ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2018 м. Львів справа №914/1412/18

Суддя Юркевич М.В., розглянув матеріали справи

За позовом: Приватного акціонерного товариства “Українська акціонерна страхова компанія “АСКА”, м. Запоріжжя

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім “Міст Експрес”, м. Львів

про стягнення 16 535,75 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Левченко Я.В. – представник

від відповідача: Гнодан І.М. - представник

Суть спору. На розгляд до Господарського суду Львівської області поступила позовна заява Приватного акціонерного товариства “Українська акціонерна страхова компанія “АСКА” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий Дім “Міст Експрес” про стягнення 16 535,75 грн. виплаченого страхового відшкодування.

Ухвалою від 25.06.2018р. було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження та встановлено сторонам строк для подачі заперечення проти слухання справи у спрощеному провадженні.

23.08.2018р. від відповідача поступило клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача

Ухвалою господарського суду від 31.08.2018 р. суд, розглянувши клопотання сторін по справі перейшов до розгляду справи №914/1412/18 за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання в межах підготовчого провадження на 25.09.2018 року. Цією ж ухвалою було залишено клопотання відповідача про залучення співвідповідача - без розгляду.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалі суду від 25.09.2018р. та 09.10.2018р.

В ході підготовчого провадження у справі відповідачем подавався відзив з долученими документами, а відповідач надав відповідь на відзив.

В судовому засіданні 30.10.2018р. сторони подали спільну заяву, в порядку ч. 6 ст. 183 ГПК України, про закриття підготовчого провадження та переходу до розгляду справи по суті.

Ухвалою від 30.10.2018р. судом було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті в тому ж судовому засіданні після закриття підготовчого провадження.

На стадії розгляду справи по суті сторони виступили зі вступними словами, після чого суд перейшов до дослідження доказів та обставин справи. Зокрема, судом було з’ясовано наступне:

02.12.2016р. в м. Києві на вул. Миропільській, 31 сталася ДТП за участю двох автомобілів, а саме «Фіат Добло», державний номер ВС 2868 СК, під керуванням Болтручука А.В. та «БМВ 750» державний номер АА 5551 ІР.

На час вчинення ДТП автомобіль «Фіат Добло» був у власності СП «Росан» та знаходився в оренді у ТОВ «Торговий дім «Міст Експрес» (відповідача). Крім того, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля була застрахована у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» згідно полісу № АІ/9400736.

В той же час, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «БМВ 750» була застрахована в ПрАТ «УАСК АСКА» (позивача).

Відповідно до постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 26.12.2016р. винним у вчиненні ДТП було визнано водія автомобіля «Фіат Добло» Болтручука А.В.

Відповідно до звіту про оцінку №08/12/16 від 20.12.2016р., вартість відновлювального ремонту автомобіля «БМВ 750» державний номер АА 5551 ІР в результаті його пошкодження при ДТП складає 74 383,71 (без урахування фізичного зносу) та 56 439,25 грн. – з урахуванням фізичного зносу.

Згідно рахунку-фактури, який виставлено ТОВ «Автосиметрія» (особа, що здійснювала ремонт пошкодженого автомобіля «БМВ 750»), вартість ремонту склала 69 400,66 грн.

Як стверджує позивач, на виконання договору страхування на підставі страхового акту №2949/10 від 10.01.2017р., ПрАТ «УАСК АСКА» перерахувало своєму страхувальнику суму у розмірі 69 400,66 грн. на рахунок ТОВ «Автосиметрія», що підтверджується платіжним дорученням №10118 від 10.01.2017р.

Крім того, як зазначається позивачем, страховик автомобіля відповідача - ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» було відшкодовано позивачу ПрАТ «УАСК АСКА» суму відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу запчастин автомобіля «БМВ 750» - 52 864,91 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент вчинення ДТП автомобіль «Фіат Добло» знаходився в оренді у відповідача, що підтверджується договором оренди транспортних засобів.

З огляду на наведене, позивач звернувся до господарського суду з вимогою до ТОВ «Торговий дім «Міст Експрес» про стягнення 16 535,75 грн. виплаченого страхового відшкодування, як різницю, яку не покрило страхове відшкодування ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (69 400,66 - 52 864,91 = 16 535,75).

Відповідач у своєму відзиві на позов заперечуючи позовні вимоги зазначив, що в даному випадку дійсна сума страхового відшкодування була визначена у звіті про оцінку вартості пошкодженого автомобіля №08/12/16 від 20.12.2016р. та складала – 56 439,25 грн. Натомість, позивачем на свій ризик добровільно було виплачено на рахунок ТОВ «Автосиметрія» більшу суму – 69 400,66 грн., ніж та, що була визначена в експертному звіті.

Крім того, відповідач також зазначив, що безпідставним є заявлення вимоги про стягнення 16 535,75 грн. з відповідача, оскільки ліміт відповідальності його страхової компанії згідно страхового полісу складає – 100 000,00 грн. А тому, як сума визначена у звіті про оцінку вартості завданої шкоди (56 439,25 грн) так і та, що була фактично відшкодована позивачем (69 400,66 грн.) – не перевищує ліміту відповідальності страховика та не може покладатися на ТОВ «Торговий дім «Міст Експрес».

