ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 917/63/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання – Хоменко І.М.,

учасники справи:

позивач – товариство з обмеженою відповідальністю "Магнолія" в особі Лубенської філії,

представник позивача – Стативка В.Б., директор (наказ від 25.10.2018 № 01/10-18),

відповідач – селянське (фермерське) господарство "Надія",

представник відповідача – не з'явився,

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія" в особі Лубенської філії

на рішення господарського суду Полтавської області від 11.04.2018 (головуючий суддя Тимощенко О.М.)

та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 (головуючий Лакіза В.В., судді: Бородіна Л.І. і Шутенко І.А.)

у справі № 917/63/18

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія" в особі Лубенської філії (далі – Товариство)

до селянського (фермерського) господарства "Надія" (далі – Господарство)

про стягнення 873 921,20 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Господарства про стягнення 873 921,20 грн. процентів за користування грошовими коштами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за Господарством рахується заборгованість у розмірі 39 000,00 грн. за 2014 рік згідно з угодою від 03.10.2007, яка стягнута за рішенням суду в господарській справі № 917/174/17, та заборгованість за інфляційними у сумі 23 801,13 грн. за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 на заборгованість за 2014 рік у розмірі 39 000,00 грн., яка стягнута за рішенням суду в господарській справі № 917/1025/17. З огляду на преюдиційне значення вказаних судових рішень Товариство з посиланням на положення статей 536, 599 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), а також умови письмової угоди від 05.10.2007, якою було внесено доповнення до контракту від 07.04.2005 № 4, вказує на виникнення у Господарства зобов'язання щодо сплати процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих за 1096 днів від суми заборгованості у розмірі 39 000,00 грн., та за 40 днів від суми заборгованості 23 801,13 грн. на загальну суму 873 921,20 грн.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 11.04.2018, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.06.2018, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення судів попередніх інстанцій обґрунтовані: посиланням на факти, встановлені в судових рішеннях у справах № 917/174/17 та № 917/1025/17, а також положення статей 536, 549 ЦК України, статті 232 Господарського кодексу України (далі – ГК України) і тим, що за своєю правовою природою проценти, передбачені в укладеній між сторонами угоді від 03.10.2007, підпадають під визначення пені, у зв'язку з чим правомірним є нарахування пені за невиконання грошового зобов'язання на суму 39 000,00 грн. тільки за шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, тобто за період з 01.01.2015 по 01.07.2015; поданням Господарством заяви про застосування позовної давності та відсутністю у Товариства поважних причини пропуску позовної давності; тим, що нарахування процентів на інфляційні втрати в розмірі 19 041,20 грн. Товариством здійснені всупереч положенням статей 546, 547, 610, 611, 625 ЦК України.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Товариство звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що: відповідно до положень частини другої статті 604, статті 1053 ЦК України первісне зобов'язання за контрактом від 07.04.2005 № 4 на підставі письмової угоди від 03.10.2007 за домовленістю сторін змінилось на нове (відбулась новація), яке найбільш наближено до договору позики, до якої має бути застосовано положення глави 71 ЦК України; суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо правової природи стягнення за порушення зобов'язання з повернення грошових коштів, визначивши їх як пеню з огляду на те, що на підставі умов даної угоди Господарство здійснювало періодичні платежі платіжними документами, в яких призначення платежів визначено як повернення позики згідно з договором № 4 від 2005.

Також Товариством подано клопотання, в якому воно просить приєднати до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду від 25.09.2018 у справі № 917/2153/17 та звернути увагу на вказану постанову Верховного Суду.

Від Господарства відзив на касаційну скаргу не надходив.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника Товариства, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, що 07.04.2005 Товариством (замовником) та Господарством укладений контракт на виконання робіт по вирощуванню сільськогосподарської продукції № 4 (далі – Контракт), відповідно до умов якого предметом цього контракту є розміщення замовлення на виконання робіт по вирощуванню сільськогосподарської продукції на ф'ючерсній основі, що має відбуватися з проведенням попередньої оплати за майбутній врожай, який буде вирощувати Господарство для замовника.

Згідно з розділом 3 Контракту загальна сума оплати за даним контрактом становить 200 000,00 грн.

