Договору).

Авансовий платіж і порядок проведення оплат - згідно з графіком внесення лізингових платежів - Додаток №1 договору та ст. 2 Загальних умов (п. п. 8.2., 8.3. Договору).

У п. 8.4. Договору передбачено сплату лізингових платежів в гривні з коригуванням курсу валют відповідно до п. 2.6. Загальних умов договору.

Термін дії договору - до повного виконання Сторонами зобов'язань за цим Договором. (п. 10 Договору).

Графіком внесення лізингових платежів, що є Додатком №1 до Договору, сторони узгодили дату нарахування і оплату у період з 07.10.2013р. по 18.10.2016р., розмір платежу, винагороди лізингодавця, загальну суму лізингового платежу.

В матеріалах справи також міститься Додаток № 2 до Договору - Специфікація на предмет лізингу, погоджена обома сторонами.

Відповідно до п. 2.1. Загальних умов Договору фінансового лізингу (далі - Загальні умови Договору) всі платежі за Договором Лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати в національній валюті України (гривні) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Лізингодавця. Лізингоодержувач зобов'язаний оплачувати лізингові платежі незалежно від виставляння та отримання рахунків Лізингодавця. У разі необхідності рахунки на оплату можуть надаватися Лізингодавцем по факсу та/або на e-mail Лізингоодержувача. Лізингові платежі включають: платежі в погашення (компенсацію) вартості Предмета лізингу і винагороду (комісію) Лізингодавця за наданий в лізинг Предмет лізингу.

Як передбачено в п. 2.2. Загальних умов Договору загальна сума лізингових платежів на дату укладання Договору визначається п. 8.1. Договору і може змінюватися відповідно до умов цього Договору. Порядок, розмір та терміни оплати Лізингоодержувачем лізингових платежів встановлюються в Графіку платежів (Додаток №1 до Договору).

У п. п. 2.4., 2.5. Загальних умов Договору визначено, що всі чергові лізингові платежі Лізингоодержувач зобов'язаний оплачувати не пізніше на дату, встановлену для їx оплати відповідно до графи 2 Графіка платежів, в сумі, зазначеній у графі 6 Графіка платежів. Якщо дата нарахування та оплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний. святковий або інший) день, то датою нарахування і оплати такого лізингового платежу вважається наступний за ним робочий день.

Пунктом 2.6 Загальних умов Договору передбачено, що у разі вказівки в п. 8.4. Договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, сторони погоджуються, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку.

Відповідно до п. 2.9. Загальних умов Договору при надходженні коштів (лізингових платежів) від Лізингоодержувача Сторони узгодили наступну черговість виконання Лізингоодержувачем своїх грошових зобов'язань за Договором: оплата сум штрафних санкцій (штраф, пеня), які підлягають сплаті за порушення зобов'язань за Договором; оплата сум компенсації; витрат, понесених Лізингодавцем та не відшкодованих Лізингоодержувачем; оплата простроченої заборгованості з нарахованої винагороди Лізингодавця; оплата простроченої заборгованості з нарахованого лізингового платежу, що відшкодовує вартість Предмета лізингу; оплата поточної заборгованості з нарахованої винагороди Лізингодавця; оплата поточної заборгованості з нарахованого лізингового платежу, що відшкодовує вартість Предмета лізингу.

У разі перерахування Лізингоодержувачем лізингових платежів за цим Договором в сумі, недостатній для повного виконання зобов'язань за Договором, та/або з порушенням зазначеної черговості, Лізингодавець має право самостійно перерозподілити отримані від Лізингоодержувача кошти відповідно до вищевказаної черговості шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок, а Лізингоодержувач підтверджує свою згоду на це, підписуючи цей Договір.

У п. 8.1. Загальних умов Договору передбачено, що протягом всього терміну дії цього Договору Предмет лізингу є власністю Лізингодавця.

