ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 918/100/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Баранець О.М., Вронська Г.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А.",

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду

(головуючий - Павлюк І.Ю., судді - Демидюк О.О., Савченко Г.І.)

від 19.06.2018,

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Лайн Груп",

до акціонерного товариства "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А.",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Державне агентство автомобільних доріг України,

про стягнення 181 146,17 грн,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю "Транс Лайн Груп" звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з акціонерного товариства "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." 181 146,17 грн за контрактом субпідряду на виконання ремонту автомобільної дороги М03 Київ-Харків-Довжанський в Україні (укріплення насипу) № 01-10/2/15 від 01.10.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у січні 2013 року між державним агентством автомобільних доріг України (Укравтодор) та акціонерним товариством "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." були укладені контракти підряду, за якими відповідач зобов'язувався здійснити капітальний ремонт автомобільної дороги М-03 Київ-Харків-Довжанський (контракти № 2.1, № 2.2, лоти 2.1-2.6). Основним контрактом було передбачено, що до виконання вказаних робіт відповідач має право залучати інших осіб на умовах субпідряду (додаток № 1). 01.10.2015 між позивачем і відповідачем було укладено контракт субпідряду № 01-10/2/15 на виконання ремонту автомобільної дороги М03 Київ-Харків-Довжанський в Україні (укріплення насипу). Згідно з ст. 17 вказаного контракту субпідряду погодження та оплата робіт, які виконувалися позивачем за вказаним контрактом, здійснювались на підставі проміжних платіжних сертифікатів, а відповідно до ст. ст. 23.9, 23.10 контракту субпідряду з кожного проміжного платіжного сертифікату, відповідач утримував 10% суми платежу як гарантію виконання. Вказана сума гарантії підлягала поверненню позивачу. Утримані суми повертаються в такому порядку: 50% - при підписанні сертифікату передачі за весь об'єм робіт або частину постійних робіт, а решта 50% - в порядку, передбаченому основним контрактом. 23.08.2016 основний контракт між Укравтодором та відповідачем було розірвано через систематичне невиконання та порушення відповідачем умов цього контракту. У зв'язку з розірванням основного контракту 23.08.2016 було розірвано і укладений між сторонами контракт субпідряду згідно з п. 24.2 цього контракту. На момент подання цієї позовної заяви відповідач не повернув позивачу суму гарантійних утримань (181 146, 17 грн).

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 26.04.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 рішення господарського суду скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 181 146, 17 грн та судовий збір.

05.07.2018 АТ "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." подало касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 19.06.2018, в якій просить вказану постанову апеляційного суду скасувати, а рішення Господарського суду Рівненської області від 26.04.2018 залишити в силі.

Підставами для скасування постанови апеляційного суду зазначає те, що постанова апеляційного суду прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права - ч. 2 ст. 653 ЦК України, ст. 1212 ЦК України, порушенням норм процесуального права - п. 4 ст. 236 ГПК України, п. 7 ч. 1 розділу XI Перехідних положень ГПК України; ст. 7 ГПК України (порушено принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом з огляду на те, що у постанові апеляційного суду викладено виключно доводи сторони на користь якої прийнято таке рішення (постанова), ст. 129 ГПК України; ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також ця постанова суперечить правовій позиції Верховного Суду України, Верховного Суду і формує різну правозастосовну практику з питань, які мають фундаментальне значення та має виняткове значення для відповідача. На думку скаржника, гарантійні утримання не можуть бути визнані безпідставно набутими чи збереженими без достатніх правових підстав, адже вони були утримані відповідачем в не заборонений цивільним законодавством спосіб, з метою забезпечення виконання учасниками правовідносин певних цивільних прав та обов'язків. Посилається на те, що ні припинення строку дії договору, ні його розірвання не відміняють гарантійного зобов'язання і не змінюють його строку. Вказує, що апеляційний суд неправильно здійснив обрахунок сум судового збору, які були присуджені до стягнення з відповідача.

