ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року Справа № 918/360/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Огороднік К.М. , суддя Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Максютинській Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, уповноваженою особою якого виступає Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, на рішення господарського суду Рівненської області від 06.08.18р. у справі №918/360/18 (суддя Церковна Н.Ф., м.Рівне, повний текст складено 07.08.2018р.)

за позовом Керівника Здолбунівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, уповноваженою особою якого виступає Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств

до Фермерського господарства "Маленький оазис"

про стягнення заборгованості в сумі 89320 грн. 00 коп.

за участі представників:

Українського державного фонду підтримки фермерських господарств - Никитюк М.А., паспорт НОМЕР_1 від 12.01.2000р., Секо Т.В., паспорт НОМЕР_2 від 07.12.2011р.;

Прокурор - Безпалов А.В., посвідчення №028964 від 17.09.2014р.;

Фермерського господарства "Маленький оазис" - не з'явився;

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року Керівник Здолбунівської місцевої прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (далі - Фонд), уповноваженою особою якого виступає Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (далі - Відділення), звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з Фермерського господарства "Маленький оазис" (далі - Господарство) заборгованості за договором про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству від 25 листопада 2011 року № 1 в сумі 89320 грн. 00 коп., з яких: 70000 грн. 00 коп. основний борг, 19320 грн. 00 коп. інфляційні втрати, нараховані у звязку з несвоєчасним проведенням розрахунків. В обґрунтування своїх вимог Прокурор посилався на те, що 25 листопада 2011 року між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позичальник) укладено договір №1 про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству, за умовами якого позикодавець надав фінансову підтримку на поворотній основі позичальнику в сумі 250000 грн. 00 коп. зі строком повернення, зокрема 70000 грн. 00 коп. до 1 вересня 2016 року, а позичальник зобов'язався використати її за цільовим призначенням і повернути цю фінансову підтримку у визначений цим договором строк. Позикодавець виконав свої зобов'язання за вказаним договором, перерахувавши позичальнику грошові кошти в розмірі 250 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 29 листопада 2011 року № 1. У той же час відповідач, отримавши зазначені кошти, не погасив суму в розмірі 70 000 грн. 00 коп. фінансової допомоги у строк до 1 вересня 2016 року, відтак за ним рахується заборгованість в сумі 70 000 грн. 00 коп.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 06.08.18р. у справі №918/360/18 відмовлено у позові Керівника Здолбунівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, уповноваженою особою якого виступає Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств до Фермерського господарства "Маленький оазис" про стягнення заборгованості в сумі 89320 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Український державний фонд підтримки фермерських господарств, уповноваженою особою якого виступає Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В скарзі, зокрема, зазначає, що всупереч вимогам закону та умовам Договору про надання фінансової підтримки фермерському господарству від 25.11.2011р. СФОГ «Маленький оазис» на момент пред'явлення позову не повернуто на користь Рівненського відділення Укрдержфонду 70000,00 грн. - коштів фінансової підтримки, що повинен бути повернутий у строк до 01.09.2016р. згідно встановленого графіку відповідно до Договору.

Також вважає, що незаконність і необґрунтованість рішення полягає в тому, що суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження доказів у справі, а саме: у відмові ліквідаційної комісії СФОГ «Маленький оазис» від 20.12.2016р. вказано, що реалізація майна даного господарства Гощанським РВС ДВС ГТУЮ у Рівненській області від 16.04.2015р. є незаконною, а також зазначено, що боржником направлено звернення до прокуратури про можливі протиправні дії і збоку посадових осіб Гощанського РВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області. У даній відмові вказано, що саме такі злочинні дії службових осіб ДВС позбавили господарство обігових коштів та більшої частини сільськогосподарської техніки та обладнання під час посівних, що в свою чергу, призвело до стійкої фінансової неплатоспроможності боржника, тобто, повного припинення господарської діяльності фермерського господарства. Також, 15.08.2018р. на адресу відділення надійшов лист Гощанського РВ ДВС №3274 від 14.08.2018р. про те, що державним виконавцем було складено постанову про опис та арешт майна даного боржника, що свідчить про те, що мають місце розбіжності стосовно наявності майна у даного боржника для задоволення вимог кредиторів позицій відповідного відділу ДВС та голови ліквідаційної комісії (позиція стосовно відсутності майна боржника для задоволення вимоги кредитора Рівненського відділення Укрдержфонду, викладена у відмові у задоволенні вимоги кредитора). Наявність даних обставин свідчить про те, що мають місце нові обставини, що підлягають встановленню.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на положення ст.11, ч.3 ст.110, ч.9 ст.111, ст.ст.509, 525, 526, 625 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст.1, 10 Закону України «Про фермерське господарство», п.3.4.2, п.5.1 Договору.