Після закінчення терміну лізингу право власності на Предмет лізингу переходить від Лізингодавця до Лізингоодержувача. (п. 8.2. Загальних умов Договору).

Згідно з п. 8.4. Загальних умов Договору право власності на Предмет лізингу (в тому числі і у разі дострокового викупу Предмета лізингу) переходить до Лізингоодержувача лише за умови відсутності заборгованості за лізинговими платежами, неоплачених витрат Лізингодавця, які виникли у зв'язку з виконанням цього Договору, а також неоплачених штрафних санкцій та невідшкодованих підтверджених збитків Лізингодавця за Договором або за будь-яким іншим Договором лізингу, укладеним між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем, що підтверджується Актом звіряння розрахунків, підписаним Сторонами.

За змістом п. 8.6. Загальних умов Договору передача права власності на предмет лізингу у випадках, передбачених п. п. 8.2., 8.3., здійснюється за Актом про передачу права власності після здійснення Лізингодавцем всіх дій зі зняття Предмета лізингу з обліку в органах ДАІ.

В п. 11.1. Загальних умов Договору сторони домовились, що дія договору припиняється повним виконанням сторонами його умов, а також в інших випадках, передбачених договором та чинним законодавством.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами (в тому числі, обов'язкового підписання сторонами всіх додатків до Договору) і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за договором. Всі додатки та додаткові угоди до Договору є його невід'ємними частинами лише у разі двостороннього підписання сторонами, за винятком випадків, передбачених цими Загальними умовами (п. п. 13.1., 13.2. Загальних умов Договору).

З наявного у матеріалах справи Акту прийому-передачі предмету лізингу до Договору фінансового лізингу № 2026/10/13-В від 07.10.2013 року, датованого 11.10.2013р. лізингодавець (відповідач) передав, а лізингоодержувач (позивач) прийняв в якості предмету лізингу, обумовлений договором транспортний засіб - BMW X3, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, № Двигуна НОМЕР_3, 2013 року випуску.

Передача предмету лізингу також підтверджується наявною у матеріалах справи належним чином засвідченою копією Видаткової накладної № 1075 від 11.10.2013р.

Додатковою угодою №1 від 10.10.2013 року до Договору № 2026/10/13-В фінансового лізингу від 07.10.2013 року сторони дійшли згоди викласти п. п. 3.3., 8.1. Договору у новій редакції, а саме загальна вартість предмета лізингу складає 717 195,04 грн., в т.ч. ПДВ 119 532,51 грн., загальна сума лізингових платежів на дату укладення договору становить 1 086 092,20 грн., може змінюватися відповідно до Загальних умов договору фінансового лізингу, а також дійшли згоди викласти Додаток № 1 до Договору (Графік внесення лізингових платежів) у редакції цієї Додаткової угоди.

Додатковою угодою №2 від 09.09.2014р. року до Договору № 2026/10/13-В фінансового лізингу від 07.10.2013 року сторони дійшли згоди викласти п. 8.1. Договору у новій редакції, а саме загальна сума лізингових платежів на дату укладення договору становить 1 501 035,71 грн., може змінюватися відповідно до Загальних умов договору фінансового лізингу (п. 1 Угоди), а також дійшли згоди викласти Додаток № 1 до Договору (Графік внесення лізингових платежів) у редакції цієї Додаткової угоди, яким узгодили дату нарахування і оплату у період з 07.10.2013р. по 17.10.2020р., розмір платежу, винагороди лізингодавця, загальну суму лізингового платежу 1 501 035,71 грн. (п. 2 Угоди), погодили реструктуризацію боргу лізингоодержувача у сумі 51 411,33 грн. на протязі 3 місяців, починаючи з 18.09.2014р. згідно графіку (п. 3 Угоди).