Пунктом 5.1 Контракту передбачено, що Господарство зобов'язане протягом __ року повернути замовнику сільськогосподарську продукцію (зерно) по цінах і в кількості, указаних в таблиці, суму попередньої оплати, а саме: гречка - 100 т за ціною 450,00 грн. за 1т; пшениця – 50 т за ціною 350,00 грн. за 1т; ячмінь – 30 т за ціною 300,00 грн. за 1т; горох – 70 т за ціною 400,00 грн. за 1т; просо – 70 т за ціною 200,00 грн. за 1 т; кукурудза – 20 т за ціною 200,00 грн. за 1т; соняшник – 70 т за ціною 1 200,00 грн. за 1т.

Відповідно до пункту 5.4 Контракту сторони домовилися, що кінцеві об'єми поставки сільськогосподарських зернових культур будуть скореговані до 01.07.2005.

Згідно з пунктом 8.1 Контракту даний контракт набирає чинності з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання.

10.06.2005 сторонами укладений додаток до Контракту, в якому визначено, що замовник додатково вносить 50 000,00 грн. Господарству для вирішення питань, пов'язаних з виконанням робіт з вирощуванням сільськогосподарської продукції.

Пунктом 2 додатку передбачено, що Господарство на внесену суму в розмірі 50 000,00 грн. з вирощеного урожаю додатково відпускає замовнику 42 т насіння соняшника за ціною, вказаною у пункті 5.1 Контракту.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 20.04.2017 у справі № 917/174/17 було відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства до Господарства та фермерського господарства "Павільйон флори" про стягнення 268 521,57 грн. солідарно, з яких 222 631,30 грн. – основний борг, 34 758,70 грн. – неотримана вигода, 11 131,57 грн. – штрафна неустойка за Контрактом.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 у справі № 917/174/17 рішення господарського суду Полтавської області від 20.04.2017 у справі № 917/174/17 скасовано в частині повної відмови в задоволенні позову до Господарства та прийнято нове рішення, яким позов до Господарства задоволено частково. Стягнуто з Господарства на користь Товариства 39 000,00 грн. заборгованості. В іншій частині рішення залишено без змін. Зазначена постанова набрала законної сили 23.08.2017.

Вказаною постановою встановлено порушення Господарством вимог угоди від 03.10.2007 з погашення боргу: в 2010 році на суму 17 000,00 грн.; у 2011 році на суму 39 000,00 грн.; у 2012 році на суму 39 000,00 грн.; у 2013 році на суму 39 000,00 грн.; у 2014 році на суму 39 000,00 грн. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в межах позовної давності Товариством заявлено лише вимогу про стягнення заборгованості за 2014 рік у розмірі 39 000,00 грн., щодо іншого періоду позовна давність пропущена.

Крім того, рішенням господарського суду Полтавської області від 11.09.2017 у справі № 917/1025/17 позовні вимоги Товариства до Господарства та фермерського господарства "Павільйон флори" про стягнення 215 013,99 грн. інфляційних втрат за період з липня 2005 року по грудень 2016 року за Контрактом та договором про спільну діяльність були задоволені частково. Стягнуто з Господарства на користь Товариства 23 801,13 грн. інфляційних втрат та 357,10 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 05.12.2017 рішення господарського суду Полтавської області від 11.09.2017 у справі № 917/1025/17 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов до Господарства задоволено частково. Стягнуто з Господарства на користь Товариства 23 801,13 грн. інфляційних втрат та 357,10 грн. витрат зі сплати судового збору. В іншій частині позову відмовлено. Зазначена постанова набрала законної сили 05.12.2017.

В рішенні господарського суду Полтавської області від 11.09.2017 та постанові Харківського апеляційного господарського суду від 05.12.2017 у справі № 917/1025/17 встановлено правомірність нарахування Товариством інфляційних втрат у сумі 23 801,13 грн. за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 на заборгованість за 2014 рік у розмірі 39 000,00 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом спору у даній справі є стягнення 873 921,20 грн. процентів 2% від суми за кожен день прострочення від дня виконання зобов'язання з повернення боргу відповідно до умов доповнення від 03.10.2007 до Контракту, а саме: на заборгованість в сумі 39 000,00 грн. (за 2014 рік згідно з угодою від 03.10.2007, стягнуту в рамках господарської справи № 917/174/17) за періоди 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік; на заборгованість з інфляційних нарахувань у сумі 23 801,13 грн. (за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 на заборгованість за 2014 рік у розмірі 39 000,00 грн., стягнуту в рамках господарської справи № 917/1025/17) за період 40 днів з дати вступу в законну силу рішення суду.