На підставі викладеного просить суд скасувати рішення господарського суду Рівненської області у справі №918/360/18 від 06.08.2018р. і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

18.09.2018р. на адресу Рівненського апеляційного господарського суд надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

В цих поясненнях скаржник, зокрема, зазначає, що Рівненським відділенням Укрдержфонду підтримки фермерських господарств було надіслано вимогу кредитора №140 від 13.12.2016р. про визнання боргу за договором від 25.11.2011р. №1 у розмірі 219516,00 грн., у задоволенні якої було відмовлено листом голови ліквідаційної комісії селянського (фермерського) обслуговуючого господарства «Маленький оазис».

Щодо посилання суду першої інстанції на положення ч.ч.3, 5 ст.112 Цивільного кодексу України, апелянт зазначає, що сума 89320,00 грн. - не є сумою штрафу зазначеною у рішенні, оскільки: 70000,0 0 грн. - основний борг, що повинен бути повернутий відповідач строк до 01.09.2016р. відповідно до договору, а 19320,00 грн. - інфляційні втрати, нараховані за неналежне виконання зобов'язань за договором про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству від 25.11.2011р. №1, за період з вересня 2016 року по квітень 2018 року.

Посилаючись на положення ст.4 ГПК України, ст.20, ч.1 ст.193, ч.ч.1,2 ст.218 Господарського кодексу України, ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, зазначає, що позивачем по даній справі було подано позовну заяву до господарського суду Рівненської області про стягнення зазначеної заборгованості, що виникла 02.09.2016р. Вважає, питання визнання кредиторських вимог відмінним від вищезазначеного питання, висвітленого у позовній заяві позивача.

Просить суд скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 06.08.2018р. у справі №918/360/18 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №918/360/18 у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Філіпова Т.Л., суддя Розізнана І.В.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.09.2018р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, уповноваженою особою якого виступає Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, на рішення господарського суду Рівненської області від 06.08.2018р. у справі №918/360/18. Встановлено строк Керівнику Здолбунівської місцевої прокуратури та Фермерському господарству "Маленький оазис" для надання суду - відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) Українському державному фонду підтримки фермерських господарств уповноваженою особою якого виступає Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств копії відзиву та доданих до нього документів, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - до 19.10.2018р. включно. Розгляд апеляційної скарги призначено на "14" листопада 2018р. о 11:00 год. у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду за адресою: 33001 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №6.

У відповідності до абз.3 п.3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Указом Президента України №454/2017 від 29.12.2017р. ліквідовано Рівненський апеляційний господарський суд та створено Північно-західний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку, Волинську, Житомирську, Рівненську та Хмельницьку області, з місцезнаходженням у місті Рівному.

Частиною 6 статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

05.10.2018р. в газеті "Голос України" опубліковано оголошення про початок роботи Північно-західного апеляційного господарського суду.

У відповідності до наказу керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду №992 від 01.10.2018р. "Про комісію для передачі судових справ та матеріалів" згідно акта здачі судових справ від 03.10.2018р. до Північно-західного апеляційного господарського суду передана апеляційна скарга Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, уповноваженою особою якого виступає Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, на рішення господарського суду Рівненської області від 06.08.18р. у справі №918/360/18.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №918/360/18 у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В., суддя Огороднік К.М.

Ухвалою суду від 11.10.2108р. прийнято апеляційну скаргу Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, уповноваженою особою якого виступає Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, на рішення господарського суду Рівненської області від 06.08.18р. у справі №918/360/18 до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В., суддя Огороднік К.М. Розгляд апеляційної скарги призначено на "24" жовтня 2018р. об 11:15год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

17.10.2018р. (вх.№214/18) на адресу суду від Фермерського господарства "Маленький Оазис" надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відповідач зазначає, що господарство не відмовлялося від виконання свого зобов'язання, але у господарстві майже не залишилось обігових коштів та техніки, яка б забезпечувала звичайну господарську діяльність фермерського господарства. Крім того, було вжито всі заходи щоб виконати свої зобов'язання по поверненню фінансової підтримки.