03.03.2017р. позивач у зв'язку з виконанням, на його думку, своїх зобов'язань за Договором щодо сплати лізингових платежів, відсутністю будь-якої заборгованості звернувся до відповідача з вимогою вих. № 0103 від 01.03.2017р. (докази направлення та отримання вимоги у справі), в якій просив останнього здійснити передачу права власності на предмет лізингу шляхом підписання Акту про передачу права власності відповідно до умов договору, здійснити всі належні дії стосовно зняття предмета лізингу з обліку в органах ДАІ на виконання умов договору та повернути зайво перераховані грошові кошти у сумі 491 111,74 грн.

Матеріалами справи також підтверджується листування позивача з відповідачем та третьою особою (листи вих. № 0220 від 20.04.2017р. та вих. № 0420 від 20.04.2017р.), в яких позивач у зв'язку з ненаданням доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні відмовився від укладення Додаткової угоди до Договору.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що ним у повному обсязі виконано свої зобов'язання зі сплати лізингових платежів за Договором, що свідчить про те, що у нього, виходячи з умов договору, виникло право власності на предмет лізингу, проте відповідач ухиляється від передачі предмета лізингу у власність позивача відповідно до своїх зобов'язань за договором.

Заперечуючи проти задоволення вимог позивача, відповідач вказує на те, що оскільки на його думку, позивач згідно з умовами договору не сплатив всіх лізингових платежів (з урахуванням коригування курсу валюти), твердження позивача щодо переплати за договором не відповідають дійсності, при цьому, відповідач звертає увагу суду на відповідність таких умов договору положенням чинного законодавства України. На думку відповідача, сума, зазначена в Додатковій угоді № 2 до Договору в розмірі 1 501 035,71 грн. не є остаточною, а повинна розраховуватись відповідно до п. 2.6. Загальних умов Договору при сплаті кожного чергового платежу. Виходячи з умов укладеного між сторонами договору, відповідач вказує на відсутність правових підстав для укладення додаткової угоди щодо зміни розміру лізингових платежів, на що звертав увагу суду позивач у своїй позовній заяві. Відповідач зазначає, що позивачем не доведено факту внесення всіх лізингових платежів, у зв'язку з чим підстав для передачі права власності на предмет лізингу у лізингодавця відсутні. Відповідачем у своєму відзиві наведено розрахунок сплачених та не сплачених позивачем лізингових платежів, згідно з яким сумою до оплати за договором є 2 190 870,92 грн., позивачем фактично сплачено 1 933 717,88 грн., сума заборгованості складає 257 153,04 грн., крім того, відповідач вказує на те, що позивачеві за прострочення оплати лізингових платежів нараховано пеню у розмірі 58 192,57 грн., яка фактично (згідно розрахунку відповідача) була сплачена позивачем. Відповідач вказує на те, що у зв'язку з неналежним виконанням лізингоодержувачем (позивачем) своїх зобов'язань за договором, позивачеві було надіслано повідомлення про відмову (розірвання) від договору з 17.07.2017р. та у зв'язку з неповерненням предмету лізингу законному власнику (лізингодавцю) третьою особою заявлено відповідну вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння.

Заперечуючи проти задоволення вимог позивача, третя особа у своїх поясненнях та відзивах вказує на те, що відповідно до укладеного між нею та відповідачем Договору відступлення прав вимоги (цесії) № 1 від 17.03.2017р., ТОВ "УЛФ-ФІНАНС" набуло всіх прав та обов'язків кредитора за Договором фінансового лізингу № 2026/10/13-В від 07.10.2013р. Доводи, на які посилається третя особа як на підставу своїх заперечень є аналогічними з доводами відповідача, наведеними у відзиві.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15, 16 Цивільного кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

В силу наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Європейський суд з прав людини указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005 (заява № 38722/02).

Отже, зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Разом з тим, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції, є і той, що не передбачений законом, однак основним критерієм можливості його застосування є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів).

Предметом заявленого позивачем позову (з урахуванням прийнятої судом до розгляду заяви останнього про зміну предмету позову) є вимога позивача про зобов'язання відповідача виконати умови договору шляхом передання предмета лізингу позивачеві у власність відповідно до своїх зобов'язань за договором.

