ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.11.2018 Справа № 905/1221/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Величко Н.В.

при секретарі судового засідання Хадієвій М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом: Міністерства юстиції України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13),

до відповідача: Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» (, юридична адреса: 85670, Донецька область, м. Вугледар; фактична адреса: 85400, Донецька область, м.Селидове, а/с 97),

про: стягнення 5166335,23 грн., -

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю;

ОСОБА_2 за довіреністю;

від відповідача: не зявився, -

СУТЬ СПОРУ:

Міністерство юстиції України звернулось до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Державного підприємства Донецька вугільна енергетична компанія збитків, завданих ОСОБА_3 бюджету України, в сумі 5166335,23 грн. (пять мільйонів сто шістдесят шість тисяч триста тридцять пять гривень 23 коп.).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач тривалий час не виконує рішення господарського суду Донецької області від 29.12.2006 у справі №6/255, від 31.05.2007 у справі №6/34 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Соло до Державного підприємства Донецька вугільна енергетична компанія про стягнення коштів, що стало підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю Соло до Європейського суду з прав людини. Рішенням Європейського суду з прав людини від 31.07.2014 у справі Філатов та інші проти України за заявою № 12424/06 та 15 інших заяв, у тому числі й Товариства з обмеженою відповідальністю Соло, Європейським судом встановлено порушення державою України норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у звязку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників, і присуджено сплатити заявникам по 2000 євро відшкодування матеріальної, моральної шкоди та судових витрат, а також виплатити залишок заборгованості за рішенням національних судів, які залишились невиконаними та підлягали виконанню.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини з Державного бюджету України на рахунок заявника сплачено 39257,25 грн. справедливої сатисфакції та 5127077,98 грн. заборгованості за рішеннями національних судів.

На переконання позивача, у спірних правовідносинах у держави Україна виникло право зворотної вимоги (регресу) на відшкодування відповідачем збитків, що понесені з Державного бюджету України на виконання рішення ЄСПЛ, на підставі ст.ст. 22, 1191 Цивільного кодексу України.

На підтвердження позовних вимог надано суду: рішення Європейського суду з прав людини «Філатова та інші проти України», платіжні доручення від 26.06.2018 № 967, 968, постанова про закінчення виконавчого провадження від 30.05.2016 ВП№44546978, рішення господарського суду Донецької області від 29.12.2006 у справі №6/355, рішення господарського суду Донецької області від 31.05.2007 у справі №6/34, рішення господарського суду Луганської області від 15.06.2007 у справ №16/309, рішення господарського суду Луганської області від 18.06.2007 у справі №5/278, рішення господарського суду Луганської області від 03.11.2008 у справі №7/172, витяг з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України стосовно позивача, довіреність на представника Міністерства юстиції України від 09.02.2018 №1763/9.1.2/ін., копії яких долучено до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 06.07.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1221/18; визначено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначено на 09.08.2018; визначено відповідачу строк до 02.08.2018 для подання суду відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), що підтверджують доводи відповідача; встановлено сторонам строк для подання відповіді на відзив (позивачем) та заперечень (відповідачем) (якщо такі будуть подані) не пізніше 09.08.2018; явка представників сторін у судове засідання визнана необовязковою.

Ухвалою суду від 09.08.2018 підготовче засідання відкладено на 06.09.2018; визначено відповідачу строк для подання суду відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), що підтверджують доводи відповідача до 03.09.2018; копію відзиву на позовну заяву і всі додані до нього докази направити позивачу, докази направлення надати суду у встановлений строк; визначено позивачу строк до 06.09.2018 для надання відповіді на відзив (за наявності); копію відповіді на відзив на позовну заяву і всі додані до неї докази направити відповідачу, докази направлення надати суду у встановлений строк; явка представників сторін у судове засідання визнана необовязковою.

