ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"22" жовтня 2018 р. Справа № 924/536/18

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Гладія С.В. при секретарі судового засідання Маєвській Н.В., розглянувши матеріали справи

за позовом першого заступника керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури м. Старокостянтинів, Хмельницької області в інтересах держави

до комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Водоканал" м. Старокостянтинів, Хмельницької області

до товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Маркет - плюс" м. Мукачево, Закарпатської області

про визнання недійсним договору купівлі-продажу №ХМ-114 від 03.01.2018р.

Представники сторін:

від прокуратури: ОСОБА_1 - прокурор відділу прокуратури Хмельницької області (посвідчення № 032336 від 20.02.2015р.)

відповідача 1: ОСОБА_2 за довіреністю №01-15/151 від 26.03.2018р.

відповідача 2: ОСОБА_3 за довіреністю №02/18 від 18.06.2018р.

Рішення приймається 22.10.2018р., оскільки в судовому засіданні 26.09.2018р. оголошувалася перерва.

У судовому засіданні згідно зі ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури м. Старокостянтинів, Хмельницької області в інтересах держави звернувся до суду з позовною заявою до комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Водоканал" м. Старокостянтинів, Хмельницької області та до товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Маркет - плюс" м. Мукачево, Закарпатської області про визнання недійсним договору купівлі - продажу №ХМ-114 від 03.01.2018р. В обґрунтування позовних вимог вказує, що в порушення вимог чинного законодавства у договорі не визначено кількість, вид, асортимент продукції, що є предметом цього договору. Зазначає, що при здійсненні закупівлі покупцем КП "Водоканал" не визначено конкретний предмет закупівлі відповідно до вимог законодавства на підставі Національного класифікатора України "єдиний закупівельний словник" ДК 021:2015, тим самим допущено порушення принципів здійснення закупівель, визначених ст.3 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме: відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель. Вказує, що спірний договір купівлі - продажу укладено з порушенням вимог ст. ст. 656, 669 ЦК України, ст. ст. 179, 180 ГК України, ст. ст. 1-4 Закону України "Про публічні закупівлі", п. 1 р. ІІ Порядку визначення предмету закупівлі, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 17.03.2016р. №454, у зв'язку із чим підлягає визнанню недійсним.

Разом із тим, звертає увагу, що чинним законодавством визначено органи, уповноважені державою здійснювати функції контролю у сфері публічних закупівель, однак у вказаних органів (Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Держаудитслужби України) відсутні повноваження щодо звернення до суду із позовами про визнання договорів про закупівлю товарів, робіт та послуг за бюджетні кошти недійсними, тому цей позов заявляє в інтересах держави прокурор як позивач.

Вказує, що укладення спірного договору є порушенням законності в бюджетній системі, порушує принцип відкритості та прозорості проведення публічних закупівель. Тому, підставою для звернення прокурора до суду в інтересах держави з даним позовом є загроза порушень економічних інтересів держави внаслідок укладення незаконного правочину, завдання шкоди державному бюджету у вигляді незаконних витрат.

Представник першого відповідача у відзиві на позовну заяву від 11.07.2018р. заперечує щодо задоволення позовних вимог. При цьому, вказує, що між підприємствами укладено договір купівлі - продажу, а у такому виді договору не передбачена специфікація. Згідно ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі - продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений продавцем у майбутньому, на відміну від договору поставки, на який здійснює посилання прокурор. Крім того, зазначає, що у п. 1.4 спірного договору зазначається, що асортимент, кількість та ціна товару вказується у додаткових угодах до договору або видаткових накладних на талони. Саме у видаткових накладних, які є невід'ємним документом до договору і зазначається уся необхідна інформація про предмет договору. Звертає увагу, що КП "Водоканал" комунальне, госпрозрахункове підприємство, дохід якого складають кошти отримані від надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення підприємствам, установам, організаціям та населенню міста Старокостянтинів. Зазначає, згідно п.2 ч.1 ст. 2 Закону України "Про публічні закупівлі" цей закон застосовується до замовників, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання, за умови, що вартість предмета закупівлі товару, послуг дорівнює або перевищує 1 млн. грн. КП "Водоканал" не перевищує ліміт в 1 мільйон грн. на закупівлю паливно - мастильних матеріалів, а отже і проведення процедури закупівлі не потрібно.

