ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 912/1398/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Львова Б.Ю. (головуючий), Булгакової І.В. і Сухового В.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофіс" (далі - ТОВ "Приватофіс")

на ухвалу Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.08.2018 (колегія суддів: Антонік С.Г. (головуючий), судді Іванов О.Г., Чус О.В.)

за позовом Національного банку України (далі - НБУ),

до ТОВ "Приватофіс",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк" (далі - Банк),

про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

НБУ звернувся до господарського суду Кіровоградської області з позовом до ТОВ "Приватофіс" про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 09.08.2018 (суддя Вавренюк Л.С.) у задоволенні клопотання відповідача від 25.07.2018 № 25/07-6 про зупинення провадження у справі відмовлено (пункт 1 резолютивної частини ухвали).

ТОВ "Приватофіс" оскаржило зазначену ухвалу господарського суду Житомирської області в апеляційному порядку і просило скасувати її в частині відмови в задоволенні клопотання про зупинення провадження зі справи № 912/1398/18.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.08.2018 апеляційну скаргу повернуто скаржнику без розгляду з підстав, передбачених пунктом 4 частини п'ятої статті 260 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що нормами ГПК України не передбачена можливість оскарження ухвали про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі окремо від рішення суду.

ТОВ "Приватофіс", посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить зазначену ухвалу Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.08.2018 скасувати і передати справу для продовження її розгляду до суду апеляційної інстанції.

Згідно з доводами ТОВ "Приватофіс", викладеними в касаційній скарзі: забезпечення принципу рівності всіх учасників справи, закріплене в статті 129 Конституції України і статтях 2, 7 ГПК України, можливе шляхом забезпечення апеляційного оскарження як ухвали про зупинення провадження у справі, так і ухвали про відмову в зупиненні провадження у справі; оскарження ухвали про відмову в зупиненні провадження одночасно з рішенням господарського суду є неможливим, оскільки за таких обставин справа вже буде розглянута по суті без урахування обставин, фактів, які з'ясовуються в іншій справі (до вирішення якої подавалося клопотання про зупинення провадження у справі); правової позиції щодо можливості апеляційного оскарження "негативних" ухвал дотримується Велика Палата Верховного Суду.

НБУ подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про безпідставність її доводів та просив оскаржувану ухвалу апеляційного суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Від Банку відзив на касаційну скаргу не надходив.

Перевіривши правильність застосування апеляційним господарським судом норм процесуального права, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 254 ГПК України ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення не допускається.

Отже, перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, наведений у статті 255 ГПК України, є вичерпним.

Системне тлумачення статті 255 ГПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.

Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого господарського суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких ухвал місцевого господарського суду взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення зі справи.

Предметом апеляційного оскарження, як установлено в оскаржуваній ухвалі суду апеляційної інстанції, є ухвала місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, яка не передбачена переліком, наведеним у статті 255 ГПК України.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначена ухвала місцевого господарського суду не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції та правомірно повернув подану ТОВ "Приватофіс" апеляційну скаргу без розгляду відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 260 ГПК України.

Отже, ураховуючи наведене, доводи скаржника щодо порушення господарським судом апеляційної інстанції норм процесуального права не знайшли підтвердження під час касаційного провадження.

Відповідач у контексті рішень Конституційного Суду України і практики Європейського суду з прав людини посилається на порушення судом апеляційної інстанції основних засад судочинства - забезпечення права на апеляційний перегляд справи і рівності усіх учасників судового процесу.

Водночас право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09.10.1979, п. 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див., наприклад, Monnel and Morris v. the United Kingdom, рішення від 02.03.1987, серія A, N 115, с. 22, п. 56, а також Helmers v. Sweden, рішення від 29.10.1996, серія A, N 212-A, с. 15, п. 31).

Посилання ТОВ "Приватофіс" на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 зі справи № 18/1544-10, якою, на думку заявника, передбачено "можливість апеляційного оскарження як позитивної ухвали так і негативної ухвали з одного й того питання", є безпідставними. Так, проаналізувавши цю постанову, суд касаційної інстанції зазначає, що названу справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду було передано у зв'язку з конфліктом приписів статей 255 і 331 ГПК України. За результатами розгляду в названій постанові від 19.06.2018 викладено висновок про те, що відсутність у переліку частини першої статті 255 ГПК України ухвали про відмову в зміні способу виконання рішення не позбавляє особу права, визначеного частиною сьомою статті 331 ГПК України, оскаржити в апеляційному порядку відповідну ухвалу суду першої інстанції. Водночас у справі, що розглядається, не вбачається відповідного конфлікту норм процесуального права.

Згідно з частиною першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду апеляційної інстанцій - без змін як такої, що ухвалена з додержанням норм процесуального права.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.08.2018 зі справи № 912/1398/18 залишити без змін, а касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофіс" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Б. Львов

Суддя І. Булгакова

Суддя В. Суховий