При розгляді справи по суті, суд встановив, що фактично даний спір зводиться до різного тлумачення сторонами положень договору з урахуванням всіх додатків та додаткових угод до нього.

Так, позивач, заявляючи даний позов вказує на те, що ним повністю та належним чином виконано своє зобов'язання зі сплати всіх лізингових платежів за договором, що має наслідком передання предмета лізингу у власність позивача, проте відповідач ухиляється від виконання своїх зобов'язань за договором.

Інші учасники справи вказують на те, що твердження позивача про сплату всіх лізингових платежів, наявність переплати за договором, необхідність укладення додаткової угоди до договору щодо зміни розміру лізингових платежів не відповідають дійсності, відповідач та третя особа вказують на наявність заборгованості у відповідача за договором на суму 257 153,04 грн., що виключає можливість передачі предмета лізингу у його власність та у зв'язку з неналежним виконання позивачем своїх зобов'язань за договором зазначають про те, що договір з 17.07.2017р. є розірваним, а предмет лізингу перебуває у позивача незаконно, що є предметом розгляду в іншому судовому спорі.

Відтак, за висновками суду, виходячи з предмету та підстав даного позову, суд при розгляді спору має встановити чи виконав позивач як лізингоодержувач свої зобов'язання за договором та чи наявні підстави, виходячи з умов договору, для зобов'язання відповідача передати предмет лізингу у власність позивача.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

В ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу (надалі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

При розгляді даного спору учасниками справи не заперечується факт передачі лізингодавцем (відповідачем) предмета лізингу та отримання його лізингоодержувачем (позивачем).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Як встановлено судом, в укладеному між сторонами договорі та додатках до нього сторони погодили сплату лізингових платежів в гривні з коригуванням курсу валют відповідно до п. 2.6. Загальних умов договору (п. 8.4. Договору), всі платежі за Договором Лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати в національній валюті України (гривні) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Лізингодавця (п. 2.1. Загальних умов Договору), у разі вказівки в п. 8.4. Договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, сторони погоджуються, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (п 2.6. Загальних умов Договору).

У п. 2.6. Загальних умов Договору наведено формулу розрахунку лізингового платежу з коригуванням курсу валют, а саме Т=Т0 * Кт/ К0, де Т - поточний лізинговий платіж, який підлягає оплаті в гривнях; Т0 - поточний лізинговий платіж, зазначений в Графі 6 Графіка платежів; К0 - офіційний курс української гривні до долара США на дату укладення договору; Кт - середньозважений курс української гривні до долара США на міжбанківському ринку, збільшений на 1 (один) відсоток (за офіційними даними НБУ на дату, що передує дню сплати лізингового платежу). При цьому, якщо Кт, збільшений на 1(один) відсоток, буде менше, ніж К0, перерахунок не проводиться.

У п. 8.5. Договору сторони погодили, що офіційний курс гривні до долару США на дату укладення договору становить 7,993.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При розгляді даної справи, зважаючи на положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору, додатків до нього та додаткових угод з погодженням всіх їх умов, які обумовлюються.

Суд вважає за необхідне зупинитись на відповідності наведених вище положень нормам законодавства, на що звертали увагу суду відповідач та третя особа у своїх заявах по суті.

Враховуючи одну з основних засад судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом, визначену статтею 129 Конституції України, виходячи із загальних засад і змісту цивільного законодавства, таких як судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність, визначених ст. 3 ЦК України, суд має надати правову оцінку умовам договору на предмет їх відповідності вимогам цивільного законодавства щодо виникнення обов'язку зі сплати курсової різниці з огляду на те, що ціна об'єкта лізингу визначена в національній валюті України - гривні, та чи породжував він виникнення зобов'язань у сторін за даною умовою договору.