Представник другого відповідача у відзиві на позовну заяву заперечує щодо задоволення позовних вимог, при цьому вказує, що згідно умов спірного договору відпуск товару здійснюється за талонами, які виписуються продавцем. Асортимент, кількість та ціна товару вказується в додаткових угодах до договору та/або видатковій накладній на талони. Враховуючи викладене, відповідачі підписали видаткові накладні на загальну суму 303828,10грн. Зазначає, що при закупівлі нафтопродуктів за спірним договором другий відповідач повністю дотримувався принципів здійснення публічних закупівель.

Позивач в судовому засіданні, а також у відповіді на відзив від 19.07.2018р. звертає увагу, що спірний договір не містить відомостей про наявність будь-яких додатків до нього, які були б невід'ємними його частинами. Зазначає, що в порушення ст. 2 Закону України "Про публічні закупівлі" КП "Водоканал" не оприлюднило звіт про укладені договори в системі електроних закупівель. Вказує, що відсутність в договорі вказівки на кількість, асортимент, вид продукції, що є предметом цього договору свідчить про порушення вимог ст. 180 ГК України. Зазначає, що стороною спірного договору є комунальне підприємство, засновником якого є Старокостянтинівська міська рада - бюджетна установа, а тому необхідно врахувати вимоги законодавства, що регулює порядок проведення публічних закупівель. Враховуючи вищевикладене, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник першого відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник другого відповідача в судовому засіданні вказав на безпідставність та необґрунтованість позову, у зв'язку із чим просив відмовити у його задоволенні.

Суд під час розгляду матеріалів справи встановив наступне:

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Комунальне підприємство водопровідно - каналізаційного господарства "Водоканал" проводить діяльність з монтажу водопровідних мереж, систем опалення та кондиціювання (код КВЕД 43.22), забір, очищення та постачання води (код КВЕД 36.00), каналізація, відведення й очищення стічних вод (код КВЕД 37:00). Засновником юридичної особи є Старокостянтинівська міська рада Хмельницька обл., м. Старокостянтинів, вул. Острозького, 41.

03.01.2018р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Маркет - плюс" (далі - продавець) та Старокостянтинівським КП "Водоканал" (далі - покупець) укладено договір купівлі - продажу нафтопродуктів за талонами №ХМ-114 (далі - договір), згідно п. 1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити нафтопродукти (далі - товар) на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього.

Згідно п. 1.2 договору відпуск товару покупцю здійснюється за талонами, які випускаються продавцем.

У відповідності до п. 1.4 договору асортимент, кількість (об'єм) та ціна товару вказується в додаткових угодах до цього договору та/або в видатковій накладній на талони (накладній на відпуск талонів, акті прийому - передачі талонів тощо).

Згідно п. 3.1 договору ціна за 1 літр товару визначається згідно прейскуранту цін продавця на дату виставлення покупцю рахунку на оплату товару, якщо інше не встановлено угодою сторін. Покупець зобов'язаний сплатити вартість товару на умовах повної передоплати на підставі рахунку продавця, якщо інше не встановлено угодою сторін (п. 3.2 договору). Покупець зобов'язаний сплатити вартість товару протягом 2 банківських днів з моменту отримання ним рахунку (п. 3.3 договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2018р., а в частині взаєморозрахунків - до їх повного завершення (п.7.1 договору).

У відповідності до п. 7.2 договору будь-які зміни, доповнення та додаткові угоди до цього договору, підписані сторонами, є його невід'ємними частинами.

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

У період з 04.01.2018р. по 03.07.2018р. між сторонами підписано додаткові угоди до договору купівлі - продажу нафтопродуктів за талонами №ХМ від 03.01.2018р., згідно п. 1 яких в порядку та на умовах, визначених договором та цією додатковою угодою, продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець - прийняти та оплатити нафтопродукти: бензин автомобільний та дизельне паливо. Кожна додаткова угода містить номенклатуру, об'єм (літри), ціну за 1 літр без ПДВ та загальну суму, на яку здійснено купівлю - продаж згідно додаткової угоди.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Маркет - плюс" передало комунальному підприємству водопровідно-каналізаційного господарства "Водоканал" бензин автомобільний та дизельне паливо, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними.

