ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2018 р. Справа №921/248/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Орищин Г.В.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 соціальної політики Тернопільської міської ради, № 2194/13/03 від 13.08.2018, (вх. ЛАГС №01-05/2480/18 від 17.08.2018),

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 23.07.2018, суддя: Руденко О.В., (повний текст рішення складено - 24.07.2018),

у справі №921/248/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком», м. Тернопіль,

до відповідача ОСОБА_2 соціальної політики Тернопільської міської ради, м. Тернопіль,

про стягнення заборгованості,

за участю представників:

від позивача не зявився

від відповідача - не зявився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 23.07.2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 соціальної політики Тернопільської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Тернопільської філії ПАТ "Укртелеком" 8 957 (вісім тисяч девятсот пятдесят сім) грн. 42 коп. 3% річних, 30 957 (тридцять тисяч девятсот пятдесят сім) грн. 28 коп. інфляційних нарахувань та 1757 (одну тисячу сімсот пятдесят сім) грн. 50 коп. сплаченого судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 соціальної політики Тернопільської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 23.07.2018 року скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. При цьому відповідач вказує, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що рішення господарського суду Тернопільської області від 24.04.2017 року у справі № 921/214/17-г/13 було виконано в повному обсязі згідно меморіальних ордерів №1, №2 та №3, а також те, що ухвалою Вищого господарського суду від 26.10.2018 року було зупинено виконання рішення по справі № 921/214/17-г/13 до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти її задоволення, просив рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначив, що відповідач сам у своїй апеляційній скарзі зазначає про оплату боргу двома платежами від 22.12.2017 року на 311717, 72 грн. та від 27.03.2018 року на суму 240454, 17 грн., а відтак лише підтверджує підставність заявлених до нього позовних вимог.

Позивач та відповідач у судове засідання участі уповноважених представників не забезпечили, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення рекомендованих повідомлень. (а.с. 94-98).

29.10.2018 року до суду надійшло клопотання від апелянта про розгляд справи за його відсутності.

Від позивача жодних клопотань не надходило.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ПАТ "Укртелеком" в особі Тернопільської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 соціальної політики Тернопільської міської ради про стягнення заборгованості в сумі 552 171,59 грн. по витратах, понесених у червні - грудні 2016 року внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24.04.2017 у справі №921/214/17-г/13, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 23.11.2017, позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 соціальної політики Тернопільської міської ради на користь ПАТ "Укртелеком" в особі Тернопільської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" 552 171,59 грн. заборгованості по витратах, понесених у червні - грудні 2016 року внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, та 8282,58 грн. в повернення сплаченого судового збору.

Отже, рішення Господарського суду Тернопільської області від 24.04.2017 у справі №921/214/17-г/13 набрало законної сили 18.07.2017.

Згідно вище вказаного рішення основний борг відповідача становить 552 171,59 грн.

В порядку ст.116 ГПК України (у редакції, яка діяла до 15.12.2017) судом 15.08.2017 видано відповідний наказ.

Як вбачається з матеріалів справи, а також підтверджується самим відповідачем, останній оплатив суму боргу двома платежами від 22.12.2017 року на суму 311717, 72 грн. та від 27.03.2018 року на суму 240454, 17 грн.

Оскільки ОСОБА_2 соціального захисту населення рішення суду в добровільному порядку виконало несвоєчасно, позивач просив стягнути з останнього 3% річних за період 19.07.2017 по 26.03.2018 в розмірі 9 059,60 грн. та інфляційні нарахування за період 01.08.2017 по 28.02.2018 в розмірі 30 957,28 грн.

Як вірно вказав суд першої інстанції, факт невиконання зобов'язань щодо оплати витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах в повному обсязі встановлено судом при розгляді справи № 921/214/17-г/13.

Відповідно до ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно із статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із даних законодавчих положень, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство України не пов'язує припинення зобов'язання з винесенням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, кредитор не позбавлений права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція викладена в постановах ВСУ від 04 липня 2011року № 13/210/10 та від 12 вересня 2011року № 6/433 -42/183).

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п.1.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова) від 17.12.2013 № 14, грошові зобовязання, як і будь-які інші цивільно-правові або господарські зобовязання, можуть виникати з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України і статтею 174 ГК України. Господарський договір (угода) не є єдиною підставою виникнення відповідного зобовязання, тому не зазначення в договорі умов (пунктів) щодо відповідальності за порушення грошового зобовязання не перешкоджає застосуванню даної відповідальності, але тільки у разі якщо підстави такого застосування і розміри відповідальності передбачено актами законодавства.

У пункті 5.4. Постанови зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п'ятої статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Згідно з абз.3, 4 п. 7.1 Постанови, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Так, позивачем було заявлено вимогу про стягнення 3% річних за період з 19.07.2017 по 26.03.2018 на суму 9 059,60 грн.

Однак, перевіривши відповідність здійснених позивачем обчислень з урахуванням дати виникнення грошового зобов'язання, дати оплати, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до задоволення підлягають вимоги щодо 8 957,42 грн. 3% річних за період з 19.07.2017 по 26.03.2018. В решті суми нарахованих трьох відсотків річних було правомірно відмовлено за безпідставністю.

В той же час, позивачем заявлялись вимоги про стягнення інфляційних нарахувань в сумі 30 957,28 грн. за розрахунковий період з 01.08.2017 по 28.02.2018.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно із Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

У пункті 3.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Відтак, перевіривши розрахунки інфляційних нарахувань, колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції було правомірно задоволено вимогу позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в сумі 30 957,28 грн.

Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р. та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 р. зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Щодо заперечень апелянта, що ухвалою Вищого господарського суду від 26.10.2018 року було зупинено виконання рішення по справі № 921/214/17-г/13 до закінчення її перегляду в касаційному порядку, колегія суддів зазначає наступне.

Нарахування коштів відповідно до ст. 625 ЦК України здійснюється незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-ХІУ «Про виконавче провадження». (Такий висновок було зроблено в Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України Підготовлений суддею Верховного Суду України Ю.Л. Сепіним, науковим консультантом управління вивчення та аналізу судової практики Верховного Суду України ОСОБА_3 та науковим консультантом управління вивчення та аналізу судової практики Верховного Суду України ОСОБА_4.).

Відтак, виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишенні рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 соціальної політики Тернопільської міської ради, № 2194/13/03 від 13.08.2018, (вх. ЛАГС №01-05/2480/18 від 17.08.2018) залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Тернопільської області від 23.07.2018 року №921/248/18 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

5. Справу повернути до суду першої інстанції.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 05.11.2018

Головуючий -суддя Плотніцький Б.Д.

Суддя Орищин Г.В.

Суддя Хабіб М.І.