ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/2168/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська машинобудівельна техніка", м. Суми
до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Панютинський вагоноремонтний завод" ПАТ "Українська залізниця", смт. Панютине
про стягнення 1110875,40 грн.
за участю представників учасників справи:

позивача - Орел А.Ю.

відповідача - Черняков С.М.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ "Українська машинобудівельна техніка", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - ПАТ "Українська залізниця" в особі філії "Панютинський вагоноремонтний завод" ПАТ "Українська залізниця", в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь 931550,40 грн. основної заборгованості, 88868,15 грн. інфляційних втрат, 25295,90 грн. - 3% річних, 128854,23 грн. пені. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань по договору поставки №ЦВСВ(ВМТП-17.327)ю від 26.07.2017 щодо повної та своєчасно оплати поставленого товару. Витрати по оплаті судового збору у розмірі 17618,53 грн. позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 04.09.2018 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 26.09.2018 о 10:15.

25.09.2018 до суду відповідачем був поданий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні. У відзиві на позовну заяву відповідач підтверджує факт укладання з позивачем договору поставки №ЦВСВ(ВМТП-17.327)ю від 26.07.2017, факт поставки товару за вказаним договором та факт несплати за поставлений товар за видатковими накладними №260 від 26.07.2018, № 284 від 09.08.2018, №326 від 29.08.2018. В обґрунтування не сплати відповідач вказує на те, що всупереч умовам п. 4.2 договору, позивачем відповідачу не надано податкові накладні за поставлений товар, тому у відповідача відсутнє зобов'язання, щодо оплати за поставлений товар за вказаними накладними. Крім того, відповідач вказує на порушення позивачем приписів ст. 232 ГК України щодо строку нарахування пені.

Ухвалою суду від 26.09.2018 підготовче засідання було відкладено до 09.10.2018 до 10:15.

09.10.2018 позивачем була надана відповідь на відзив, в якій позивач відхиляє заперечення відповідача. Крім того, позивачем до суду була подана заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій він просить суд стягнути з відповідача 931550,40 грн. основної заборгованості, 88686,15 грн. інфляційних втрат, 25295,90 грн. 3% річних, 65160,95 грн. пені та 17618,53 грн. судового збору.

Ухвалою суду від 09.10.2018 підготовче провадження у справі було закрите та справа призначена до судового розгляду по суті на 16.10.2018 о 10:10.

Присутній у судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив суд його задовольнити.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно, всебічно та повно дослідивши надані у справі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

26.07.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська машинобудівельна техніка" (далі - постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Панютинський ремонтний завод" ПАТ "Українська залізниця" (далі - покупець, відповідач) був укладений Договір поставки № ЦВСВ (ВМТП-17.327)ю (далі - договір).

Відповідно до п.1.1 договору, постачальник зобов'язується поставити і передати у зумовлені строки у власність покупцю певну продукцію, відповідно до Специфікації №1, яка є невід'ємною частиною договору, а покупець зобов'язується прийняти товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов договору.

Згідно п.1.3. договору, кількість і асортимент товару передбачається у Специфікації №1, яка є невід'ємною частиною договору.

У розділі 3 договору сторони погодили, що покупець оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною у Специфікації №1. Ціни в рахунках-фактурах вказуються у національній валюті України. Ціна цього договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін. Ціна цього договору становить 3462637,20 грн., з урахуванням ПДВ 20% - 577106,20 грн.

У розділі 4 договору, зокрема у п.п. 4.2, 4.3, сторони обумовили, що покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 15 календарних днів з дати поставки товару покупцю, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, акту прийому-передачі, податкової накладної, документів якості за поставлений товар. У документах, а саме: рахунку - фактурі, видатковій накладній, товарно-транспортній накладній, акті прийому - передачі товару, податковій накладній, повинен бути код товару згідно УТК ЗЕД. При необхідності сторони один раз на місяць складають акти звірок взаєморозрахунків.

Відповідно до п.10.1, договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2017 року, а в частині розрахунків - до повного виконання.

На виконання умов договору позивачем відповідачу була поставлена продукція, а саме: за видатковою накладною №260 від 26.07.2017 на загальну суму 255657,60 грн.; за видатковою накладною №284 від 09.08.2017 на загальну суму 235224,00 грн.; за видатковою накладною №326 від 29.08.2017 на загальну суму 440668,80 грн.

Факт поставки товару підтверджується видатковими накладними, рахунками на оплату, податковими накладними, актами прийому-передачі, довіреностями на отримання товару, договорами транспортно-експедиційних послуг, товарно-транспортними накладними, копії яких долучені до матеріалів справи.

Проте, відповідач поставлений і прийнятий товар в обумовлені договором строки не оплатив.

Факт наявності боргу також підтверджується актом звірки взаємних розрахунків станом на 23.07.2018, підписаним між сторонами.

02.02.2018 позивачем на адресу відповідача за вих.номером 327/0202 була направлена досудова вимога про оплату заборгованості. Проте борг відповідачем оплачений не був.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити повну ціну переданого товару.

Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Станом на момент розгляду справи, відповідач заборгованість не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу. Навпаки, у відзиві на позовну заяву, відповідач визнав факт поставки товару, його отримання та не оплату.

Отже, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати поставленого товару на суму 931550,40 грн.

При цьому суд відхиляє заперечення відповідача щодо порушення позивачем пункту 4.2. договору щодо несвоєчасної реєстрації позивачем податкових накладних, оскільки вказані доводи спростовуються наданим позивачем витягом з Єдиного державного реєстру податкових накладних №11154 від 01.10.2018 та копіями податкових накладених, доданих до матеріалів справи.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 931550,40 грн. є обґрунтованими, вони підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, не спростовані відповідачем та є такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 65160,95 грн. пені за порушення строків оплати товару на підставі п.7.3. договору.

Відповідно до п. 7.3 договору, за несвоєчасну оплату покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми неоплаченої вартості товару.

У відповідності із ст. ст. 610, 611, ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України визначено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З наявного в матеріалах справи розрахунку пені вбачається, що позивачем розрахунок здійснено з урахуванням положень зазначених норм законодавства, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 65160,95 грн. є такими, що підлягають задоволенню.

Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача 25295,90 грн. 3% річних та 88868,15 грн. інфляційних, суд виходив з наступного.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Суд, перевіривши розрахунок позивача, період нарахування останнім 3% річних та інфляційних втрат, дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 25295,90 грн. та інфляційних втрат в розмірі 88868,15 грн. є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки вони підтверджені доданими до матеріалів справи належними доказами, не спростовані відповідачем, а тому задовольняє позов у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 16663,13 грн. покладається на відповідача.

Суд роз'яснює позивачу, що відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір", у разі зменшення розміру позовних вимог, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 530, 712, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" () в особі філії "Панютинський вагоноремонтний завод" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (64660, Харківська область, м. Лозова, смт. Панютине, вул. Заводська, 5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська машинобудівельна техніка" (40009, м. Суми, вул. Білопільський шлях, 16, ) - 931550,40 грн. основного боргу, 88868,15 грн. інфляційних, 25295,90 грн. 3% річних, 65160,95 грн. пені та 16663,13 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська машинобудівельна техніка" (40009, м. Суми, вул. Білопільський шлях, 16, ).

Відповідач - Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" () в особі філії "Панютинський вагоноремонтний завод" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (64660, Харківська область, м. Лозова, смт. Панютине, вул. Заводська, 5, ).

Повне рішення складено та підписано 16 жовтня 2018 року.

Суддя О.В. Погорелова