Згідно виписки по рахунку №3611 за період з 01.01.2018р. по 10.07.2018р., розрахунок за отриманий товар другий відповідач провів на суму 303 828,10грн.

Прокурор, вважаючи, що укладення спірного договору суперечить нормам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України "Про публічні закупівлі", а також є порушенням законності в бюджетній системі та порушує принципи відкритості і прозорості проведення публічних закупівель, звернувся до суду із даним позовом.

Дослідивши фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, надані по справі докази та пояснення, судом встановлено та приймається до уваги наступне:

У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Поряд з цим, за змістом ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно із ч. 4 тієї ж ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, а також ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Кодексу).

За ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з приписами ст.ст. 179, 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.01.2018р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Маркет - плюс" та Старокостянтинівським КП "Водоканал" укладено договір купівлі - продажу нафтопродуктів за талонами №ХМ-114, згідно із п. 1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити нафтопродукти (далі - товар) на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

У відповідності до ст. 669 ЦК України кількість товару, що продається встановлюється в договорі купівлі - продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Пунктом 1.1. спірного Договору сторони передбачили, що продавець зобов'язаний передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити нафтопродукти (товар) на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього. Асортимент, кількість (об'єм) та ціна товару вказується в додаткових угодах до цього договору та/або в видатковій накладній на талони (накладній на відпуск талонів, акті прийому - передачі талонів тощо) (п. 1.4 договору).

Як вбачається із матеріалів справи в період із 04.01.2018р. по 03.07.2018р. між сторонами підписано 107 додаткових угод до договору купівлі - продажу нафтопродуктів за талонами №ХМ від 03.01.2018р., згідно із п. 1 яких в порядку та на умовах, визначених договором та цією додатковою угодою, продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець - прийняти та оплатити нафтопродукти: бензин автомобільний та дизельне паливо.

Кожна додаткова угода містить номенклатуру, одиницю виміру - об'єм (літри), ціну за 1 літр без ПДВ та загальну вартість товару, що продається.

Таким чином, на виконання умов договору купівлі - продажу сторонами в додаткових угодах було визначено та узгоджено предмет закупівлі із зазначенням усіх необхідних характеристик.

Отже, умови укладеного між відповідачами договору відповідають вимогам ст.ст. 656, 669 Цивільного кодексу України та ст.ст. 179, 180 Господарського кодексу України.

Стосовно посилання прокурора на те, що при укладанні договору купівлі - продажу нафтопродуктів за талонами №ХМ-114 від 03.01.2018р. не було дотримано вимог Закону України «Про публічні закупівлі» необхідно зазначити таке.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади установлюються Законом України "Про публічні закупівлі" (надалі - Закон).

У відповідності до абз. 1 та 2 ч. 1 ст. 2 Закону він застосовується: до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень; до замовників, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень.

Згідно п. 4 ч.1 ст.1 Закону діяльність в окремих сферах господарювання - діяльність, що здійснюється в одній або декількох з таких сфер, зокрема забезпечення виробництва, транспортування та постачання питної води, забезпечення функціонування централізованого водовідведення.

Як вбачається з матеріалів справи, видом діяльності Комунального підприємства водопровідно - каналізаційного господарства "Водоканал" є монтаж водопровідних мереж, систем опалення та кондеціювання, забір, очищення та постачання води, а також каналізація, відведення й очищення стічних вод.

Згідно наявних в матеріалах справи видаткових накладних, додаткових угод до договору купівлі - продажу №ХМ-114 від 03.01.2018р., а також згідно виписки по рахунку №3611 за період з 01.01.2018р. по 10.07.2018р. вартість проданого товару за спірним договором не становить та не перевищує 1 мільйон гривень. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 2 ЗУ "Про публічні закупівлі" під час здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники повинні дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель, установлених цим Законом, та можуть використовувати електронну систему закупівель з метою відбору постачальника товару (товарів), надавача послуги (послуг) та виконавця робіт для укладення договору.

