ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"29" жовтня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/2354/18

Суддя господарського суду Одеської області Невінгловська Ю.М., розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія"Ліки України" (04075, м. Київ, Оболонський р-н, вул. Максименка Федора, буд. 28; ) про видачу судового наказу до боржника Фізичної особи-підприємця Бінюк Марії Вікторівни (АДРЕСА_1)

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Державна акціонерна компанія "Ліки України" звернулося до Господарського суду Одеської області із заявою (вх.№2541/18 від 22.10.2018р.) про видачу судового наказу щодо стягнення з Фізичної особи-підприємця Бінюк Марії Вікторівни грошової заборгованості у сумі 7 958,19 грн., з яких 6069,23 грн. - основний борг, 1518,46 грн. - інфляційні, 370,50 грн. - 3% річних та сплаченого судового збору у розмірі 176,20 грн.

Заяву обґрунтовано невиконанням Фізичною особою-підприємцем Бінюк Марією Вікторівною умов договору поставки лікарських засобів, виробів медичного призначення та супутніх товарів №15-Х від 20.12.2011р. в частині сплати вартості поставленого товару, внаслідок чого у останньої утворилась заборгованість у розмірі 6069,23 грн., на яку стягувачем було нараховано інфляційні втрати та 3% річних.

Згідно ст. 147 Господарського процесуального кодексу України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається із заяви Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Ліки України" заяви про видачу судового наказу, останнім заявлено вимоги про стягнення грошової заборгованості у сумі 7 958,19 грн., з яких 6069,23 грн. - основний борг, 1518,46 грн. - інфляційні, 370,50 грн. - 3% річних.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу вимог ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

При цьому грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, нарахування, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, право нарахування яких виникає у кредитора у разі прострочення боржником грошового зобов'язання. Хоча вимоги про сплату інфляційних та 3% річних мають грошовий характер, але за своєю природою не є основним зобов'язанням, а є заходами компенсації втрат кредитора за порушення грошового зобов'язання, що унеможливлює їх розгляд в порядку наказного провадження.

Таким чином, вимоги в частині стягнення річних та інфляційних не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, оскільки ці вимоги не ґрунтуються на договорі.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки стягнення нарахувань, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України є заходом компенсації втрат кредитора за порушення грошового зобов'язання боржником, а також враховуючи можливість стягнення в порядку наказного провадження лише неоспорюваної заборгованості, вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.

Відповідно до п.3 ч.1, ч.3 ст.152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу. У разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов'язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення 3% річних та інфляційних, оскільки вони за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором.

При цьому, суд вважає за доцільне роз'яснити заявнику, що згідно ч. 2 ст.153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст. 148, п. 3 ч.1, ч. 3 ст.152 ст.ст. 153, 154, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Ліки України" про видачу судового наказу в частині стягнення інфляційних у розмірі 1518,46 грн. та 3% річних у розмірі 370,50 грн. - відмовити.

Ухвала набирає законної сили 29.10.2018 року та може бути оскаржена, шляхом подачі апеляційної скарги до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області протягом десяти днів з дня набрання нею законної сили.

Суддя Ю.М. Невінгловська