У відзиві на касаційну скаргу позивач вказує на безпідставність посилань відповідача на позиції Верховного Суду та Верховного суду України, викладені у справах № № 3-136гс11, 6-213цс15, 6-939цс15, 564/2037/14-ц, 332/890/16-ц, оскільки обставини, викладені у вказаних постановах є відмінними від тих, що розглядаються у цій справі. Зазначає, що постанова апеляційного суду прийнята з дотриманням норм матеріального і процесуального права. На думку позивача, після розірвання договорів відпала підстава для здійснення гарантійного утримання. Посилається на те, що апеляційний суд дійшов правомірного висновку про те, що у зв'язку з розірванням контракту субпідряду зобов'язання сторін щодо подальшого здійснення робіт, підписання сертифіката передачі робіт, основного сертифікату припинилися, а підстави для утримання гарантійних утримань також відпали, тому вони підлягають поверненню позивачу згідно з ст. 1212 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи і перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Статтею 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник. Генеральний підрядник відповідає перед субпідрядником за невиконання або неналежне виконання замовником своїх обов'язків за договором підряду, а перед замовником - за порушення субпідрядником свого обов'язку. Замовник і субпідрядник не мають права пред'являти один одному вимоги, пов'язані з порушенням договорів, укладених кожним з них з генеральним підрядником, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 838 ЦК України).

Як встановлено судами, 04.01.2013 між АТ "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." та Державним агентством автомобільних доріг України (Укравтодором) було укладено контракт № 1754/2/9-13 щодо виконання підрядником (відповідачем) капітального ремонту автомобільної дороги М03 Київ-Харків-Довжанський (основний контракт).

01.10.2015 між акціонерним товариством "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." (підрядником) та ТОВ "Транс Лайн Груп" (субпідрядником) укладено контракт субпідряду № 01-10/2/15 (контракт) на виконання ремонту автомобільної дороги М03 Київ-Харків-Довжанський в Україні (контракт 2.1 км 210+000-275+000; контракт 2.2. км 282+000-333+250 (укріплення насипу)).

Згідно з ч. 1 контракту № 01-10/2/15 виконання, термін дії і початок виконання цього контракту ґрунтуються на схваленні інженера (п. 4.1) і засноване на ввірені робіт субпідряднику. Жодна дія, жоден вид робіт, що відноситься до даного контракту, не може бути виконаний субпідрядником, якщо не буде отримано відповідний дозвіл, в іншому випадку за всі витрати і збитки буде відповідальним він сам.

Підрядник передає на субпідряд, а субпідрядник бере на себе зобов'язання з виконання робіт, усунення будь-яких виявлених дефектів і недоліків відповідно до технічних специфікацій в об'ємах і видах робіт згідно з доданою ВОР, відповідно до проекту з ремонту автодороги М03 Київ-Харків-Довжанський (ст. 1 контракту № 01-10/2/15).

Пунктом 6.1 контракту № 01-10/2/15 визначено, що субпідрядник гарантує якість і належне виконання робіт, при цьому дає 1 рік гарантії на основні роботи з моменту їх завершення на будмайданчику і підписання з боку основного замовника сертифіката передачі робіт, складених відповідно до ст. 18.

Субпідрядник зобов'язується виконати доручені йому роботи, вказані в поданій відомості обсягів робіт. Відомість обсягів робіт (ВОР) становить невід'ємну частину цього контракту (п.п. 8.1, 8.2 контракту№ 01-10/2/15).

Пунктом 12.1 контракту № 01-10/2/15 визначено, що субпідрядник зобов'язаний забезпечити необхідну кількість трудових ресурсів, матеріали, необхідні робочі засоби і механізми, він повинен сам керувати ними з метою здачі виконуваних робіт. При цьому підрядник не несе відповідальності за простій обладнання субпідрядника, у зв'язку з чим ніякі фінансові компенсації даним договором не передбачені.

Відповідно до п. "b" ст. 12.2 контракту № 01-10/2/15 субпідрядник зобов'язується також забезпечити: поставку всіх матеріалів і устаткування, необхідних для належного виконання робіт у строки, за винятком поставок, що здійснюються підрядником.

Схвалення робіт, виконуваних за цим контрактом, здійснюється підрядником і інженером за допомогою інспекції, складання та підписання відповідного проміжного платіжного сертифікату. Проміжний сертифікат складається і надається сторонами інженеру згідно з обговореною ними схемою і містить письмовий та аналітичний опис робіт, виконаних за цим контрактом і додатками, з докладним посиланням на позиції ВОР по кожному розділу. Проміжний платіжний сертифікат оформляється щомісяця на суму виконаних робіт (ст. 17 контракту № 01-10/2/15).

