РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.09.2018Справа № 910/4270/18
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз Збут" (69035, Запорізька обл., м. Запоріжжя, Вонесенівський район, вул. Заводська, буд.7)

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, Шевченківський район, вул. Б.Хмельницького, буд.6)

про визнання недійсним п.4 додаткової угоди №2 від 31.03.2016р.

Суддя Борисенко І.І.

Секретар судового засідання Холодна Н.С.

Представники сторін:

від позивача - Литвин В.С. за дов.;

від відповідача - Чеботарьова І.Г. за дов.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз Збут" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсним п.4 додаткової угоди №2 від 31.03.2016 до договору №16-115-Н від 30.12.2015р. на купівлю-продаж природного газу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що п.4 додаткової угоди №2 від 31.03.2016 до договору №16-115-Н від 30.12.2015 на купівлю-продаж природного газу суперечить положенням Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", у зв'язку з чим, враховуючи ст.ст. 203, 229 Цивільного кодексу України, просить суд визнати зазначений пункт договору недійсним.

Ухвалою від 11.04.2018 Господарського суду міста Києва вказану позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху та встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз Збут" спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду: письмової заяви із зазначенням відомих номерів засобів зв'язку, офіційних електронних адрес та адрес електронної пошти позивача та відповідача, або заяви про те, що такі відомості позивачу невідомі; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав; заяви про наявність у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до позову.

Ухвалою від 24.04.2018 Господарського суду міста Києва відкрито провадження у справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Розгляд справи призначено на 16.05.2018.

05.06.2018 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач заперечував проти позову, просив суд відмовити в позові. Пояснюючи це тим, що оспорюваний п.4 додаткової угоди 2 жодним чином не суперечить, та не може суперечити зазначеним позивачем нормативним актам, а твердження позивача з цього приводу є необґрунтованим та безпідставним.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у зв'язку з лікарняним судді Любченко М.О. було призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/4270/18.

За результатами проведення повторного автоматичного розподілу справи №910/4270/18 справа передана на розгляд судді Борисенко І.І.

Ухвалою від 18.06.2018 ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Розгляд справи призначено на 17.07.2018.

В підготовче засідання 17.07.2018 представники сторін не з'явились, проте в матеріалах справи відсутні докази повідомлення сторін про час, дату та місце судового засідання.

Ухвалою суду від 17.07.2018 ухвалено відкласти підготовче засідання на 04.09.2018.

04.09.2018 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, в якому відповідач заперечував проти відзиву відповідача, та наполягав на тому, що п.4 додаткової угоди суперечить нормативним актам та порушує права позивача.

Ухвалою від 04.09.2018 закрито підготовче провадження у справі №910/4270/18. Призначено розгляд справи №910/4270/18 по суті на 27.09.2018.

В судовому засіданні 27.09.2018 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні 27.09.2018 заперечив проти позову повністю, просив суд відмовити в позові.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз Збут" (далі - позивач, покупець) та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - відповідач, продавець) було укладено договір №160115-Н на купівлю-продаж природного газу (далі - договір).

Даний договір було укладено на виконання вимог Постанови Кабінету міністрів України №758 від 01.10.2015 «Про покладання спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загально суспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу».

Відповідно до п. 1.1. договору покупець зобов'язується передати у власність покупцю у 2016 році природний газ (далі - газ), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Згідно з п. 6.1. договору оплата планових обсягів газу здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа місяця, наступного за місцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Відповідно до п. 11.1. договору передбачено, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписами сторін і діє в частині реалізації газу до 31.03.2016 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

На думку Позивача, Додаткова угода №2 до договору на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2015 року №16-115-Н, укладена між позивачем і відповідачем з порушенням вимог, передбачених нормами цивільного та господарського законодавства, Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та Постанови КУМ №758 від 01.10.2015.

Так, пунктом 4 Додаткової угоди внесено зміни до п. 6.1. розділу 4 договору та викладено його в наступній редакції « 6.1. Оплата планових обсягів газу здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місцем реалізації газу.»

В цей же час, п. 6.1. договору в початковій його редакції містить наступний порядок та умови проведення розрахунків « 6.1. оплата планових обсягів газу здійснюються покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місця поставки.

У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу за розрахунковий місяць».