При розгляді даного спору необхідно враховувати фактичне досягнення мети лізингу як за умовами Договору так і за положеннями чинного законодавства.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд у своїй постанові від 26.04.2018р. у справі № 910/10190/17.

Посилання відповідача та третьої особи на відповідність умов договору положенням чинного на момент його укладення законодавства, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 21.11.2016 року у справі №910/17391/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2017р., яким у задоволенні вимог позивача про визнання недійсним пункту 2.6. статті 2 Загальних умов Договору фінансового лізингу (Додаток № 3 до Договору фінансового лізингу № 1755/0813-В від 20.08.2013р.), суд не приймає, оскільки даний спір стосувався іншого укладеного між сторонами договору.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, оскільки предметом спору у справі №910/17391/16 була вимога позивача щодо визнання недійсним пункту іншого договору, суд не вбачає у даному випадку порушення принципу правової певності, а виходить з конкретних обставин даного спору.

Судом встановлено, що Додатковою угодою №2 від 09.09.2014р. року до Договору № 2026/10/13-В фінансового лізингу від 07.10.2013 року сторони дійшли згоди викласти п. 8.1. Договору у новій редакції, а саме загальна сума лізингових платежів на дату укладення договору становить 1 501 035,71 грн., може змінюватися відповідно до Загальних умов договору фінансового лізингу (п. 1 Угоди), а також дійшли згоди викласти Додаток № 1 до Договору (Графік внесення лізингових платежів) у редакції цієї Додаткової угоди, яким узгодили дату нарахування і оплату у період з 07.10.2013р. по 17.10.2020р., розмір платежу, винагороди лізингодавця, загальну суму лізингового платежу 1 501 035,71 грн. (п. 2 Угоди), погодили реструктуризацію боргу лізингоодержувача у сумі 51 411,33 грн. на протязі 3 місяців, починаючи з 18.09.2014р. згідно графіку (п. 3 Угоди).

Згідно приписів ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

В ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що до складу лізингових платежів можуть включатися сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсація відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

У даному випадку, виходячи з мети лізингу, свободи як договору, так і здійснення підприємницької діяльності, суд доходить до висновку про те, що уклавши Додаткову угоду №2 від 09.09.2014р. до Договору, якою, зокрема, сторони виклавши Додаток № 1 до Договору (Графік внесення лізингових платежів) у новій редакції, фактично збільшили суму лізингових платежів до 1 501 035,71 грн.

Умовами договору та додатками до нього передбачено, що лізингові платежі є грошовими зобов'язаннями, вираженими у гривнях без визначення грошового еквівалента в іноземній валюті, а тому посилання відповідача та третьої особи на положення ч. 2 ст. 533 ЦК України як на підставу визначення лізингових платежів з урахуванням курсової різниці між гривнею та іноземною валютою є помилковим, оскільки обов'язковою умовою для її застосування є встановлення у зобов'язанні грошового еквівалента в іноземній валюті.

Оскільки графіком сплати лізингових платежів сторони визначили конкретні фіксовані розміри лізингових платежів (як відшкодування (компенсації) частини вартості предмету лізингу, так і винагороди (комісії) лізингодавця за отриманий предмет лізингу) виключно у національній валюті України - гривні без встановлення грошового еквівалента в іноземній валюті, суд погоджується з доводами позивача про те, що у Додатковій угоді №2 від 09.09.2014р. до Договору сторони погодили кінцеву суму лізингових платежів за договором.

При розгляді даної справи, всі учасники справи у своїх заявах по суті вказують на те, що фактично позивачем було сплачено суму грошових коштів понад передбачену Додатковою угодою №2 від 09.09.2014р. року до Договору суму лізингових платежів (1 501 035,71 грн.).

Так, позивач у своїй позовній заяві зазначає, що всього за договором ним було перераховано 1 992 147,45 грн., відповідач та тертя особа зазначають, що всього позивачем за договором перераховано 1 933 717,88 грн. - лізингових платежів та 58 192,57 грн. пені.