Після завершення робіт за цим контрактом буде складено остаточний сертифікат, який повинен бути схвалений, підписаний і сертифікований підрядником (ст. 18.1. контракту № 01-10/2/15).

Умови розрахунків між сторонами визначено в ст. ст. 22.2, 23.1, 23.9, 23.10 цього контракту № 01-10/2/15.

Згідно з п. 23.2 контракту № 01-10/2/15, не пізніше 25 числа кожного місяця субпідрядник повинен подати підряднику протокол оцінки виконаних робіт відповідно до ст. 17 даного контракту та умовам основного контракту; згодом субпідрядник і підрядник на цій основі складають і підписують проміжний платіжний сертифікат на оплату виконаних робіт.

Відповідно до п. п. 23.9, 23.10 контракту № 01-10/2/15 з кожного проміжного платіжного сертифікату підрядник буде утримувати 10 % суми платежу, як гарантію виконання. Утримані суми повертаються в такому порядку: 50% - при підписанні сертифікату передачі на весь обсяг робіт або частину постійних робіт, решта 50% - в порядку, передбаченому основним контрактом.

У пункті "а" ст. 24 контракту № 01-10/2/15 сторони погодили, що останній вважається розірваним в правовому порядку, зокрема, у випадку розірвання основного контракту.

За п. "d" ст. 24 контракту № 01-10/2/15 останній вважається розірваним в правовому порядку, зокрема, на вимогу підрядника в односторонньому порядку, при цьому останній повинен повідомити субпідрядника за 10 календарних днів до моменту розірвання цього контракту субпідряду. В такому випадку, після закінчення вказаного в цьому пункті терміну, контракт субпідряду вважається розірваним з наступного дня без укладення додаткових угод.

Як встановлено судами, між сторонами було підписано проміжні платіжні сертифікати № 1 від 09.11.2015, № 2 від 02.02.2016 на загальну суму 6 695 287, 29 грн з ПДВ. Зі змісту останніх вбачається, що загальна сума гарантійних утримань становить 557 940,61 грн.

З огляду на невиконання зобов'язань за основним договором та порушення окремих його вимог, 04.08.2016 Державне агентство автомобільних доріг України (Укравтодор) направило АТ "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." повідомлення про розірвання контракту № 154/2/9-13, яке останнім було отримано 08.08.2016 (що було встановлено Київським апеляційним господарським судом у справі № 927/468/17, постанова якого від 26.10.2017 залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 11.12.2017).

03.11.2017 ТОВ "Транс Лайн Груп" звернулося до АТ "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." з листом № 1301 від 01.11.2017, яким вимагало сплатити утриману суми гарантії (181 146,17 грн), про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 95-97, т. 1).

Вказана вимога була залишена відповідачем без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що на момент вирішення цього спору передбачений контрактом гарантійний строк не сплинув, у зв'язку з чим не настав і строк розрахунків, передбачений п. 23.10 контракту субпідряду. Вказував на те, що позивачем не було доведено і факту розірвання договірних відносин за вказаними правочинами, оскільки, питання щодо проведення взаєморозрахунків між відповідачем та третьою особою, а також питання щодо факту розірвання укладеного між ними контракту, на момент розгляду цієї справи, є предметом розгляду Міжнародного арбітражного суду Міжнародної торгової палати (Париж, Франція). На думку місцевого суду, припинення зобов'язання можливе за умови його належного виконання, яке проведено належним чином, а розірвання договору не є підставою для припинення гарантійних утримань, якими забезпечується якість виконання зобов'язання, що виникло до розірвання договору. Також, місцевий суд зазначив, що позивач просив стягнути з відповідача заборгованість згідно з ст. ст. 525, 526, 629 ЦК України (загальними нормами про зобов'язання), а на статтю 1212 ЦК України посилався лише у розділі позовної заяви "Щодо підтвердження заборгованості відповідача перед позивачем".

