РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.11.2018Справа № 910/10493/18

За позовом доТовариства з обмеженою відповідальністю "ІПП-Центр" Товариства з обмеженою відповідальністю "Солід Мастер"
провизнання договору недійсним.
Суддя Підченко Ю.О. Секретар судового засідання Ярмоленко С.М.
Представники сторін:
від позивача:не з'явився;
від відповідача:не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІПП-Центр" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Солід Мастер" (надалі - відповідач) про визнання недійсним договору на надання послуг № 05/17-03 від 10 травня 2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що текст оспорюваного договору містить цілий ряд положень, які суперечать вимогам Цивільного кодексу України для даного виду договорів, а тому відповідно до ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України він має бути визнаний недійсним.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 20.08.2018 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 19.09.2018.

13.09.2018 року через загальний відділ суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач вказує на те, що позовна заява є безпідставною та подання її до суду є діями, що направлені на зловживанням позивачем своїми процесуальними правами, у зв'язку із чим відповідач просить суд визнати позовну заяву як таку, що подана з зловживанням процесуальним правом, та залишити її без розгляду.

18.09.2018 позивач звернувся із клопотанням про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2018 відкладено підготовче засідання на 03.10.2018.

21.09.2018 року через загальний відділ суду позивач надав відповідь на відзив, а також письмові пояснення по справі, у яких вказав на те, що спірний договір, як договір підряду, повинен містити цілий ряд положень, зокрема - перелік витрат та плату за роботу підряднику, а також зазначив, що відповідач не передав у встановленому договором порядку технічні звіти, що є підтвердженням ненадання послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.11.2018.

02.11.2018 відповідачем через канцелярію суду надано клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване неможливістю відповідача направити представника у розгляді справи, у зв'язку із тим що останній перебуває у службовому відрядженні.

У судове засідання 02.11.2018 представники сторін не з'явилися, про причини неявки відповідач суд не повідомив.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 202 ГПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у випадку першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Водночас, суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - юридичної особи щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні в малозначній справі іншого представника, в тому числі з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами, або шляхом самопредставництва відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 56 та ч. 2. ст. 58 ГПК України. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

Разом із тим, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Застосовуючи згідно з частиною 2 статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

За таких обставин, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості забезпечення представництва в судовому засіданні шляхом направлення іншого представника або участі у судовому засіданні шляхом само представництва, а відтак, суд відмовляє відповідачеві в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10 травня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІПП-Центр» (надалі за договором - Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Солід Мастер» (за договором - виконавець) було укладено договір № 05/17-03 на надання послуг (надалі -Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, Виконавець взяв на себе зобов'язання надати послугу за темою: «Розрахункове обґрунтування безпеки експлуатації внутрішньокорпусних пристроїв реактора».

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що вартість послуги за договором згідно з Протоколом узгодження договірної ціни на надання послуги складає два мільйони шістсот вісімдесят вісім тисяч п'ятсот грн. з ПДВ.

За умовами п. 3.2. Договору, Виконавець має право:

- отримувати від Замовника інформацію та матеріали, необхідні для надання послуги за цим Договором;

- отримати за надані послуги оплату в розмірі та в строк, передбачені цим договором;

- виконавець право залучати до надання послуг співвиконавців за своїм розсудом, без згоди Замовника, юридичних та фізичних осіб за рахунок коштів, передбачених на цілі за цим Договором.

Відповідно до п. 3.1. Договору, Виконавець зобов'язаний забезпечити якість наданих послуг відповідно до вимог, які узгоджені Виконавцем та Замовником в додатку №1 до Договору.

Відповідно до Додатку № 1 до Договору «Технічне завдання на надання послуг «Розрахункове обґрунтування безпеки експлуатації внутрішньо корпусних пристроїв реактора» саме акт здавання - приймання послуг підписаний Замовником є належним доказом належного виконання Виконавцем того чи іншого етапу Договору та основою для розрахунків, зокрема згідно з:

- пунктом 4.5. остаточно погоджені Сторонами звітні документи по кожному етапу оформляються актами, які служать основою для взаємних розрахунків між Виконавцем та Замовником;

- пунктом 4.6 роботи з того чи іншого етапу Договору рахуються виконанні після підписання відповідного акту здавання - приймання послуг Стороною Замовника.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що спірний договір, як договір підряду повинен містити перелік витрат та плату за роботу підряднику. Однак, оспорюваний правочин даних відомостей не містить, що є порушення норм Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

Також позивач зазначає наступне: «частиною 1 статті встановлено, що виконавець зобов'язаний провести наукові дослідження особисто, якщо інше не встановлено договором на виконання науково-дослідних або дослідно-конструкторських та технологічних робіт. Виконавець має право залучати до виконання науково-дослідних робіт інших осіб лише за згодою замовника.».

Водночас, позивачем не уточнено, частину 1 статті якого правочину чи нормативного документу малося на увазі, а відтак, дане речення, що викладене у позовній заяві є беззмістовним та не приймається судом до розгляду в якості належного доводу обставин у справі.