Таким чином, для замовника закупівлі товарів на суму менше 1 мільйона гривень закон передбачає можливість (право) використання електронної системи закупівель та обов'язок дотримуватись принципів здійснення публічних закупівель.

Стаття 3 Закону України "Про публічні закупівлі" визначає, що закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; обєктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Також слід зазначити, що згідно з п.п. 9, 18 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» предмет закупівлі - товари, роботи чи послуги, що закуповуються замовником у межах єдиної процедури закупівлі, щодо яких учасникам дозволяється подавати тендерні пропозиції або пропозиції на переговорах (у разі застосування переговорної процедури закупівлі). Предмет закупівлі визначається замовником у порядку, встановленому Уповноваженим органом; замовниками є органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів.

Відповідно до п. 2 розділу II Порядку визначення предмету закупівлі, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 17.03.2016 № 454, предмет закупівлі товарів і послуг визначається замовником згідно з пунктами 17 і 32 частини 1 статті 1 Закону та на основі національного класифікатора України ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник», затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 23.12.2015 № 1749, за показником четвертої цифри основного словника із зазначенням у дужках конкретної назви товару чи послуги.

Згідно з приписами ч. 5 ст. 259 Господарського кодексу України складовою частиною національної системи класифікації є національні класифікатори. Національні класифікатори та процедури їх розроблення затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері економічного розвитку.

Національний класифікатор України «Єдиний закупівельний словник» ДК 021:2015, затверджений наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 23.12.2015 р. № 1749, призначений для стандартизації опису в договорах (контрактах) предмета державних закупівель, забезпечування більшої прозорості процедур закупівель товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти.

При цьому слід зазначити, що Законом України «Про публічні закупівлі» не встановлено вимог до зазначення предмета договору безпосередньо в самому договорі.

Водночас, будь-яких доказів на підтвердження факту невиконання першим відповідачем вимог ст. 2 та 3 Закону України «Про публічні закупівлі» при укладенні договору купівлі - продажу нафтопродуктів за талонами №ХМ-114 від 03.01.2018р. між відповідачами до справи не надано.

Доводи прокурора про не оприлюднення першим відповідачем звіту про укладенні договори в системі електронних закупівель, як на підставу для визнання спірного договору недійсним, судом оцінюються критично з огляду на ст.37 Закону України "Про публічні закупівлі", згідно якої договір про закупівлю є нікчемним у разі: його укладення з порушенням вимог частини 4 статті 36 цього Закону; його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону; його укладення з порушенням строків, передбачених частиною 2 статті 32 та абзацом 8 частини 3 статті 35 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв'язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.

Таким чином, Законом не передбачено наслідків у вигляді визнання недійсними укладених правочинів у випадку здійснення закупівлі товарів без оприлюднення звіту про укладені договори.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Поряд із цим, за приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність па підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідна правова позиція викладена в абзаці 4 пункту 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11.

Дослідивши наявні у справі докази та пояснення учасників процесу, суд дійшов висновку, що прокурором не доведено наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними на момент їх вчинення, та, відповідно, не доведено підстав вважати договір купівлі - продажу нафтопродуктів за талонами №ХМ-114 від 03.01.2018р. недійсним.

Водночас, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що спірний договір, не суперечить наведеним вище вимогам законодавства.

Окрім того, судом враховується, що з позовом до суду в інтересах держави про визнання недійсним договору купівлі-продажу №ХМ-114 від 03.01.2018р., укладеного між відповідачами, звернувся прокурор.

При цьому, судом береться до уваги позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 01.08.2018 р. №918/95/17 від 20.09.2018 р. №924/1237/18).

Так, відповідно до частин третьої - п'ятої статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що укладення спірного договору всупереч норм Закону України "Про публічні закупівлі" є порушенням законності в бюджетній системі, порушує принципи відкритості та прозорості проведення публічних закупівель. Підставою для звернення з даним позовом до суду прокурором вказано: загрозу порушень економічних інтересів держави внаслідок укладення незаконного правочину, завдання шкоди державному бюджету у вигляді незаконних витрат.