Проте, погодитись з такими висновками місцевого суду неможна з огляду на таке.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Наведена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Як вбачається зі змісту позовної заяви (а.с. 5, т. 1), позивач, вказуючи ст. 1212 ЦК України зазначав, що 181 146, 17 грн утримуються відповідачем безпідставно та, що такі грошові кошти підлягають стягненню з відповідача, а тому помилковим є висновок місцевого суду що позивачем не було зазначено вказану норму права, на підставі якої позивач просив стягнути з відповідача 181 146, 17 грн.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже, системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази згідно з вимог ст. 86 ГПК України, здійснивши аналіз умов контракту субпідряду № 01-10/2/15 від 01.10.2015, врахувавши справу № 927/468/17 та, встановивши, що укладений між Державним агентством автомобільних доріг України (Укравтодором) та АТ "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." є розірваним, дійшов до висновку про розірвання контракту субпідряду № 01-10/2/15 від 01.10.2015 в силу ст. 24.1 цього контракту.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що Міжнародним арбітражним судом Міжнародної торгової палати (Париж, Франція) розглядається питання саме щодо проведення взаєморозрахунків між позивачем та третьою особою.

Отже, врахувавши вказане, а також те, що з моменту розірвання контракту субпідряду № 01-10/2/15 від 01.10.2015 у відповідача відсутні підстави для утримання неповерненої частини гарантійних утримань, адже, правова підстава для їх утримання відпала, апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого господарського суду, правомірно задовольнив позов та стягнув з відповідача на користь позивача 181 146,17 грн.

Щодо доводів відповідача про те, що постанова апеляційного суду прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права - ч. 2 ст. 653 ЦК України, ст. 1212 ЦК України, порушенням норм процесуального права - п. 4 ст. 236 ГПК України, п. 7 ч. 1 розділу XI Перехідних положень ГПК України; ст. 7 ГПК України (порушено принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом з огляду на те, що у постанові апеляційний суду викладено виключно доводи сторони на користь якої прийнято таке рішення (постанова)), то вони є безпідставними, оскільки апеляційним судом було прийнято рішення (постанову) з правильним застосуванням норм матеріального права, які підлягали застосуваню до цих правовідносин (ст. 1212 ЦК України), при дотриманні вказаних норм процесуального права, а також судами були почуті сторони, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (справи "Проніна проти України", "Серявін та інші проти України").

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов'язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Апеляційним судом при прийнятті постанови було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції і доводи касаційної скарги вказаного не спростовують.

Недоречними є посилання відповідача і на те, що позиція апеляційного суду у цій справі суперечить правовій позиції Верховного Суду у справі № 927/468/17, оскільки, апеляційним судом при прийняті постанови у справі № 918/100/18 було дотримано позиції, яка викладена Верховним Судом у справі № 927/468/17, де суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо можливості застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1212 ЦК України та стягненні з відповідача 1 463 086,49 грн у зв'язку з тим, що правова підстава для утримання коштів відпала.

Також суд апеляційної інстанції правомірно зазначив в постанові ті правові позиції Верховного Суду України (зокрема, справа № 6-100цс15), які схожі зі спірними відносинами і врахування яких при розгляді вказаної справи не суперечить вимогам чинного законодавства.

З урахуванням вимог ст. 300 ГПК України судом касаційної інстанції не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Постанова апеляційного суду в частині стягнення з відповідача 181 146, 17 грн прийнята з додержанням вимог матеріального права, підстав для її скасування немає.

При цьому, оскільки апеляційним судом було помилково стягнуто з відповідача на користь позивача 2 720, 00 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, замість 2 717, 19 грн (181 146, 17 грн * 1,5% / 100 %) та 4 100, 00 грн, замість 4 075, 79 грн (2 717,19 грн * 150 % / 100 %) - за подання апеляційної скарги, то постанова апеляційного суду підлягає зміні в частині розподілу судового збору, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 2 717, 19 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та 4 075, 79 грн - за подання апеляційної скарги.

Оскільки підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції немає, то відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу акціонерного товариства "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." задовольнити частково.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 19 червня 2018 року у справі за № 918/100/18 в частині стягнення з акціонерного товариства "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." в особі представництва "Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А." (33024, м. Рівне, вул. Соборна, 446, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Лайн Груп" (14007, м. Чернігів, вул. Кільцева, 5, ) судового збору за подання позовної заяви змінити, зменшивши суму судового збору, що підлягає стягненню з відповідача, з 2 720, 00 грн до 2 717, 19 грн та в частині стягнення з відповідача витрат зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, зменшивши їх з 4 100, 00 грн до 4 075, 79 грн.

В решті постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 19 червня 2018 року у справі за № 918/100/18 залишити без змін.

Доручити Господарському суду Рівненської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді О. Баранець

Г. Вронська