Спірні правовідносини сторін регулюються нормами ЦК України з урахуванням особливостей, встановлених ГК України.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із статтею 526 ЦК України та статтею 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 ЦК України та статей 264-271 ГК України.

Частинами першою та другою статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини першої статті 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Згідно із статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частинами першою, другою статті 693 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, відсутність дій відповідача щодо поставки товару надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Неповернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення ЄСПЛ у справах "Брумареску проти Румунії" (пункт 74), "Пономарьов проти України" (пункт 43), "Агрокомплекс проти України" (пункт 166).

Крім того, пунктом 9.3.1 Контракту передбачено, що за непередачу сільськогосподарської продукції замовнику в повному обсязі та в строки, обумовлені у пункті 5.1, штрафна неустойка становить 5 % від суми непереданої кількості продукції та зобов'язує Господарство в 10-ти денний термін повернути кошти в розмірі вартості непереданої продукції.

Відповідно до пункту 9.3.2 Контракту неповернення коштів у строк, зазначений в пункті 9.3.1 Контракту, зумовлює сплату пені в розмірі 5% від несплаченої суми боргу.

Згідно з пунктом 12.1 Контракту умови даного контракту мають однакову зобов'язальну силу для сторін і можуть бути змінені за взаємною згодою з обов'язковим складанням письмового документа.

Судами встановлено, що Товариством та Господарством підписано доповнення до Контракту, в яких зазначено, що голова Господарства зобов'язується передати Товариству грошові кошти за врожай соняшника 2007 року в рахунок погашення боргу. Визнаний борг 233 762,87 грн. перераховується протягом 2008-2014 років по 39 000,00 грн. за рік із застосуванням інфляційних. У разі невиконання зобов'язань сплачуються проценти 2% від суми за кожний день прострочення з дня виникнення зобов'язання. Сторони визначили, що даний лист є доповненням до Контракту.

При цьому судами при розгляді справи № 917/174/17 було встановлено, що 03.10.2007 між сторонами укладено доповнення до Контракту, яким Господарство визнало борг перед Товариством, а також Господарство зобов'язалось визнаний борг перерахувати протягом 2008-2014 років.

Також суди зазначили, що шляхом укладення доповнення до Контракту від 03.10.2007 між сторонами відбулась зміна первісного зобов'язання з поставки продукції на нове грошове зобов'язання зі щорічної виплати Товариству 39 000,00грн протягом 2008-2014 років. Відтак починаючи з 01.01.2008 Господарство мало обов'язок з перерахування Товариству грошових коштів.

Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Отже, факти встановлені у постанові Харківського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 у справі № 917/174/17, яка набрала законної сили, не доказуються при розгляді даної справи.

Враховуючи двосторонній характер угоди від 03.10.2007, а також зважаючи на положення статей 6, 627 ЦК України, якими передбачено свободу договору, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, суди дійшли висновку, що, уклавши угоду від 03.10.2007, сторони узгодили, що між ними відбулася зміна первісного зобов'язання з поставки зерна, визначеного у пункті 5.1 Контракту, на нове грошове зобов'язання зі щорічної виплати Товариству 39 000,00 грн. протягом 2008-2014 з урахуванням інфляційних.

Відповідно до частин першої та третьої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов'язань.

Відповідно до частини першої статті 216, частини першої статті 218 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно з частиною першою статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною четвертою статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно із статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частинами першою, третьої статті 549 ЦК України та частиною першою статті 230 ГК України передбачено, що неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до умов доповнення до Контракту від 03.10.2007 у випадку невиконання зобов'язання (перерахування визнаного боргу за Контрактом) сплачуються проценти 2 % від суми за кожен день прострочення з дня виникнення зобов'язання.

При цьому Товариство посилалось на те, що визначені в доповненні до Контракту від 03.10.2007 проценти від суми боргу охоплюють поняття процентів від суми позики, порядок сплати яких врегульовано главою 71 ЦК України.

Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Їх розмір визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів визначаються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною третьою статті 692 ЦК України конкретизовано визначений статтею 536 цього Кодексу обов'язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене статтею 625 цього Кодексу право продавця вимагати від покупця сплати 3 % річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У розумінні зазначених статей проценти є не відповідальністю, а платою за час користування грошима, що не були своєчасно сплачені боржником.