Відтак в силу положень ч. 1 ст. 75 ГПК України оскільки всіма учасниками справи визнаються обставини внесення позивачем суми грошових коштів у якості лізингових платежів понад передбачену Додатковою угодою №2 від 09.09.2014р. року до Договору суму (1 501 035,71 грн.), відсутності будь-яких сумнівів щодо достовірності таких обставин або добровільності їх визнання, такі обставини не підлягають доказуванні при вирішенні даного спору.

Встановивши при розгляді даного спору, що графіком сплати лізингових платежів в редакції Додаткової угоди №2 від 09.09.2014р. до Договору сторони погодили конкретні фіксовані розміри лізингових платежів (відшкодування (компенсації) частини вартості предмету лізингу, винагороди (комісії) лізингодавця за отриманий предмет лізингу) виключно у національній валюті України - гривні, без встановлення грошового еквівалента в іноземній валюті, взявши до уваги фактичне досягнення мети лізингу як за умовами договору, так і за положеннями чинного законодавства, виконання позивачем свого зобов'язання зі сплати лізингових платежів на суму понад 1 501 035,71 грн., суд визнає обґрунтованими посилання останнього щодо повного виконання своїх зобов'язань за договором та відповідно відхиляє доводи відповідача та третьої особи про те, що сума лізингових платежів, зазначена в Додатковій угоді № 2 до Договору не є остаточною та підлягає коригуванню в порядку п. 2.6. Загальних умов Договору.

До аналогічного висновку доходив і Верховний суд у своїй постанові від 25.05.2018р. у справі № 906/270/16.

Перерахування позивачем в період з 07.10.2013р. по 20.02.2017р. на рахунок відповідача суми грошових коштів в розмірі 1 992 147,44 грн. в рахунок оплати лізингових платежів (включаючи платежі в погашення (компенсацію) вартості предмета лізингу і винагороду (комісію) лізингодавця, розмір яких узгоджений сторонами договору в загальному розмірі 1 552 447,04 грн., з яких 1 501 035,71 грн. згідно з графіком (станом на 09.09.2014р.) та 51 411,33 грн. по реструктуризації боргу, а також відсутність станом на 09.06.2017р. заборгованості позивача перед відповідачем за договором, наявність переплати за договором на суму 439 700,04 грн. підтверджується долученим позивачем до матеріалів справи Висновком судового експерта Гаєвої Л.А. за результатами проведення економічного дослідження № 05/2017 від 06.09.2017р.

У поданому до суду Висновку науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави та права ім.. В.М. Корецького НАН України № 126/62-е від 21.03.2018р., виконаної на запит позивача зроблено висновок про те, що в укладеному між сторонами Договорі разом з Додатковою угодою №2 від 09.09.2014р. грошовий еквівалент суми лізингових платежів в іноземній валюті відповідно до вимог ч. 2 ст. 524 ЦК України не визначено, формула, наведена у п. 2.6. Загальних умов Договору не є грошовим еквівалентом в іноземній валюті у розумінні ч. 2 ст. 524 ЦК України.

Водночас суд оцінює вказані висновки як звичайні письмові докази, подані стороною позивача в обґрунтування своїх вимог в порядку ст. 86 ГПК України та не вважає такі докази висновками експертів в розумінні ст. 98 ГПК України, оскільки особи, які надали такі висновки не були попереджені (обізнані) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та у названих висновках не зазначено, що вони подаються саме до суду, як те передбачено ч. 7 ст. 98 та ч. 5 ст. 101 ГПК України.

