ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.10.2018

Справа № 910/10016/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю., при секретарі судового засідання Максимець В.О., розглянувши матеріали господарської справи в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом державного підприємства "Дослідне господарство "Широке" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон"

про визнання договору недійсним

за участю представників:

позивача: не з`явились

відповідача: не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Дослідне господарство "Широке" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про визнання договору фінансового лізингу № 002514 від 11.11.2015 недійсним.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що у відповідача відсутні підстави на укладення договору фінансового лізингу, оскільки товариство не має відповідної ліцензії на надання фінансових послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/10016/18. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21.08.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2018 у зв’язку з відсутністю у судовому засіданні представника відповідача, розгляд справи відкладено до 18.09.2018.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) 17.09.2018 представник позивача подав письмові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/10016/18 до судового розгляду по суті на 16.10.2018.

Представник позивача у судове засідання, призначене для розгляду справи по суті не з’явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Представник відповідача у судове засідання, призначене для розгляду справи по суті не з’явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового рекомендованого відправлення № 06358331.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 76 та 79 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вважає, що ним в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами, у відповідності до положень статті 165 названого Кодексу за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні 16.10.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Державним підприємством "Дослідне господарство "Ізвєстіє" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України" (правонаступником якого є позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" (відповідач) 11.11.2015 укладено договір № 002514 фінансового лізингу, за умовами якого відповідач зобов’язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно – автомобіль марки Hyundai Santa Fe 2.2DAT4WD Impress 2015. В свою чергу, позивач зобов’язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

Відповідно до частини першої статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до пункту 1.2 договору строк користування позивачем предметом лізингу складається з періодів (місяців) згідно з графіком сплати лізингових платежів та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмету лізингу.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.11.2015 відповідач передав, а позивач прийняв у користування предмет лізингу – автомобіль марки Hyundai Santa Fe, що підтверджується актом приймання-передачі предмета лізингу, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Відповідно до наведених у позовній заяві пояснень позивачем за період користування предметом лізингу з 11.11.2015 по 11.07.2018, сплачено лізингові платежі на загальну суму 1 008 395, 74 грн., проте доказів, що підтверджують сплату лізингових платежів позивачем до позовної заяви не надано та матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Твердження позивача з приводу того, що відповідач жодним чином не повідомив позивача про наявність ризиків щодо обтяження предмету лізингу та не вжив заходів їх усунення, оскільки 06.07.2018 Управлінням патрульної поліції в Запорізькій області вилучено транспортний засіб марки Hyundai Santa Fe в рамках виконавчого провадження № 54734635 не змінює відносини сторін за укладеним господарсько-правовим договором, оскільки є лише мірою забезпечення у виконавчому провадженні.

У той же час, суд виходить з того, що кожна особа, яка вважає, що її права або інтереси порушено має право звернутись до судових органів відповідної юрисдикції для захисту цих прав чи інтересів.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Звертаючись з позовом про визнання договору фінансового лізингу недійсним, позивач, мотивував свої вимоги тим, що послуги з фінансового лізингу відповідач мав право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи та отримання відповідних ліцензій. Крім того, позивач посилається на статті 1, 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Частиною першою статті 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що право надавати фінансові послуги мають фінансові установи, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Відповідно до статті 4 зазначеного Закону фінансовими послугами вважаються, зокрема, надання послуг фінансового лізингу.

Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено, що фінансовою послугою є операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Однак, в договорі № 002514 фінансового лізингу від 11.11.2015 відсутня умова про винагороду за надання фінансового лізингу, а тому така послуга не може вважатися фінансовою, у зв'язку з чим, доводи позивача про протилежне є безпідставними.

Окрім того, у пункті 7 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це – учасники ринку фінансових послуг - особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України; особи, які провадять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг; об'єднання фінансових установ, включені до реєстру саморегулівних організацій, що ведеться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг; споживачі фінансових послуг. Законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг можуть визначатися інші учасники ринків фінансових послуг. При цьому Закон розповсюджує свою дію не на усі юридичні особи, а лише на ті, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг.

Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних осіб - суб'єктів договору фінансового лізингу, правовідносини яких регулюються нормами статей 806 Цивільного кодексу України, 292 Господарського кодексу України лізинг.

Враховуючи наведене, відомості, зазначені позивачем в позовній заяві не знайшли свого підтвердження.

Вирішуючи спори про визнання договорів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання їх недійсними та настання відповідних наслідків, а саме відповідність змісту договору вимогам закону, моральним засадам суспільства, правоздатність сторін договору, у чому конкретно полягає неправомірність та інші обставини, що є істотними для правильного вирішення спору

Зміст правочину складають права та обов'язки, про набуття, припинення та зміну яких домовилися учасники правочину, а також особи, визначені сторонами в якості учасників цього правочину.

За статтями 6, 627 та 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суперечність договору положенням чинного законодавства означає врегулювання правовідносин сторін всупереч імперативним нормам законодавства.

Позивачем недоведено суду, що укладений сторонами у справі договір фінансового лізингу повністю або частково протирічить приписам законодавства імперативного характеру.

Встановивши відсутність правових та фактичних підстав позову про визнання договору фінансового лізингу № 002514 від 11.11.2015 недійсним, суд відмовляє в його задоволенні повністю.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, –

В И Р І Ш И В:

1. У позові державного підприємства "Дослідне господарство "Широке" Донецької державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України" до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про визнання недійсним договору відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 18.10.2018.

Суддя Т.Ю. Кирилюк