Підсумовуючи зазначене, позивач вказує на те, що у пункті 3.2. спірного договору зазначено, що відповідач має право залучати до надання послуг співвиконавців за своїм розсудом, без згоди позивача, юридичних та фізичних осіб за рахунок коштів, передбачених на цілі за цим договором, а такі положення договору напряму суперечать вимогам Цивільного кодексу України, а, тому спірний договір містить цілий ряд положень, що суперечать вимогами закону, то він є недійсний і в цілому у силу ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог ЦК України.

Згідно зі ст. 215 ЦК України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, таки правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Разом з тим, загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК, ст. ст. 207, 208 ГК України.

При цьому, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Разом з тим, чинне законодавство свідчить про те, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), а тому суд має встановити, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо). Аналогічна правова позиція наведена в роз'ясненнях п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 (із змінами та доповненнями) "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Так, за своєю правовою природою між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг, а не договір підряду, як на те вказує відповідач, при цьому Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 638, 901, 903 ЦК України та ст. ст. 179, 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України), він вважається укладеним.

Зокрема, факт укладання договору № 05/17-03 від 10 травня 2017 року та прийняття його Сторонам до виконання підтверджується актом № 1 від 06.09.2017 року здавання - приймання наданих послуг за договором на суму 1 000 000, 00 грн в т.ч. ПДВ. та актом № 2 від 19.09.2017 року здавання - приймання наданих послуг за договором на суму 1 688 500, 00 грн., які засвідчені підписами та печатками представників сторін та копії яких містяться в матеріалах справи.

А відтак, спірний договір є укладений договір та є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно зі ст. ст. 173, 174, 175 ГК України (ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання Сторонами.

Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" наголосив на тому, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

У рішенні № 7-рп/2013 від 11.07.2013 Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вказано про те, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Вищого господарського суду України від 29.05.2013 у справі № 5011-5/14825-2012).

Разом з тим, частиною 1 ст. 627 ЦК України (свобода договору) закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відтак, слід дійти висновку, що Сторони, керуючись засадами свободи договору, розумності, добросовісності та справедливості, з урахуванням загальних вимог та приписів ЦК України щодо укладання договорів про надання послуг, уклали спірний договір № 05/17-03 від 10 травня 2017 року, який було схвалено та прийнято до виконання Сторонами шляхом підписання первинних документів - актів здавання - приймання наданих послуг.

Разом з тим, положеннями ЦК України не передбачено обов'язкового зазначення, що з ціни договору є відшкодуванням витрат підрядника, а що з ціни договору є плата за виконану ним роботу. При цьому, позивач прийняв роботи без будь - яких зауважень, в тому числі щодо ціни виконаних робот.

Доводи позивача про те, що відповідач не передав у встановленому договором порядку технічні звіти, що є підтвердженням ненадання послуг не приймаються судом, оскільки позивач визнав та підтвердив, що спірний договір є виконаним, шляхом підписання актів здавання - приймання наданих послуг.

При цьому доводи позивача про невідповідність пунктів договору законодавству України та відсутності істотних умов договору є також безпідставними, оскільки спірний договір є договором про надання послуг, а не договором підряду, як на те вказує позивач.

В силу приписів ст. ст. 74, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, суд приходить до висновку що підстави, з якими законодавець пов'язує недійсність правочинів щодо визнання недійсним укладеного між сторонами Договору - відсутні, тобто право позивача, за захистом якого він звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним договору на надання послуг № 05/17-03 від 10 травня 2017 року - не порушене відповідачем, а отже вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, у зв'язку із чим у позові слід відмовити.

Разом із тим, надаючи оцінку викладеним відповідачем у своєму відзиві доводам про те, що позовна заява є безпідставною та подання її до суду є діями, що направлені на зловживанням позивачем своїми процесуальними правами, у зв'язку із чим відповідач просить суд визнати позовну заяву як таку, що подана з зловживанням процесуальним правом, та залишити її без розгляду, мотивуючи це тим, що позивач, подаючи позов розумів, що позов є надуманим та безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню та єдиною їх метою з якою він подається є затягування строків по розрахункам за спірним договором відповідачем та виходячи з викладеного дії позивача по поданню безпідставного позову в силу ст. 43 ГПК України, є такими, що суперечать завданню господарського судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

Так, за приписами ст. 43 ГПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об'єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов'язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Таким чином, як випливає з приписів ст. 43 ГПК України, вони не містять посилань на те, що факт зловживання позивачем процесуальними правами є підставою для залишення позову без розгляду, а тому прохання відповідача про залишення позову без розгляду, що викладене у відзиві на позовну заяву у зв'язку із зловживанням позивачем своїми процесуальними правами залишається судом без розгляду.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 43, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 202, 232, 233, 237, п. 2. ч. 5. ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1. ст. 256, Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 203, 215, 627, 901, 903 Цивільного кодексу України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ІПП-Центр" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з п. п. 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 07.11.2018 року.

Суддя Ю.О. Підченко