РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.10.2018Справа № 910/8838/18
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс»

про стягнення 290 000,00 грн.

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Тарасюк І.М.

Представники сторін:

від позивача: Олєйніков Є.В.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» про стягнення 258 000,00 грн. орендної плати та 32 000,00 грн. послуг щодо перебазування майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором оренди № 28/02-18 від 28.02.2018 в частині перерахування орендних платежів, а також оплати послуг по перебазуванню майна.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що акту приймання-передачі Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» не підписувало та жодних господарських відносин по спірному договору не здійснювало. Одночасно, вказаним учасником наголошено на відсутності у орендаря за договором № 28/02-18 від 28.02.2018 обов'язку з внесення плати за перебазування об'єкта оренди.

Ухвалою від 24.07.2018р. відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 28.08.2018р.

У зв'язку з перебуванням судді Спичака О.М. 28.08.2018р. на лікарняному, судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 03.09.2018р. призначено судове засідання на 28.09.2018р.

28.09.2018р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 19.10.2018р.

Представник позивача у судовому засіданні 19.10.2018р. надав усні пояснення по суті спору, згідно яких позов підтримав в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання 19.10.2018р. не з'явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням №886.

З приводу неявки вказаного учасника судового процесу суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Наразі за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів для вирішення спору по суті, а отже, неявка відповідача у судове засідання 19.10.2018р. не перешкоджає розгляду справи по суті.

В судовому засіданні 19.10.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

28.02.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» (орендар) було укладено договір оренди №28/02-18, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар бере у тимчасове володіння та користування ескаватор Komatsu РС380LC-6К держ.№47804АА для використання в господарській діяльності відповідно до призначення майна, а орендар зобов'язується оплачувати надане майно в оренду.

Згідно з п.п.2.1, 2.2 договору №28/02-18 від 28.02.2018р. майно повинно бути передано орендодавцем та прийнято орендарем протягом 2-х днів з дати підписання даного договору. Передача майна в оренду здійснюється за актом прийому-передачі. Орендар здійснює перевезення техніки за власний рахунок.

Пунктом 2.4 укладеного між сторонами правочину визначено, що перебазування ескаватора до місця роботи коштує 16 000 грн. з урахуванням податку на додану вартість.

У п.4.1 договору №28/02-18 від 28.02.2018р. вказано, що сума оплати за роботу техніки визначається на підставі підписаних сторонами актів приймання-передачі наданих послуг, виходячи з вартостей за надання послуг, визначених у додатках до цього договору, які є його невід'ємною частиною, але в будь-якому випадку 750 грн. за одну годину роботи та не менше як 6000 грн. за один календарний день з урахуванням податку на додану вартість.

Орендар здійснює щомісячну орендну плату шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця протягом десяти календарних днів за звітний місяць (п.4.2 договору №28/02-18 від 28.02.2018р.).

Термін оренди закінчується 31.12.2018р. Строк оренди може бути скорочено за згодою сторін, що оформлюється додатковою угодою до договору (п.п.4.1, 4.2 договору №28/02-18 від 28.02.2018р.).

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018р. по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018р. по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір №28/02-18 від 28.02.2018р. у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №28/02-18 від 28.02.2018р. як підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За поясненнями позивача, 01.03.018р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД» було передано, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» прийнято майно ескаватор Komatsu РС380LC-6К держ.№47804АА, про що складено акт від 01.03.2018р. приймання-передачі технічного засобу.

У вказаному акті зазначено, що майно вивозиться згідно умов договору №28/02-18 від 28.02.2018р. силами орендодавця за рахунок орендаря.

Як свідчать представлені суду документи, орендодавцем було здійснено перебазування об'єкта до місця експлуатації за маршрутом Київ - Новоград-Волинський, що підтверджується подорожнім листом вантажного автомобіля №391101 від 01.03.2018р.

За поясненнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими доказами не спростовані, 12.04.2018р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД» на підставі усного повідомлення директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» про відсутність необхідності у подальшій експлуатації екскаватора було здійснено перебазування об'єкта оренди (повернення) за маршрутом Новоград-Волинський - Київ, на підтвердження чого представлено суду подорожній лист №391501 від 12.04.2018р.

Наразі, за твердженнями позивача, відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором №28/02-18 від 28.02.2018р. в частині оплати орендних платежів за період з 01.03.2018р. по 12.04.2018р. на суму 258 000 грн. та послуг з перебазування об'єкта оренди за маршрутами Київ - Новоград-Волинський та Новоград-Волинський - Київ на суму 32 000 грн. виконано не було, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що акту приймання-передачі Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» не підписувало та жодних господарських відносин по спірному договору не здійснювало. Одночасно, вказаним учасником наголошено на відсутності у орендаря за договором № 28/02-18 від 28.02.2018 обов'язку з внесення плати за перебазування об'єкта оренди.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частинами 1, 5 ст.762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Як вказувалось вище, згідно з п. 2.2 договору №28/02-18 від 28.02.2018р. орендар здійснює перевезення техніки за власний рахунок.