При цьому прокурор зазначав про те, що чинним законодавством України визначено органи, уповноважені державою здійснювати функції контролю у сфері публічних закупівель (Міністерство економічного розвитку і торгівлі України та Держаудитслужба України), проте у вказаних органів відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовами про визнання договорів про закупівлю товарів, робіт та послуг за бюджетні кошти недійсними, у зв'язку з чим цей позов заявляє в інтересах держави Прокурор як позивач.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської ОСОБА_4 Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).

У справі, що розглядається, Прокурор обґрунтував наявність "інтересів держави" порушенням, на його думку, законності в бюджетній сфері, а також принципу відкритості та прозорості проведення публічних закупівель.

Водночас пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

У першому випадку передбачається наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, у другому - відсутність такого органу. При цьому підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. Тобто захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень. А щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Відповідно до частин першої, третьої статті 7 Закону України "Про публічні закупівлі" Уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією, цим Законом та іншими законами України.

Антимонопольний комітет України та Рахункова палата здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.

Органи, уповноважені на здійснення контролю у сфері закупівель, не мають права втручатися у проведення процедур закупівель.

Згідно з приписами статті 1 вказаного Закону Уповноважений орган - це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері публічних закупівель.

Відповідно до Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 459, Міністерство є спеціально уповноваженим органом у сфері державних закупівель. Основними завданнями Міністерства є формування та забезпечення державної політики у сфері державних закупівель, державного замовлення.

Крім того, згідно з Положенням про Державну аудиторську службу України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, Державна аудиторська служба є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю, відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний фінансовий контроль за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, дотриманням законодавства про державні закупівлі.

Відповідно до вказаного Положення Державна аудиторська служба України вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, зокрема звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Водночас, відповідно до Положення про Державну фінансову інспекцію України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 310, Державна фінансова інспекція України (Держфінінспекція) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Згідно з вказаним Положенням Державна фінансова інспекція України здійснює державний фінансовий контроль за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

У разі вирішення спору по суті безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового акта у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор при зверненні з позовом до суду не визначив орган (органи), уповноважений здійснювати державою відповідні функції у спірних правовідносинах.

При цьому, посилання Прокурора на те, що чинним законодавством України визначені органи, уповноважені державою здійснювати функції контролю у сфері публічних закупівель (Міністерство економічного розвитку і торгівлі України та Держаудитслужба України), проте у вказаних органів відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовами про визнання договорів про закупівлю товарів, робіт та послуг за бюджетні кошти недійсними, суд відхиляє, з огляду на те, що таке твердження суперечить приписам наведених вище нормативно-правових актів. При цьому Прокурор не враховує того, що положення таких нормативних - правових актів не можуть визначати конкретні предмети і підстави позовів, з якими уповноважений орган має право звернутися до суду, оскільки зазначене було б неправомірним обмеженням повноважень такого органу у визначенні способу захисту та забезпеченні здійснення судового захисту інтересів держави.

З огляду на те, що прокурором у цій справі безпідставно не зазначено орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої (яких) подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, суд доходить висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави у цій справі, що також узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 01.08.2018 р. №918/95/17.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищезазначені обставини справи у їх сукупності та беручи до уваги вищенаведені положення законодавства, суд доходить висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У зв'язку із відмовою у задоволенні позову витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові першого заступника керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури м. Старокостянтинів, Хмельницької області в інтересах держави до комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Водоканал" м. Старокостянтинів, Хмельницької області до товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Маркет - плюс" м. Мукачево, Закарпатської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу №ХМ-114 від 03.01.2018р., укладеного між комунальним підприємством водопровідно-каналізаційного господарства „Водоканал та товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім „Маркет плюс відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення

Порядок подання апеляційної скарги визначений ст. 257 ГПК України та підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI Перехідні положення ГПК України.

Повний текст рішення складено 31.10.2018р.

Суддя С.В. Гладій

Віддрук. 4 прим. :

1 - до справи,

2 - прокуратуру (м. Старокостянтинів, Хмельницької обл., вул. К. Острозького,41) (реком. з повід.)

3 - відповідачу (м. Старокостянтинів, вул. Рудяка,19)(реком. з повід.)

4 - відповідачу (89600, м. Мукачево, Закарпатської обл., вул. Берегівська-об'їзна,11)(реком. з повід.)