Тобто, пунктом 6.1. договору визначає таку підставу для остаточного розрахунку між сторонами, як акт приймання-передачі природного газу за розрахунковий місяць.

Така редакція п. 6.1. договору відзначається від початкової редакції тим, що підписаний сторонами акт приймання-передачі природного газу за розрахунковий місяць не є підставою для розрахунків між сторонами та взагалі не є обов'язковим для сторін договору.

Позивач стверджує, що пункт 4 Додаткової угоди №2 до договору на купівлю продаж природного газу від 30.12.2015 року №16-115-Н містить норми, які значно погіршують становище однієї сторони - Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз Збут», в зв'язку з чим за вимогою Позивача має бути визнаним недійсним.

Оцінюючи подані позивачем та відповідачем докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз Збут" такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтю 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тотожні положення містить й Господарський кодекс України (ч. 1 ст. 193 Господарський кодекс України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб'єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб'єктивні права за своїм розсудом.

Таким чином, правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип.

Зміст принципу свободи договору розкривається в ст. 627 Цивільного кодексу України. Він є однією з фундаментальних засад цивільно-правового принципу диспозитивності, через який суб'єкти цивільного права набувають і здійснюють свої цивільні права вільно на свій розсуд (ч. 1 ст. 12 Цивільного кодексу України).

Важливим елементом свободи договору є воля та її зовнішній вираз - волевиявлення.

Враховуючи викладене. наявність укладеного між позивачем та відповідачем договору та оскаржуваної додаткової угоди свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти договір та угоду, і що їхній зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідає внутрішній волі.

За змістом ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач, за результатами досягнення згоди з усіх істотних умов договору уклали сам договір купівлі-продажу природного газу та додаткову угоду № 2, які стали обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до частини 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладанні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечить законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладанні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Суд встановив, що з метою захисту інтересів Компанії та керуючись частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України і статтею 651 Цивільного кодексу України, якими передбачено право сторін вносити зміни до договору, Відповідачем було розроблено проекти додаткових угод до Договору постачання природного газу від 30.12.2015 № 16-115-Н, які на виконання частини 2 статті 188 Господарського кодексу України було надіслано позивачу на підписання. В свою чергу позивачем було схвалено проект Додаткової угоди № 2 до Договору, шляхом підписання.

Таким чином, відповідач при укладанні Додаткової угоди № 2 до Договору № 16-115-Н діяв виключно в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержанні в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинамі першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не мож суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральшг засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільне дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має буї спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питан визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнан правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встанови наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настав відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства відповідає оспорюваний правочин.»

Частиною першою статті 205 Цивільного кодексу України встановлено, що право може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочі якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважає таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивіль законодавства, та скріплюється печаткою.

Враховуючи вищевикладене, положеннями Цивільного кодексу України передбачено що правочин (договір) (який вчиняється у письмовій формі) повинен бути підписаний сторонами, при цьому у разі вчинення правочину юридичною особою, крім підпису уповноваженої на це особи, - також скріплений печаткою юридичної особи.

Господарські договори на основі примірних і типових договорів необхідно укладати, дотримуючись умов, передбачених ст. 179 Господарського кодексу України, шляхом складання єдиного документа, оформленого відповідно до вимог ст. 181 Господарського кодексу України, а також відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірних або типових договорів. Примірний договір рекомендується органом управління суб'єктам господарювання для використання його положень при укладанні ними договорів, коли сторони мають право по таємній згоді змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст. При укладанні договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, або у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, сторони не можуть відступати від змісту типового договору" однак мають право конкретизувати його умови.

Суд прийняв до уваги той факт, що позивач схвалив та прийняв спірну додаткову угоду № 2 до Договору до виконання.

Також судом взято до уваги, що існує певна усталена практика Верховного Суду України з аналогічних питань. В постанові від 13.01.2004 у справі №20/178 та постанові від 13.08.02р. у справі №12/472 Верховний Суд України зазначив: «Сторона, підписавши Договір та прийнявши його виконання, а також використавши прийняте майно вчинила юридично значимі дії, спрямовані на схвалення спірного договору. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.»