Щодо необхідності укладення між сторонами додаткової угоди для зміни розміру лізингових платежів в порядку п. 2.14. Загальних умов Договору, на що звертав увагу суду позивач, суд погоджується з доводами відповідача та третьої особи щодо відсутності підстав для укладення такої угоди, проте не з мотивів, викладених останніми у своїх завах по суті, а з огляду на те, що в силу умов договору та положень ст. ст. 626 - 628 ЦК України обов'язковою умовою укладення додаткової угоди до договору є наявність волевиявлення обох сторін правочину, доказів чого суду не надано.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу положень ч. 2 ст. 806 ЦК України до відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Статтею 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 697 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд у своїй постанові від 06.06.2018р. у справі № 904/12348/16.

Позивач у встановленому процесуальним законом порядку довів суду факт сплати ним передбачених договором лізингових платежів у повному обсязі, відтак посилання інших учасників справи на протилежне суд не приймає.

З урахуванням положень п. п. 8.2., 8.4., 8.6. Загальних умов Договору, оскільки судом встановлено факт належного виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів за договором, що зумовлює для відповідача виконання ним свого зобов'язання з передачі позивачеві права власності на предмет лізингу у встановленому договором порядку.

Згідно ст. 9 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника. Лізингоодержувач (сублізингоодержувач) має право вимагати, у тому числі й від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його прав на предмет лізингу.

У відповідності до ч. 1 ст. 620 Цивільного кодексу України у разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 665 Цивільного кодексу України якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право пред'явити продавцеві вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу.

Системний аналіз положень ст. ст. 620-622, 665 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що заявлена позивачем вимога про зобов'язання відповідача виконати умови договору шляхом передання предмета лізингу у власність відповідно до своїх зобов'язань за договором фактично є вимогою про примусове виконання обов'язку в натурі та такий спосіб захисту передбачено в п. 5 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України.

У даному випадку, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, про що було зазначено вище, суд вважає такий спосіб захисту виходячи з характеру спірних правовідносин ефективним як в розумінні Конвенції та прецедентних рішень Європейського суду з прав людини, так і в розумінні положень Цивільного кодексу України та забезпечить поновлення порушеного права позивача, а механізм примусового виконання такого рішення передбачено в законодавстві України, яким врегульовано питання щодо виконання судових рішень.

Доводи відповідача та третьої особи щодо невірно обраного позивачем способу захисту свого порушеного права з урахуванням встановлених вище обставин судом відхиляються як необґрунтовані, зокрема, не заслуговують на увагу суду посилання названих учасників справи на судові рішення суду касаційної інстанції, якими було встановлено невірно обраний позивачем спосіб захисту за фактично інших обставин справи.

Щодо обставин укладення між третьою особою та відповідачем Договору відступлення прав вимоги (цесії) № 1 від 17.03.2017р., за умовами якого, ТОВ "УЛФ-ФІНАНС" набуло всіх прав та обов'язків кредитора за Договором фінансового лізингу № 2026/10/13-В від 07.10.2013р., суд відзначає наступне.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Таким чином, при розгляді даної справи необхідно з'ясовувати обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора та чи існували вони на момент їх переходу.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України у своїй постанові від 05.07.2017р. у справі №6-459цс17.

Судом при розгляді даної справи на стадії підготовчого провадження в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" про залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-ФІНАНС" до участі у справі у якості належного відповідача на підставі ч. 2 ст. 48 ГПК України відмовлено, оскільки протягом всього розгляду справи, в тому числі й у підготовчому засіданні 29.03.2018р. позивач заперечував проти залучення ТОВ "УЛФ-ФІНАНС" до участі у справі у якості належного відповідача. В задоволенні заяв Товариства з обмеженою відповідальністю "УЛФ-ФІНАНС" про заміну відповідача на його процесуального правонаступника відмовлено, оскільки між сторонами існував спір щодо належного або неналежного виконання лізингоодержувачем (позивачем) своїх зобов'язань за Договором фінансового лізингу № 2026/10/13-В від 07.10.2013р., у зв'язку з чим суд дійшов висновку про те, що здійснення заміни відповідача на його процесуального правонаступника на вказаній стадії судового процесу (підготовчого провадження) свідчило б про встановлення обставин по суті спору, що в свою чергу мало б наслідком порушення, закріпленого ст. 13 ГПК України принципу змагальності сторін, що недопустимо при здійсненні господарського судочинства.