Пунктом 2.4 укладеного між сторонами правочину визначено, що перебазування ескаватора до місця роботи коштує 16 000 грн. з урахуванням податку на додану вартість.

У п.4.1 договору №28/02-18 від 28.02.2018р. вказано, що сума оплати за роботу техніки визначається на підставі підписаних сторонами актів приймання-передачі наданих послуг, виходячи з вартостей за надання послуг, визначених у додатках до цього договору, які є його невід'ємною частиною, але в будь-якому випадку 750 грн. за одну годину роботи та не менше як 6000 грн. за один календарний день з урахуванням податку на додану вартість.

Орендар здійснює щомісячну орендну плату шляхом оплати через перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця протягом десяти календарних днів за звітний місяць (п.4.2 договору №28/02-18 від 28.02.2018р.).

Судом було встановлено, що 01.03.018р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД» було передано, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» прийнято майно ескаватор Komatsu РС380LC-6К держ.№47804АА, про що складено акт від 01.03.2018р. приймання-передачі технічного засобу.

У вказаному акті зазначено, що майно вивозиться згідно умов договору №28/02-18 від 28.02.2018р. силами орендодавця за рахунок орендаря.

Наразі, твердження відповідача про те, що вказаний акт представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» не підписувався, суд не приймає до уваги як такі, що позбавлені належного доказового обґрунтування. При цьому, слід звернути увагу на наступне.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Проте, всупереч ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України відповідачем належних та допустимих у розумінні ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що підпис від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» здійснено не директором ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням підпису до матеріалів справи не надано.

Одночасно, суд звертає увагу відповідача, що останній був не позбавлений права та можливості самостійно замовити проведення почеркознавчої експертизи та подати відповідний експертний висновок суду в якості доказу своєї правової позицію по суті спору.

До того ж, судом враховано наявний в матеріалах справи висновок №98/18 від 05.10.2018р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр судових експертиз «Альтернатива», складений за результатами почеркознавчого дослідження, який було подано позивачем. У вказаному висновку зазначено, що підписи від імені директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» ОСОБА_3 здійснено на договорі №28/02-18 від 28.02.2018р. та акті від 01.03.2018р. приймання-передачі технічного засобу вчинено однією особою. При цьому, відповідачем обставини підписання самого договору директором не заперечувались.

За таких обставин, виходячи з вище визначеного у сукупності, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини з тимчасового володіння та користування ескаватором Komatsu РС380LC-6К держ.№47804АА для використання в господарській діяльності, який було передано позивачем та прийнято відповідачем за договором №28/02-18 від 28.02.2018р. на підставі акту від 01.03.2018р. приймання-передачі технічного засобу.

Таким чином, виходячи з умов укладеного між сторонами правочину, суд дійшов висновку, що строк внесення орендарем плати за користування ескаватором за період з 01.03.2018р. по 12.04.2018р. на суму 258 000 грн., настав.

Одночасно, орендодавцем було здійснено перебазування об'єкта до місця експлуатації за маршрутом Київ - Новоград-Волинський, що підтверджується подорожнім листом вантажного автомобіля №391101 від 01.03.2018р.

12.04.2018р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД» на підставі усного повідомлення директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» про відсутність необхідності у подальшій експлуатації екскаватора було здійснено перебазування об'єкта оренди (повернення) за маршрутом Новоград-Волинський - Київ, на підтвердження чого представлено суду подорожній лист №391501 від 12.04.2018р.

Тобто, враховуючи, що умовами договору №28/02-18 від 28.02.2018р. передбачено, що перебазування ескаватора до місця роботи коштує 16 000 грн. з урахуванням податку на додану вартість, а в акті приймання-передачі техніки контрагентами погоджено, що майно вивозиться згідно умов договору №28/02-18 від 28.02.2018р. силами орендодавця за рахунок орендаря, суд дійшов висновку щодо виникнення у відповідача обов'язку з оплати перебазування ескаватора Komatsu РС380LC-6К держ.№47804АА на суму 32 000 грн.

Проте, як вказувалось вище, відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором №28/02-18 від 28.02.2018р. в частині оплати орендних платежів за період з 01.03.2018р. по 12.04.2018р. на суму 258 000 грн. та послуг з перебазування об'єкта оренди за маршрутами Київ - Новоград-Волинський та Новоград-Волинський - Київ на суму 32 000 грн. виконано не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

За таких обставин, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, та належних і допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання в повному обсязі своїх обов'язків за договором №28/02-18 від 28.02.2018р. не надав, господарський суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» про стягнення 258 000,00 грн. орендної плати та 32 000,00 грн. послуг щодо перебазування майна.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Укрвторресурс» (04214, м.Київ, Оболонський район, вул.Північна, буд6-В, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія МТД» (02081, м.Київ, вул.Канальна, будинок 1, ) 258 000,00 грн. орендної плати та 32 000,00 грн. послуг щодо перебазування майна, судовий збір в сумі 4350 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 23.10.2018р.

Суддя Спичак О.М.