06.09.2018 позивачем представлено суду заяву №19733/03 12/18 від 06.09.2018 з процесуальних питань, відповідно до якої останній повідомляє, що під час телефонної розмови з представником відповідача за телефоном, який зазначений для звязку з даною юридичною особою у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, було встановлено, що на даний час, з огляду на бойові дії на території м.Донецька фактичною адресою підприємства відповідача є: м.Селидове, Донецька область, а/с 97, 85400 та зазначає про повторне направлення копії позовної заяви з додатками на вказану фактичну адресу відповідача.

До означеної заяви додано докази у підтвердження такого направлення.

Ухвалою суду від 06.09.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів; повідомлено відповідача про відкладення підготовчого засідання на 18.09.2018; запропоновано відповідачу у строк до 18.09.2018 надати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), що підтверджують доводи відповідача. Копію відзиву на позовну заяву і всі додані до нього докази направити позивачу, докази направлення надати суду у встановлений строк; запропоновано позивачу надати суду відповідь на відзив (за наявності). Копію відповіді на відзив на позовну заяву і всі додані до неї докази направити відповідачу, докази направлення надати суду у встановлений строк; явка представників сторін у судове засідання визнана необовязковою.

18.09.2018 від позивача через канцелярію суду отримано заяву №19733/03-12/18 від 18.09.2018 з процесуальних питань, до якої додано доказ отримання відповідачем 11.09.2018 копії позовної заяви з додатками.

Ухвалою суду від 18.09.2018 повідомлено відповідача про відкладення підготовчого засідання на 01.10.2018; запропоновано відповідачу у строк до 01.10.2018 надати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), що підтверджують доводи відповідача. Копію відзиву на позовну заяву і всі додані до нього докази направити позивачу, докази направлення надати суду у встановлений строк; запропоновано позивачу надати суду відповідь на відзив (за наявності). Копію відповіді на відзив на позовну заяву і всі додані до неї докази направити відповідачу, докази направлення надати суду у встановлений строк; явка представників сторін у судове засідання визнана необовязковою.

Ухвалою суду від 01.10.2018 (з врахуванням ухвали про виправлення описки від 23.10.2018) закрито підготовче провадження у справі №905/1221/18; призначено розгляд справи по суті на 01.11.2018 року.

Представники позивача у судовому засіданні 01.11.2018 позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся у встановленому порядку, шляхом направлення відповідних процесуальних документів суду як на офіційну, так і повідомлену позивачем адресу відповідача.

До канцелярії суду повернулись без вручення відповідачу процесуальні документи суду з відміткою поштового відділення звязку «за закінченням терміну зберігання».

Водночас, суд зазначає, що ухвали суду від 06.07.2018 про відкриття провадження у справі, від 09.08.2018 про відкладення підготовчого засідання, від 06.09.2018 про відкладення підготовчого засідання, від 18.09.2018 про відкладення підготовчого засіданнята від 01.10.2018 про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті, розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, відповідач вважається повідомленими про розгляд справи належним чином.

На час розгляду справи, від відповідача відзив на позовну заяву не надійшов.

Статтею 113 Господарського процесуального кодексу України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ст. 114 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що суд вжив всіх можливих заходів з повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання, сторонам було забезпечено рівні можливості для реалізації своїх процесуальних прав у цій справі, явка у судове засідання обовязковою не визнавалась, тому справа розглядається за наявними матеріалами без присутності відповідача.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Донецької області від 29.12.2006 по справі № 6/355 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Соло» м. Донецьк до Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» м. Донецьк про стягнення 3118142 грн. 32 коп. задоволено повністю та стягнуто з Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Соло» основний борг у сумі 3118142 грн. 32 коп., витрати по сплаті держмита у сумі 25500 грн. та витрати за інформаційно технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 31.05.2007 по справі №6/34 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Соло» м. Донецьк до Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» м. Донецьк про стягнення 1 963 286грн. 48 коп. задоволено повністю та стягнуто з Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Соло» основний борг у сумі 1963286 грн. 48 коп., витрати по сплаті держмита у сумі 19913 грн. 18 коп. та витрати за інформаційно технічне забезпечення судового процесу у сумі 118 грн.