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз Збут» було здійснено ряд дій, які свідчать про схвалення спірної додаткової угоди №2 до Договору, а саме, прийняв на себе зобов'язання щодо порядку та умов проведення розрахунків та відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов Договору.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що Договір станом на момент подання позовної заяви у цій справі був виконаний як в частині реалізації газу так і в частині проведення розрахунків за спожитий газ позивачем.

Судом також прийнято до уваги ухвалене Господарським судом Запорізької області рішення у справі №908/2293/17 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Відповідача) до Позивача про 35 573 385,48 грн. боргу за неналежне виконання грошового зобов'язання за договором ви 30.12.15 № 16-115-Н, а саме: 32 662 099,94 грн. пені, 2 837 216,53 грн. З % річних та 4 07- 069,01 грн. інфляційних втрат, яким позов задоволено частково та стягнуто: «25 401 041 (двадцять п'ять мільйонів чотириста одна тисяча сорок) грн. 09 коп. пені, 2 164 612 (мільйони сто шістдесят чотири тисячі шістсот дванадцять) грн. 21 коп. 3 % річних, 4 071 557 (чотири мільйони сімдесят одна тисяча п'ятсот п'ятдесят сім) грн. 87 коп. інфляційнії втрат та 191 869 (сто дев'яносто одна тисяча вісімсот шістдесят дев'ять) грн. 62 коп., судового збору».

Так, як зазначено в рішенні у справі №908/2293/17 «Факт здійснення постачання газу відповідачу підтверджується належним чином засвідченими копіями актів приймання-передачі природного газу, які підписано повноваженими представниками сторін та скріплені печатками підприємств без жодних претензій та зауважень, а саме: від 31.01.16 на суму 279 976 071,25 грн.; від 29.02.16 на суму 197 522 711,59 грн.; від 31.03.16 на суму 207 692 000,16 грн.; від 30.04.16 на суму 106 741 083,22 грн.; від 31.05.16 на суму 58 729 208,84 грн.; від 30.06.16 на суму 40 902 205,93 грн.; від 31.07.16 на суму 39 544 962,42 грн.; від 31.08.16 на суму 39 370 562,72 грн.; від 30.09.2016 на суму 56 653 180,51 грн.

З огляду на вище зазначені судові акти вбачається, що договір сторонами виконаний у повному обсязі, однак позивач своє грошове зобов'язання виконував з порушенням встановлених Договором строків, за що і передбачена господарська відповідальність у вигляді і цивільна відповідальність у вигляді 3% річних та інфляційних втрат за знецінення грошових коштів кредитора.

За змістом позовної заяви позивач стверджує, що п. 4 Додаткової угоди № 2 суперечить Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та Постанові КМУ від 01.10.15, що є недодержанням ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, та відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою для недійсності пункту 4 Додаткової угоди № 2.

При цьому позивач жодним чином не обґрунтував в чому саме полягає така суперечливість.

З системного аналізу наведених позивачем нормативних актів вбачається, що жодна з норм вказаних нормативних актів не обмежує права сторін на укладення додаткових угод до діючих договорів купівлі-продажу природного газу, узгодження на власний розсуд змісту таких угод, в тому числі й в частині врегулювання відповідальності сторін за неналежне виконання умом договору купівлі-продажу природного газу.

Таким чином оспорюваний п.4 додаткової угоди 2 жодним чином не суперечить, та не може суперечити зазначеним позивачем нормативним актам, а твердження позивача з цього приводу є необгрунтованими та безпідставними.

Також, позивачем не підтверджено жодним належним доказом, що пункт 4 Додаткової угоди № 2 не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи викладене, можна дійти висновку про необгрунтованість тверджень позивача, викладених у позовній заяві, а також відсутність будь-яких правових підстав і визнання пункту 4 Додаткової угоди № 2 до Договору купівлі-продажу природного газу №16-115-Н від 30.12.2015 недійсною.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд встановив, що відсутні підстави для визнання пункту 4 Додаткової угоди № 2 недійсним.

За таких обставин, враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не порушено відповідачем, тому в позові про визнання недійсною пункт 4 додаткової угоди №2 до договору на купівлю-продаж природного газу від 30.12.2051 №16-115-Н слід відмовити.

Судовий збір відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові Товариству з обмеженою відповідальністю "Запоріжгаз Збут" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та підлягає оскарженню в порядку та у строк, які визначені розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 09.10.2018р.

Суддя І.І. Борисенко