Ухвала суду від 29.03.2018р. за наслідками розгляду питання, зокрема, щодо заміни сторони на його процесуального правонаступника набрала законної сили та в порядку ст. ст. 254-256 ГПК України учасниками справи оскаржена не була.

Наразі, встановивши виконання позивачем свого зобов'язання зі сплати лізингових платежів належним чином та в повному обсязі, суд доходить до висновку про те, що оскільки на момент переходу у первісного кредитора не існувало право вимоги (відповідного обсягу та змісту прав) за Договором фінансового лізингу № 2026/10/13-В від 07.10.2013р., відповідно у третьої особи право вимоги щодо сплати лізингових платежів за укладеним між позивачем та відповідачем договором відсутнє.

З цих підстав (належне виконання позивачем зобов'язання зі сплати лізингових платежів та відсутністю права вимоги за договором), судом відхиляються як необґрунтовані та такі, що суперечать умовам договору та нормам законодавства посилання відповідача та третьої особи на відмову (розірвання) договору з 17.07.2017р. у зв'язку з направленням позивачеві повідомлення № УФ-02746 від 17.07.2017р.

Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604- 609 ЦК України.

З огляду на положення п. 13.1. Договору договір діє до повного виконання сторонами зобов'язань за договором, тоді як у даному випадку відповідач своє зобов'язання щодо передачі права власності на предмет лізингу позивачеві не виконав.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії", "Бурдов проти Росії", "Прессос Компанія Навєра С.А." та інші проти Бельгії", "Пайн Велі Девелопмент Лтд." та інші проти Ірладнії" визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно законодавства країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відтак втручання суду у право відповідача на отримання винагороди за договором, як і право позивача на отримання предмету лізингу у зв'язку з виконанням своїх зобов'язань за договором необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Щокін проти України", "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес" АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України", "East/West Alliance Limited" проти України").

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. (рішення ЄСПЛ в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Оцінюючи наслідки втручання у право відповідача на мирне володіння майном шляхом зобов'язання виконати умови договору та передання предмета лізингу позивачеві у власність відповідно до своїх зобов'язань за договором з наведених вище підстав, суд приходить до висновку, що у даному випадку втручання суду є законним, так як здійснюється на підставі викладених вище положень законодавства, виправданим - фактично у зв'язку з розглядом даного спору досягається мета лізингу та пропорційним, оскільки зобов'язавши відповідача виконати умови договору буде досягнуто "справедливу рівновагу" (розумне співвідношення) між інтересами сторін, що забезпечить володіння своїм майном обома сторонами спірних правовідносин.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Інші доводи, міркування учасників справи, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем та третьою особою обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог належними засобами доказування не спростовано.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/20365/17 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судовій збір в розмірі 1 600,00 грн., відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (ідентифікаційний код 37859096, місцезнаходження: 04205, м. Київ, просп. Оболонський, буд. 35-А, офіс 301) виконати умови договору шляхом передання предмета лізингу - автомобіль марки BMW X3, номер кузова НОМЕР_2, 2013 року випуску Товариству з обмеженою відповідальністю "Київлайн" (ідентифікаційний код 36947469, місцезнаходження 03113, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 68/1, офіс 108) у власність відповідно до своїх зобов'язань за Договором фінансового лізингу № 2026/10/13-В від 07.10.2013р.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (ідентифікаційний код 37859096, місцезнаходження: 04205, м. Київ, просп. Оболонський, буд. 35-А, офіс 301) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Київлайн" (ідентифікаційний код 36947469, місцезнаходження 03113, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 68/1, офіс 108) 1 600,00 грн. (одну тисячу шістсот гривень 00 коп.) судового збору.

4. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 26.10.2018р.

Суддя С.М. Морозов