ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 914/3312/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Сухового В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова,

представник позивача - Черняк Ю.І. (за довіреністю від 27.02.2018 № 16),

відповідач - релігійна громада Української православної церкви Київського патріархату парафії Стрітення Господнього у Франківському районі м. Львова, представник відповідача - не з'яв.,

третя особа - Управління Львівсько-Сокальської єпархії Української Православної Церкви Київського патріархату,

представник третьої особи - не з'яв.,

розглянув касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова

на рішення господарського суду Львівської області від 13.12.2017

(головуючий суддя - Іванчук С.В., судді: Стороженко О.Ф. і Фартушок Т.Б.) та

постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018

(головуючий суддя - Гриців В.М., судді: Давид Л.Л. і Плотніцький Б.Д.)

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова

до релігійної громади Української православної церкви Київського патріархату парафії Стрітення Господнього у Франківському районі м. Львова

про стягнення 50 486,22 грн. заборгованості та повернення нежитлових приміщень,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Управління Львівсько-Сокальської єпархії Української Православної Церкви Київського патріархату.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) про стягнення 50 486,22 грн. неустойки за фактичне використання майна площею 341,1кв.м, розташованого в будівлі № АДРЕСА_2, та зобов'язання звільнити і повернути за актом приймання-передачі зазначені нежитлові приміщення.

Позов обґрунтовано невиконанням зобов'язання орендаря з повернення орендованого майна після припинення договору оренди.

Рішенням господарського суду Львівської області від 13.12.2017, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018, у позові відмовлено.

Рішення і постанову попередніх судових інстанцій мотивовано необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог.

У касаційній скарзі до Верховного Суду Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова (далі - Позивач), зазначаючи про прийняття оскаржуваних судових рішень за невідповідності висновків обставинам справи, неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права, просить рішення господарського суду Львівської області від 13.12.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Так, за доводами, наведеними в касаційній скарзі: рішенням господарського суду Львівської області від 11.06.2013 у справі № 914/1746/13, яке набрало законної сили, розірвано договір оренди від 18.03.2002 № 50/2002/ГоловКЕУ (з усіма змінами та доповненнями); рішенням господарського суду Львівської області від 11.06.2013 у справі № 914/1746/13 встановлено, що додаткові договори оренди №№ 50-1/2011/КЕВ, 50-2/2011/КЕВ до договору оренди від 18.03.2002 № 50/2002/ГоловКЕУ є додатковими договорами та не є договорами найму, укладеними на новий термін відповідно до частини третьої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим і апеляційним господарськими судами у розгляді справи з'ясовано та зазначено, зокрема, таке.

18.03.2002 Міністерство оборони України (орендодавець) та релігійна громада Української церкви Київського патріархату Франківського району міста Львова (назву змінено на релігійну громаду Української православної церкви Київського патріархату парафії Стрітення Господнього у Франківському районі м. Львова; далі - Відповідач, орендар) уклали договір оренди № 50/2002/ГоловКЕУ (далі - Договір № 50/2002/ГоловКЕУ), за умовами якого:

орендодавець здав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 341,1 кв.м, у будівлі АДРЕСА_2, що знаходяться на обліку Львівської КЕЧ району, вартість яких визначена відповідно до експертного висновку про оцінку майна і становить 109 488 грн. без урахування ПДВ (станом на 31 липня 2001 року; пункт 1.1);

приміщення орендодавець передає орендарю під культову споруду (пункт 2.3);

момент користування орендованим майном настає одночасно із підписанням сторонами договору та акта приймання-передачі вказаного майна (пункт 2.1);

договір діє з 18 березня 2002 року по 18 березня 2007 року строком на 5 років (пункт 10.1);

у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або про зміну договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором (пункт 10.7).

01.04.2011 Позивачем (орендодавець) та Відповідачем (орендар) укладено додатковий договір оренди №50-1/2011/КЕВ до Договору №50/2002/ГоловКЕУ з метою продовження терміну дії Договору №50/2002/ГоловКЕУ (далі - Договір № 50-1/2011/КЕВ), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме військове майно - нежитлові приміщення загальною площею 341,1 кв.м у будівлі АДРЕСА_2 військового містечка №1, що знаходиться на балансі Позивача і розташоване за адресою: АДРЕСА_2, вартість якого (майна) визначена на 31.07.2001 за незалежною оцінкою та становить згідно з актом оцінки 109 488 грн. Назване майно передається для використання під розміщення культової споруди (релігійної організації на площі, що не використовується для проведення підприємницької діяльності).

Пунктами 2.1 - 2.4 Договору № 50-1/2011/КЕВ визначено умови передачі майна в оренду, зокрема орендар вступає у платне користування майно не раніше дати підписання договору і акта приймання - передачі майна.