Рішенням господарського суду Луганської області від 15.06.2007 по справі №16/309 позов задоволено та стягнуто з Державного підприємства «Ровенькиантрацит» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Соло» борг у сумі 38497,20 грн., 3% річних у сумі 1121грн., інфляційні нарахування у сумі 4130,19 грн., витрати по держмиту у сумі 437,49 грн., витрати на інформаційно технічне забезпечення судового процесу в сумі 118 грн.

Рішенням господарського суду Луганської області від 18.06.2007 по справі №5/278 позов задоволено частково та стягнуто з Державного підприємства «Ровенькиантрацит» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Соло» борг у сумі 30995,76 грн., 3 % річних у сумі 1285,20 грн., інфляційні нарахування у сумі 4277,41 грн., витрати по держмиту у сумі 267 грн., витрати на інформаційно технічне забезпечення судового процесу в сумі 117 грн.

Рішенням господарського суду Луганської області від 03.11.2008 по справі №7/172 позов задоволено частково та стягнуто з Державного підприємства «Ровенькиантрацит» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Соло» борг у сумі 445286 грн. 02 коп., інфляційні нарахування у сумі 193206 грн. 13 коп., 3 % річних у сумі 28574 грн. 22 коп., державне мито у сумі 6670 грн. 66 коп., витрати на інформаційно технічне забезпечення судового процесу у сумі 117 грн. 96 коп. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соло» державне мито в сумі 6297 грн. 77 коп.

Внаслідок тривалого невиконання зазначених рішень, Товариства з обмеженою відповідальністю «Соло» до Європейського суду з прав людини.

Рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 31.07.2014 у справі «Філатова та інші проти України» за заявою №12424/06 та 15 інших заяв.ЄСПЛ скарги заявників наведених у Додатку, в тому числі за заявою № 20270/09, поданою ТОВ «Соло», за пунктом 1 статті 6 та статтею 13 Конвенції та за статтею 1 Першого протоколу на тривале невиконання рішень, ухвалених на їх користь, та на відсутність ефективних засобів юридичного захисту у звязку з цими скаргами прийнятими. ЄСПЛ констатовано порушення статті 13 Конвенції та постановив у продовж трьох місяців держава відповідач має виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які залишаються такими, що підлягають виконанню, та виплатити по 2000 (дві тисячі) євро кожному із заявників (або його правонаступникам), наведених у Додатку, в якості відшкодування матеріальної і моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат плюс будь-які податки, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу; із закінченням зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на цю суму нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

На виконання рішення ЄСПЛ Міністерством юстиції України на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Соло» сплачено присуджене відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням №968 від 25.06.2015 на суму 39257,25 грн. (еквівалент 2000 євро), платіжне доручення №967 від 25.06.2015 на суму 5127077,98 грн. (перерахована заборгованість за рішення національного суду) (а.с. 36).

30.05.2016 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у звязку з фактичним виконанням рішення ЄСПЛ винесена постанова про закінчення виконавчого провадження (ВП №44546978).

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 14 Закону України «Про міжнародні договори України» міжнародні договори набирають чинності для України після надання нею згоди на обов'язковість міжнародного договору відповідно до цього Закону в порядку та в строки, передбачені договором, або в інший узгоджений сторонами спосіб.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з принципом сумлінного дотримання міжнародних договорів Україна виступає за те, щоб й інші сторони міжнародних договорів України неухильно виконували свої зобов'язання за цими договорами.

17.07.1997 Україна ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі Конвенція), яка набула чинності 11.09.1997 року.

Відповідно до ст. 46 Конвенції, Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Згідно зі ст. 41 Конвенції, якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

У даному випадку розмір справедливої сатисфакції становив 2000 євро, яку було перераховано на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Соло», що підтверджується платіжними дорученнями, які наявні в матеріалах справи.

Відповідно до 16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України передбачено, що захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків.

Згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Частинами 1-2 вказаної статті передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною 1 ст.1191 Цивільного кодексу України визначено, що відшкодування шкоди, завданої іншою особою, зумовлює виникнення права зворотної вимоги (регресу) до безпосереднього порушника у розмірі виплаченого відшкодування.

За своєю суттю регресне зобовязання - це зворотна вимога про повернення грошей або майна, виконане однією особою за іншу або з вини останньої третій особі.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Оскільки предметом спору у цій справі є відшкодування збитків, то предметом доказування є встановлення всіх обставин, які вказують на наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність наступного юридичного складу: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний звязок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обовязку з відшкодування збитків.

Відповідно ст.2 Цивільного кодексу України, держава є учасником цивільних відносин.

Статтею 170 Цивільного кодексу України держава набуває та здійснює цивільні права та обовязки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ч.5 ст.11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з ч.5 ст.9 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» позивачем у справах про відшкодування збитків, завданих ОСОБА_3 бюджету України внаслідок виплати відшкодування, виступає Орган представництва, який зобовязаний протягом шести місяців з моменту, визначеного в частині четвертій статті 8 цього Закону, звернутися до суду з відповідним позовом.

Збитки, завдані ОСОБА_3 бюджету України внаслідок виплати відшкодування на підставі рішення ЄСПЛ, за своєю правовою природою є регресною вимогою, тому що її виникнення залежить від факту виконання основного зобовязання.

Регресна вимога завжди спрямована на відшкодування втрат, понесених за рахунок або з вини іншої особи, а тому вона, по суті, є зобовязанням по відшкодуванню шкоди а, отже, в більшості випадків є формою цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, Міністерство юстиції України, відшкодувавши шкоду, має право заявити вимоги як до усіх осіб, щодо яких рішеннями Європейського суду з прав людини у справі «Філатова та інші проти України» було встановлено спільність їх протиправних дій, так і до однієї або лише кількох із цих осіб.

Отже, після виплати Товариству з обмеженою відповідальністю «Соло» на виконання рішення Європейського суду з прав людини присуджених сум за рахунок коштів Державного бюджету України до держави Україна переходить право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування у разі встановлення вини особи в порушенні Україною міжнародних зобов'язань, а також причинного зв'язку між діями винної особи та збитками, завданою таким порушенням.

Протиправність поведінки Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» встановлена Європейським судом під час розгляду заяви № 12424/06 та інших 15 заяв в межах справи «Філатов та інші проти України». Зокрема, у п. 12 вказаного рішення зазначено, що рішення, ухвалені на користь заявників, не було виконано у належних час, відповідальність за що несуть державні органи.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» за організаційною формою є державне підприємство.

Положеннями ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України визначено, що суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

В розумінні наведеної норми законодавцем відноситься до суб'єктів господарювання державного сектора економіки виключно суб'єктів, які діють на основі лише державної власності, або суб'єктів, які у своєму статутному капіталі мають належну державі частку, розмір якої забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

У відповідності до інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що засновником юридичної особи є Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, розмір внеску до статутного фонду 451600636,88 грн.

Таким чином, слід дійти висновку, що Державне підприємство «Донецька вугільна енергетична компанія» за своїм правовим статусом належить до суб'єктів господарювання державного сектору економіки.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про примусове виконання рішення господарського суду Донецької області від 29.12.2006 по справі № 6/355, рішення господарського суду Донецької області від 31.05.2007 по справі №6/34, рішення господарського суду Луганської області від 15.06.2007 по справі №16/309, рішення господарського суду Луганської області від 18.06.2007 по справі №5/278, рішення господарського суду Луганської області від 03.11.2008 по справі №7/172, зокрема відповідні накази, постанови про відкриття виконавчого провадження, його ходу та закінчення. Також матеріали справи не містять будь-яких скарг на дії чи бездіяльності державного виконавця. Водночас доказів, що підтверджують заходи, які вживались державною виконавчою службою позивачем до суду не надано. Окрім того, не надано доказів оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця, повязаних із надмірною тривалістю строку виконавчого провадження з примусового виконання рішення національного суду першої інстанції.