Звертає увагу, що виконавцем ВДВС Гощанського РУЮ Михалевичем О.Ю. під час опису та арешту активів господарства з невідомих причин проігноровано те, що фактично майно на момент опису та його реалізації було об'єктом застави по договору №1 від 25 листопада 2011 року укладеного господарством з Українським державним фондом підтримки фермерських господарств в особі Рівненського відділення. Також, відсутні належні докази про повідомлення виконавцем ВДВС Гощанського РУЮ Михалевичем О.Ю. Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, уповноважена особа Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (заставодержателя) про накладання арешту на заставне майно що позбавило Фонд визнати право власності на майно яке було передане ФГ "Маленький оазис" для забезпечення виконання взятого на себе зобов'язання.

Зазначає, що всупереч положенням п.3 ч.1 ст.49, ч.ч.2,3 ст.67 Закону України «Про виконавче провадження», відмова ФГ "Маленький оазис" від 22.12.2016р. у задоволенні вимоги кредитора «Українського державного фонду підтримки фермерських господарств» про визнання грошових вимог від 13.12.2016р. №140 не була оскаржена до суду та визнана кредитором «Українським державним фондом підтримки фермерських господарств», що свідчить про відсутність заборгованості.

Також звертає увагу, що на лист Фонду №017/78 від 06.06.2017р. про надання інформації щодо відкриття ліквідаційної процедури листом від 04.07.2017р., Фонд було повідомлено про те, коли закінчився термін заявлення кредиторами своїх вимог.

Крім цього зазначає, що ФГ "Маленький Оазис" не є належним відповідачем у справі, адже саме у ВДВС Гощанського РОЮ знаходиться під арештом заставне майно ФГ "Маленький Оазис", частина з якого незаконно реалізована ВДВС на користь іншого кредитора, тому саме ВДВС Гощанського РОЮ має бути належним відповідачем у цій справі.

На підставі викладеного відповідач просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

23.10.2018р. на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу (вх.№790/18).

Позивач зазначає, що договір про надання фінансової підтримки (допомоги) фермерському господарству, за умовами якого останній зобов'язався на поворотній основі надати відповідачу фінансову підтримку в сумі 250000,00 грн., а СФОГ «Маленький оазис», у свою чергу, використати дані грошові кошти за цільовим призначенням та повернути їх у визначений цим договором строк, укладено між СФОГ «Маленький оазис» та Рівненським відділенням Українського державного фонду підтримки фермерських і обов'язки по поверненню фінансової допомоги покладено на СФОГ «Маленький оазис», і тому саме вказана юридична особа є відповідачем по справі.

Апелянт зазначає, що на адресу відповідача надсилались вимога кредитора №140 від 13.12.2016р. та листи до голови ліквідаційної комісії цього боржника, а тому вважає некоректними доводи відповідача щодо халатного відношення посадових осіб Рівненського відділення Укрдержфонду щодо стягнення вищевказаної заборгованості.

Стверджує, що ніяких дій по відшкодуванню завданих матеріальних збитків СФОГ «Маленький оазис» не було здійснено, крім написання звернення представника господарства до Управління захисту економіки в Рівненській області 31.05.2016р.

Також, в забезпечення вимог по зазначеному договору про надання фінансової підтримки (допомоги) фермерському господарству Укрдержфондом СФОГ «Маленький оазис» було укладено договір застави від 25.11.2011р., посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, яким було передано в заставу майно фермерського господарства на загальну суму 551,854 тис.грн.

Відділення відповідно до норм чинного законодавства України та Договору застави є заставодержателем та має право користуватися усіма його правами та вважає, що це питання не є предметом цього спору.

На підставі викладеного просить суд задоволити апеляційну скаргу Рівненського відділення Укрдержфонду підтримки фермерських господарств у справі №918/360/18 у повному обсязі.

У судове засідання суду апеляційної інстанції 24.10.2018р. представник відповідача не з'явився, причини неявки не повідомив, хоч про дату, час та місце судового засідання був повідомлений у встановленому Законом порядку.

Враховуючи положення ст.ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника ФГ «Маленький оазис».