Відповідно до пункту 10.1 Договору № 50-1/2011/КЕВ договір діє з моменту підписання до 30.12.2011.

31.12.2011 Позивачем (орендодавець) та Відповідачем (орендар) укладено додатковий договір оренди № 50-2/2011/КЕВ до Договору №50/2002/ГоловКЕУ, Договору №50-1/2011/КЕВ з метою продовження терміну дії Договору №50/2002/ГоловКЕУ (далі - Договір № 50-2/2011/КЕВ), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме військове майно - нежитлові приміщення загальною площею 341,1 кв.м у будівлі АДРЕСА_2 військового містечка №1, що знаходиться на балансі Позивача, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, вартість якого визначена на 31.10.2011 за незалежною оцінкою та становить згідно з актом оцінки 456 135 грн. Назване майно передається для використання під розміщення культової споруди (релігійної організації на площі, що не використовується для проведення підприємницької діяльності).

Пунктом 2.1 Договору №50-2/2011/КЕВ визначено, що орендар вступає у платне користування майном не раніше дати підписання договору і акта приймання - передачі майна.

Відповідно до пункту 3.1 Договору №50-2/2011/КЕВ орендна плата встановлена без ПДВ за базовий місяць (листопад 2011 року) на рівні 2 590,84 грн. за результатами конкурсу (домовленості) з урахуванням моніторингу орендної плати на аналогічних об'єктах оренди, але не нижче орендної плати, визначеної на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами), і яка за базовий місяць розрахунку (листопад 2011 року) становить 2 440,35 грн. без ПДВ.

Пунктом 10.1 Договору № 50-2/2011/КЕВ визначено, що даний договір діє з моменту підписання до 29 грудня 2014 року.

Відповідно до пункту 10.4 Договору №50-2/2011/КЕВ у разі відсутності заяви орендаря про припинення чи укладення договору оренди на новий строк за місяць до закінчення строку оренди дія договору оренди припиняється після закінчення строку, на який його було укладено.

Рішенням господарського суду Львівської області від 11.06.2013 у справі №914/1746/13 за позовом Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до релігійної громади Української церкви Київського патріархату Франківського району про розірвання Договору №50/2002/ГоловКЕУ та стягнення орендної плати в розмірі 36 569,72 грн.: позов задоволено; розірвано Договір №50/2002/ГоловКЕВ; стягнуто з Відповідача 36 569,72 грн. заборгованості. Дане судове рішення набрало законної сили 30.07.2013.

У зв'язку з розірванням Договору № 50/2002/ГоловКЕУ та неповерненням орендованого нерухомого майна орендарем, Позивач звернувся з позовом про стягнення з Відповідача неустойки у подвійному розмірі орендної плати за користування майном після закінчення строку договору в сумі 50 486,22 грн. та зобов'язання звільнити та повернути за актом приймання-передачі нежитлові приміщення.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у позові, виходили з такого.

Договори № 50-2/2011/КЕВ та №50-1/2011/КЕВ за своїм змістом та істотними умовами є окремими договорами оренди нежитлових приміщень загальною площею 341,1 кв.м у будівлі № 107 військового містечка №1, що знаходиться на балансі Позивача і розташоване за адресою: м. Львів, вул. Кн.Ольги, 1-5, а не додатковими договорами до Договору №50/2002/ГоловКЕУ; вони є договорами найму, укладеними на новий термін відповідно до частини третьої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Дана обставина також підтверджується викладеними у листах, надісланих після набрання рішенням від 11.06.2013 у справі №914/1746/13 законної сили про розірвання договору №50/2002/ГоловКЕУ. Так, зокрема, у листі Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 01.09.2015 №303/23/1/3353/1159 зазначається, що термін договору оренди закінчився 29.12.2014; також листами від 18.11.2014 №5925 та від 14.01.2015 №190 Позивач повідомляє Відповідача про те що Договір №50/2002/ ГоловКЕУ закінчився 29.12.2014 та у зв'язку з даною обставиною просить повернути майно.

Тобто Позивач після прийняття рішення від 11.06.2013 у справі №914/1746/13 про розірвання Договору №50/2002/ГоловКЕУ констатує чинність орендних відносин сторін згідно з Договором №50-2/2011/КЕВ щодо спірного об'єкта оренди з терміном дії до 29.12.2014.

Оскільки Позивач не звертався до Відповідача з вимогою про повернення майна у зв'язку із припиненням дії саме Договору №50-2/2011/КЕВ протягом місяця після закінчення терміну його дії, то дія даного договору є продовженою на той самий термін і на тих самих умовах, тому орендні правовідносини між сторонами не припинено, у Відповідача не настав обов`язок повернути орендоване приміщення, а відтак відсутні правові підстави для сплати відповідачем неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за неповернення такого майна орендодавцю.