У відповіді на відзив позивач зазначив, що при зверненні до суду керувався ст. 1194 ЦК України, згідно якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов’язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).                               Відтак, позивач вважає, що оскільки виплачене страхове відшкодування страховиком відповідача не покрило фактичних витрат на ремонт, то різниця між виплаченим відшкодуванням повинна бути сплачена самим відповідачем.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного:

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. ( п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Серявін проти України»).

В силу приписів ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення суд послуговується наступними законоположеннями та своїми висновками:

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За матеріалами даної справи мав місце страховий випадок, який було визнано таким двома сторонами, в тому числі і страховими компаніями.

У відповідності до ст. 22 ЗУ «Про обов’язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров’ю, майну третьої особи.

Як вбачається з інформації наданої сторонами у заявах по суті спору, оцінена на підставі звіту про оцінку вартості пошкодженого автомобіля №08/12/16 від 20.12.2016р. шкода склала 74 383,71 грн. (без урахування коефіцієнту фізичного зносу.

В той же час, в силу приписів ст. 29 «ЗУ Про обов’язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв’язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов’язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку встановленому законодавством.

Таким чином, експерт при здійснені оцінки пошкоджень правомірно застосував до оціненої фактичної шкоди – 74 383,71 грн. коефіцієнт фізичного зносу, в результаті якого була виведена остаточна сума спричинених збитків – 56 439,25 грн. Вказаний звіт сторонами не оспорюється та не оскаржувався у встановленому законом порядку.

Однак, судом встановлено, що сума, яка була виставлена до оплати за пошкоджений автомобіль складала – 69 400,66 грн. (рахунок-фактура ТОВ «Автосиметрія»).

Судом також з’ясовано, що позивач, виплачуючи більшу суму страхового відшкодування, ніж та, що була визначена у звіті, керувався нормами договору страхування за програмою «Прем’єр-форте», який було укладено з його клієнтом, а саме п. 4.2.1 та 4.2.2.

Зокрема, відповідно до п. 4.2.1, у калькуляції збитку враховуються тільки ті витрати, що викликані страховим випадком. При цьому заміна пошкоджених частин та деталей ТЗ приймається за рахунок за умови, що вони шляхом ремонту не можуть бути приведені в стан, придатний для подальшого використання, чи витрати на такий ремонт перевищують витрати з їх заміни на нові. При розрахунку суми матеріального збитку не враховується знос підлягаючих заміні частин та деталей транспортного засобу.

За умовами п. 4.2.2, сума матеріального збитку розраховується, виходячи із вартості відновлювального ремонту на фірмовій (гарантійні) СТО, але не більше розміру збитку, розрахованого відповідно до Методики та збільшеної на 20%.

Таким чином, своєму страхувальнику позивач виплатив страхове відшкодування, підставою якого були виключно індивідуальні договірні умови без прив’язки до суми, яка визначена у звіті.

Крім того, суд звертає увагу на таке:

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, на які покликається позивач у позовній заяві, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Однак, за умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду під час перегляду у справі №755/18006/15-ц у Постанові від 04.07.2018р.зробила наступний правовий висновок:

« Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Великою Палатою Верховного Суду констатовано, що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»)

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.»

Таким чином, господарський суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин у даній справі вищенаведений висновок Великої Палати Верховного Суду, оскільки як вбачається матеріалів справи та не оспорюється сторонами, цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» з лімітом відповідальності – 100 000,00 грн. В той же час, оцінена шкода складала згідно звіту – 74 383,71 грн., а з урахуванням зносу – 56 439,25 грн. (69 400,66 грн. – розмір який було визначено позивачем та відшкодовано). Тобто, в будь-якому випадку, як сума визначена у звіті, так і та, що була виплачена страховиком потерпілого є однозначно меншою за ліміт відповідальності, який визначений у полісі відповідача.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, у даній спірній ситуації на відповідача по справі не може бути покладено обов’язку по виплаті різниці у виплаченому страховому відшкодуванні, оскільки його цивільно-правова відповідальність є застрахованою у страховика - ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», а шкода, яка спричинена страхувальнику позивача є меншою від того ліміту відповідальності, яку може нести страховик відповідача.

Разом з тим, позивач не представив суду доказів та інформації того, що страховик відповідача відмовив у виплаті страхового відшкодування в розмірі 69 400,66 грн., як і не надано доказів самого звернення до ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».

Суд наголошує на тому, що принцип змагальності під час розгляду справи визначає можливості й обов’язки сторін щодо доказування.

В силу приписів ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування судом доказів у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов’язків щодо доказів.

Згідно ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

В силу приписів ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-241 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства “Українська акціонерна страхова компанія “АСКА” - відмовити.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в порядку та строки передбачені розділом 4 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 01.11.2018р.

Суддя Юркевич М. В.