У судовому засіданні апеляційної інстанції 24.10.2018р. апелянт подав пояснення по справі, просив суд задоволити апеляційну скаргу Рівненського відділення Укрдержфонду підтримки фермерських господарств у повному обсязі, рішення господарського суду Рівненської області від 06.08.18р. у справі №918/360/18 скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Прокурор подав пояснення по справі, вирішення апеляційної скарги залишив на розсуд суду.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

25 листопада 2011 року між Рівненським відділенням Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (позикодавець) та Фермерським господарством "Маленький оазис" (позичальник) укладено договір про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству №1, за умовами якого позикодавець у порядку й на умовах, визначених цим договором, надає позичальнику фінансову підтримку на поворотній основі в сумі 250000 грн. 00 коп., а останній зобов'язується використати її за цільовим призначенням і повернути фінансову підтримку у строк, визначений цим договором (арк.справи 14,15).

У Розділі 2 договору сторони погодили, що на підставі довідки, виданої конкурсною комісією №5 від 25 жовтня 2011 року та Порядку використання коштів державного бюджету для надання підтримки фермерським господарствам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року №1102 (із змінами), фінансова підтримка на поворотній основі надається для придбання техніки, обладнання, поповнення обігових коштів.

Відповідно до пп.3.2.1 договору позикодавець зобов'язаний надати у безготівковому порядку платіжними дорученнями шляхом переказу зазначену в договорі суму фінансової підтримки на поворотній основі на поточний рахунок фермерського господарства, відкритий у банківській установі.

За пунктом 4.2 договору фінансова підтримка повертається позичальником згідно із встановленим підпунктом 3.4.2 договору графіком, зокрема 70 000 грн. 00 коп. підлягають поверненню у строк до 1 вересня 2016 року.

За змістом пункту 5.1 договору та статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно п.п.7.1, 7.2 договору останній набирає чинності з дня його підписання повноважними представниками сторін та діє до повного повернення фермерським господарством коштів фінансової підтримки та повного виконання ним будь-яких інших грошових зобов'язань, передбачених цим договором.

Договір підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками наведених суб'єктів господарювання.

Як було встановлено, на виконання умов цього правочину позивач платіжним дорученням від 29.11.2011р. №1 (арк.справи 16) перерахував на поточний рахунок відповідача поворотну фінансову допомогу у розмірі 250000 грн. 00 коп.

Проте, з наявних у матеріалах справи документів вбачається, що відповідач свій обов'язок щодо повернення фінансової допомоги в розмірі 70000 грн. 00 коп. у строк до 1 вересня 2016 року не виконав.

15 грудня 2016 року на адресу відповідача надійшла вимога кредитора позивача від 13 грудня 2016 року №140 (арк.справи 46) про визнання боргу за договором від 25 листопада 2011 року №1 у розмірі 219516 грн. 00 коп.

У задоволенні вимоги позивачу було відмовлено листом від 20 грудня 2016 року (арк.справи 48-49), відправленим на адресу Фонду 22 грудня 2016 року (арк.справи 47).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, додаткових пояснень, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Укладений між сторонами договір про надання поворотної фінансової допомоги за своєю правовою природою є договором позики, тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення глави 71 Цивільного кодексу України, що було вірно зазначено судом першої інстанції.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.ч.1,3 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, частини 6 статті 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом пункту 5.1 договору та статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням №1/16 від 20 вересня 2016 року засновником Фермерського господарства «Маленький оазис» було вирішено припинити діяльність Господарства шляхом його ліквідації та встановлено трьохмісячний строк пред'явлення вимог кредиторів відповідача з моменту публікації повідомлення на сайті Міністерства юстиції України, тобто до 21 грудня 2016 року, що додатково підтверджується відповідними відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

15 грудня 2016 року на адресу відповідача надійшла вимога кредитора позивача від 13 грудня 2016 року №140 (арк.справи 46) про визнання боргу за договором від 25 листопада 2011 року №1 у розмірі 219516 грн. 00 коп.

У задоволенні вимоги позивачу було відмовлено листом від 20 грудня 2016 року (арк.справи 48-49), відправленим на адресу Фонду 22 грудня 2016 року (арк.справи 47).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 20 вересня 2016 року Фермерське господарство «Маленький оазис» перебуває в стані припинення, а визначеним засновником строком для заявлення кредиторами своїх вимог зазначено 21 грудня 2016 року.