Виходячи із положень статей 22, 1166 Цивільного кодексу України, для застосування такої міри відповідальності як стягнення майнової шкоди (збитків) потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Таким чином, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України у строки, встановлені законом.

Конституційний суд України у рішенні від 26.06.2013 за № 5рп/2013 також зазначив, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист, невиконання судового рішення загрожує сутності на справедливий розгляд судом. В контексті викладеного суд зазначає, що право на судовий захист є конституційною гарантією права і свобод людини і громадянина, а обовязкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

При цьому, тривале невиконання Державним підприємством «Донецька вугільна енергетична компанія» рішень національного суду, що стало причиною звернення заявників до Європейського суду з прав людини, жодним чином не повязане з діяльністю органів державної виконавчої служби, оскільки відповідач зобовязаний був виконати рішення суду шляхом сплати на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Соло» заборгованості за рішеннями господарського суду Донецької області по справі №6/355 та 6/34.

Таким чином, Державне підприємство «Донецька вугільна енергетична компанія» жодним чином не звільняється від відповідальності за очевидне зволікання при виконанні рішення національного суду.

За загальним правилом в цивільному праві, встановленим, зокрема, статтею 614 Цивільного кодексу України, відсутність вини доводиться заподіювачем шкоди.

Як встановлено судом, відповідач в жодне судове засідання не зявився, відзиву не надав, жодних пояснень з наведенням поважних причин невиконня рішень суду не навів, доводів позивача не спростовував, тому суд дійшов висновку, що протиправна поведінка (у даному випадку бездіяльність) відповідача призвела до заподіяння державі Україна матеріальної шкоди, що підтверджується рішення Європейського суду «Філатова та інші проти України», що свідчить про наявність вини в діях відповідача.

Визнання Європейським судом з прав людини порушення державою Україна Конвенції внаслідок тривалого невиконання відповідачем рішення суду, що в свою чергу свідчить про наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача і заподіяною шкодою.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що саме з вини відповідача ОСОБА_3 бюджету заподіяно збитків внаслідок виконання рішення Європейського суду «Філатова та інші проти України" у розмірі 5166335,23 грн., які підтверджуються матеріалами справи та відповідачем не спростовані.

Таким чином, у діях (бездіяльності) відповідача наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, яке тягне за собою відповідальність у вигляді стягнення з відповідача збитків у розмірі 5166335,23 грн., завданих ОСОБА_3 бюджету України внаслідок виконання рішення Європейського суду з прав людини «Філатова та інші проти України", що підтверджується доданими до позову доказами.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідачем доводи позивача не спростовано, тому позовні вимоги задовольняються судом у предявленому до стягнення розмірі.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-86, 91, 123, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Міністерства юстиції України до Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» про стягнення 5166335,23 грн. - задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» (, юридична адреса: 85670, Донецька область, м. Вугледар) на користь державного Бюджету України (рахунок 0028, код банку 820172, , банк отримувача Державна казначейська служба України, м. Київ, отримувач Державна казначейська служба України) збитки, завдані ОСОБА_3 бюджету України у сумі 5166335,23 грн. (пять мільйонів сто шістдесят шість тисяч триста тридцять пять гривень 23 коп.).

3. Стягнути з Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» (, юридична адреса: 85670, Донецька область, м. Вугледар) на користь Міністерства юстиції України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13, рахунок 0177, код банку 820172, банк отримувача Державне казначейство України м. Київ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 77495,02 грн. (сімдесят сім тисяч чотириста девяносто пять гривень 2 коп.)

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Рішення господарського суду Донецької області набирає законної сили через двадцять днів з дня його підписання та може бути оскаржене в апеляційному порядку, згідно з Розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

6. Повний текст рішення складено та підписано 05.11.2018.

Суддя Н.В. Величко