Судом апеляційної інстанції додатково зазначено таке.

За Договором №50/2002/ГоловКЕУ орендодавцем є Міністерство оборони України, предметом оренди було майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (а не за адресою: АДРЕСА_2), вартість майна для визначення базового розміру орендної плати була іншою і визначалася станом на різні дати, строк дії Договору №50-2/2011/КЕВ також інший - з 31.12.2011 до 29.12.2014.

Предметом оренди за Договором №50-2/2011/КЕВ є військове майно - нежитлові приміщення загальною площею 341,1 кв.м у будівлі АДРЕСА_2 військового містечка №1, що знаходиться на балансі Позивача і розташоване за адресою: АДРЕСА_2. Доказів того, що передане в оренду нерухоме майно є культовою спорудою, суду не надано. Орендодавцем майна виступає Позивач.

Листи - повідомлення Позивача від 18.11.2014 № 5925 та від 14.01.2015 № 190 Позивач направляв Відповідачу не за його (Відповідача) місцезнаходженням (м. Львів, вул. Княгині Ольги, будинок 1-5), а за іншою адресою: АДРЕСА_1. Подані Позивачем копії цих листів не завірені, не читається дата відправлення їх відповідачу. Відсутні й докази отримання відповідачем цих листів.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази повідомлення Позивачем Відповідача про припинення або зміну умов Договору №50-2/2011/КЕВ протягом одного місяця після закінчення терміну дії даного договору (29.12.2014), а тому Договір № 50-2/2011/КЕВ є продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були ним передбачені.

Крім того, наданий Позивачем розрахунок суми 50 486,22 грн. як неустойки у розмірі подвійної плати за користування нерухомим майном за час прострочення не відповідає вимогам частини другої статті 785 ЦК України.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення неустойки за фактичне використання майном та зобов'язання звільнити і повернути за актом приймання-передачі спірне нежитлове приміщень.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі статтею 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Сферу орендних відносин, предметом яких є державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, регулює Закон України "Про оренду державного та комунального майна" з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України".

Статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначені істотні умови договору оренди.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна":

термін договору оренди визначається за погодженням сторін (частина перша);

у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором (частина друга);

після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника (частина третя).

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що: за своїм змістом та істотними умовами Договори №№ №50-1/2011/КЕВ, №50-2/2011/КЕВ є окремими договорами оренди нежитлових приміщень, за якими орендодавцем виступає Позивач, а не додатковими договорами до Договору №50/2002/ГоловКЕУ, за яким орендодавцем є Міністерство оборони України; предметом оренди за Договором №50/2002/ГоловКЕУ було майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, а за Договором №50-2/2011/КЕВ - майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; чинність орендних відносин за Договором №50-2/2011/КЕВ; відсутність доказів повідомлення Позивачем Відповідача про припинення або зміну умов Договору №50-2/2011/КЕВ протягом одного місяця після закінчення терміну його дії; продовження строку Договору №50-2/2011/КЕВ на той самий термін і на тих самих умовах, які були ним передбачені; відсутність правових підстав для застосування частини другої статті 785 ЦК України - стягнення з відповідача на користь позивача неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, - дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Аргументи касаційної скарги даного висновку не спростовують.

Що ж до посилання скаржника на те, що рішенням господарського суду Львівської області від 11.06.2013 у справі № 914/1746/13 встановлено, що Договори №№ 50-1/2011/КЕВ, 50-2/2011/КЕВ є додатковими договорами та не є укладеними на новий термін договорами найму, то Суд зазначає таке.

У тексті рішення господарського суду Львівської області від 11.06.2013 у справі № 914/1746/13 зазначено лише таке: "Відповідно до Додаткових угод №50-1/2011/КЕВ від 01.04.2011 року та №50-2/2011/КЕІВ від 31.12.2011 року строк дії Договору було продовжено до 29.12.2014 року". Однак дане твердження не має преюдиційного характеру, оскільки преюдиційними за змістом статті 75 Господарського процесуального кодексу України є саме встановлені судовим рішенням обставини, а не оціночні судження (правові висновки), зроблені судом.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до заперечення обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями у повторному розгляді справи, та перегляду вже здійсненої названими судами оцінки доказів зі справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 Господарського процесуального кодексу України). Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути й оцінити ті ж самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Поряд з тим, як відзначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" (заява № 24465/14), право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не може ставитися під сумнів (див. також справу "Брумареску проти Румунії, заява № 28342/95). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (справа "Рябих проти Росії", заява № 52854/99), існування яких скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень попередніх судових інстанцій - без змін як таких, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 13.12.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 у справі № 914/3312/15 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя В. Суховий