Положеннями частини 1 статті 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Часиною 1 статті 110 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа ліквідується, зокрема, за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв'язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Згідно ч.1 ст.111 Цивільного кодексу України, з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи, суду або уповноваженого ними органу щодо ліквідації юридичної особи ліквідаційна комісія (ліквідатор) зобов'язана вжити всіх необхідних заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості юридичної особи, що ліквідується, та письмово повідомити кожного з боржників про припинення юридичної особи в установлені цим Кодексом строки.

Частинами 8, 9 статті 111 Цивільного кодексу України визначено, що ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред'явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред'явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду. Проміжний ліквідаційний баланс затверджується учасниками юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про ліквідацію юридичної особи. Виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, провадиться у порядку черговості, встановленому статтею 112 цього Кодексу. У разі недостатності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) організовує реалізацію майна юридичної особи.

Частиною 5 статті 105 Цивільного кодексу України встановлено, що строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 112 Цивільного кодексу України у разі ліквідації платоспроможної юридичної особи вимоги її кредиторів задовольняються у такій черговості:

1) у першу чергу задовольняються вимоги щодо відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, та вимоги кредиторів, забезпечені заставою чи іншим способом;

2) у другу чергу задовольняються вимоги працівників, пов'язані з трудовими відносинами, вимоги автора про плату за використання результату його інтелектуальної, творчої діяльності;

3) у третю чергу задовольняються вимоги щодо податків, зборів (обов'язкових платежів);

4) у четверту чергу задовольняються всі інші вимоги.

Вимоги однієї черги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належать кожному кредитору цієї черги.

Згідно ч.3 ст.112 Цивільного кодексу України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи.

Як встановлено частиною 4 статті 112 Цивільного кодексу України вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред'явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно.

Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними (частина 5 статті 112 ЦК України).

Згідно положень статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений частиною 2 статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми статті 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Порушеним правом слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Одночасно з цим, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту, суд звертає увагу, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Аналогічна правова позиція викладена у листі Верховного Суду України від 1 квітня 2014р. «Аналіз практики застосування судами статті 16 Цивільного кодексу України».

Як вбачається з Постанови Верховного Суду України від 21.05.2012р. у справі №6-20цс11, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Так, завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Європейський суд з прав людини указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Згідно ст.13 Конвенції, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02).

Отже, зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Разом з тим, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції, є і той, що не передбачений законом, однак основним критерієм можливості його застосування є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів).

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст.ст.76,77,78,79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як було зазначено, згідно ч.3 ст.112 Цивільного кодексу України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи.

Як встановлено в частині 4 зазначеної статті вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред'явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно.

Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними (частина 5 статті 112 ЦК України).

Отже, чинним законодавством прямо встановлено певний спосіб захисту порушених прав у випадку, коли боржник знаходиться у стані припинення (ліквідації) шляхом звернення до ліквідаційної комісії (ліквідатора) з кредиторськими вимогами, за результатами яких, у разі їх задоволення, включаються до проміжного ліквідаційного балансу, а у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії.

Наведений місячний строк є присічним та не підлягає поновленню судом.

При цьому, у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про звернення позивача до суду з відповідним позовом у встановлений законом спосіб та у місячний строк з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про відмову Господарства від 20 грудня 2016 року в задоволенні вимоги про визнання боргу за договором від 25 листопада 2011 року №1 у розмірі 219516грн. 00коп., до складу якого входить і спірна сума основного боргу відповідача у даній справі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлена вимога про стягнення з відповідача штрафу заборгованості в сумі 89320,00 грн., з яких: 70000,00 грн. основний борг, 19320,00 грн. інфляційні втрати, за неналежне виконання зобов'язань за договором про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству від 25 листопада 2011 року №1 - є неефективним способом захисту у розумінні наведених приписів та не призводить до відновлення прав позивача у обраний Прокурором спосіб, оскільки ліквідатор виконує всі необхідні дії щодо ліквідації підприємства відповідно до чинного законодавства, зокрема, після закінчення строку для пред'явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред'явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду, та в межах повноважень, передбачених чинним законодавством, виконує дії із забезпечення задоволення вимог кредиторів під час здійснення ліквідації підприємства, виконує функції ліквідатора на період його ліквідації.

Зважаючи на викладене, господарський суд Рівненської області дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні даного позову.

Згідно до п.1 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.275-280 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийнято у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, уповноваженою особою якого виступає Рівненське відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, на рішення господарського суду Рівненської області від 06.08.18р. у справі №918/360/18 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 29.10.2018р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.