Зі змісту цих статей випливає, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

У свою чергу, згідно із статтею 549 ЦК України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов'язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.07.2017 у справі № 3-32гс14 та від 24.12.2013 у справі № 3-37гс13.

З умов доповнення до Контракту від 03.10.2007 судами встановлено, що визначені проценти за своєю правовою природою не охоплюють поняття процентів за користування чужими грошовими коштами (проценти за договором позики), а являють собою санкцію, настання якої зумовлено простроченням боржником грошового зобов'язання з повернення боргу в розмірі 233 762,87 грн. у визначений сторонами строк.

За таких обставин суди дійшли висновку, що за своєю правовою природою 2% від суми боргу з дня виникнення зобов'язання за кожен день прострочення, передбачені у доповненнях до Контракту від 03.10.2007 охоплюються визначенням пені.

Відповідно до частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Судами встановлено, що право на нарахування Господарству пені за порушення останнім строків виконання грошового зобов'язання в розмірі 39 000,00 грн. виникло у Товариства починаючи з 01.01.2015 (кінцевий строк сплати боргу за 2014 рік).

Тобто враховуючи вимоги частини шостої статті 232 ГК України заявлена до стягнення пеня може бути нарахована в період з 01.01.2015 по 01.07.2015.

Відповідно, суди дійшли висновку, що в частині стягнення пені за періоди з 02.07.2015 по 31.12.2015, 2016 рік та 2017 рік слід відмовити у задоволенні позову, оскільки заявлена Товариством вимога за вказаний період перевищує визначений частиною шостою статті 232 ГК України шестимісячний період від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Крім того, судами встановлено, що Господарством було подано заяву про застосування позовної давності.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із статтею 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України передбачено, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Правовий аналіз статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах позовної давності за основною вимогою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-474цс16.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариство звернулося до господарського суду з позовом 18.01.2018, що підтверджується відбитком поштового відділення на конверті, в якому позовну заяву надіслано до суду. Вказана обставина свідчить про пропуск Товариством позовної давності за вимогою про стягнення пені за період з 01.01.2015 по 01.07.2015.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Що ж до вимог Товариства про стягнення нарахованих 2% на суму стягнутої в межах судової справи № 917/1025/17 заборгованості з інфляційних нарахувань за Контрактом у сумі 23 801,13 грн., за 40 днів з дня набрання законної сили рішення у зазначеній справі, тобто в період з 06.12.2017 по 14.01.2018, то судами встановлено, що згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Тобто передбачене частиною другою статті 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції не є штрафною санкцією, а виступає особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, у зв'язку з чим проценти чи пеня на інфляційне збільшення боргу не підлягає нарахуванню.

З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Посилання в касаційній скарзі на те, що: відповідно до положень частини другої статті 604, статті 1053 ЦК України первісне зобов'язання за контрактом від 07.04.2005 № 4 на підставі письмової угоди від 03.10.2007 за домовленістю сторін змінилось на нове (відбулась новація), яке найбільш наближено до договору позики, до якої має бути застосовано положення глави 71 ЦК України; суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо правової природи стягнення за порушення зобов'язання з повернення грошових коштів, визначивши як пеню, з огляду на те, що на підставі умов даної угоди Господарство здійснювало періодичні платежі платіжними документами, в яких призначення платежів визначено як повернення позики згідно з договором № 4 від 2005, – не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки спростовуються викладеними у даній постанові доводами судів попередніх інстанцій.

Стосовно клопотання Товариства, в якому останнє просить приєднати до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду від 25.09.2018 у справі № 917/2153/17 та звернути увагу на вказану постанову Верховного Суду, Касаційний господарський суд зазначає, що у справі № 917/2153/17 та у даній справі № 917/63/18 є різні предмети спорів, а саме у справі № 917/2153/17 предметом є стягнення зерна: гречки – 84, 3 т, пшениці – 41, 666 т, ячменю – 30 т, гороху – 70 т, проса – 21, 226 т, кукурудзи – 20 т у зв'язку з неналежним виконанням Господарством умов Контракту, у даній справі № 917/63/18 предметом є стягнення штрафних санкцій нарахованих на заборгованість за умовами доповнення до Контракту від 03.10.2007.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки судами було прийнято рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що надає підстави залишити їх без змін.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше прийняті у даній справі судові рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Магнолія" в особі Лубенської філії залишити без задоволення, а рішення господарського суду Полтавської області від 11.04.2018 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 у справі № 917/63/18 – без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя В. Селіваненко