РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.10.2018Справа № 910/6069/18
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»

До Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива»

Про зобов'язання вчинити дії

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Шудра А.О.

Представники сторін:

від позивача: Дрозд Т.О.

від відповідача: Мельник Ю.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» до Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» про зобов'язання вчинити дії, а саме зобов'язати Дочірнє підприємство «Бест Альтернатива» прийняти та вивезти товар, що підлягає поверненню, згідно переліку, доданому до повідомлення про повернення товару № 03236 від 17.04.2018р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору поставки №13874к від 01.04.2016р. в частині прийняття повернутого згідно повідомлення №03236 від 17.04.2018р. товару, у зв'язку із чим було подано зазначений позов.

Відповідачем у відзиві проти задоволення позовних вимог було надано заперечення, з огляду на те, що повідомлення № 03236 від 17.04.2018р. було скеровано позивачем після розірвання договору поставки №13874к від 01.04.2016р., а отже, підстави для прийняття та вивезення товару на підставі наведеної позивачем вимоги у відповідача відсутні.

06.08.2018р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.08.2018р.

У зв'язку з перебуванням судді Спичака О.М. 31.08.2018р. на лікарняному, судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 03.09.2018р. судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 17.09.2018р.

17.09.2018р. судове засідання було відкладено на 01.10.2018р.

У судовому засіданні 01.10.2018р. представником позивача було надано усні пояснення по суті спору, згідно зміст яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позову було надано заперечення, з підстав викладених у відзиві.

В судовому засіданні 01.10.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.04.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (покупець) та Дочірнім підприємством «Бест Альтернатива» (постачальник) було укладено договір поставки №13874К, відповідно до п.2.1 якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцеві товар на підставі замовлення останнього та у відповідності до специфікації, а покупець зобов'язується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених сторонами у цьому договорі.

За умовами п.2.2 договору №13874К від 01.04.2016р. право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент прийняття товару покупцем від постачальника. Підтвердженням приймання товару є підписання сторонами (їх уповноваженими представниками) накладної та іншої обов'язкової та визначеної чинним законодавством України, товарно-супровідної та транспортно-супровідної документації на товар.

Пунктом 3.1 договору №13874К від 01.04.2016р. визначено, що постачальник здійснює поставку товару у відповідності до узгодженої сторонами та посвідченої печатками сторін специфікації.

Товар за договором поставляється постачальником за умовами базису поставки DDP згідно міжнародних правил тлумачення комерційних термінів Інкотермс (у редакції 2000 р.) з урахуванням умов цього договору (п.5.1 договору №13874К від 01.04.2016р.).

У п.5.16 укладеного між сторонами правочину погоджено, що покупець має беззастережне право на свій розсуд повернути постачальнику поставлений за цим договором товар з наведених нижче підстав, в тому числі, але не обмежуючись: товар, який не користується попитом у кінцевого споживача; товар, в якого закінчився термін реалізації/термін придатності; товар, не реалізований покупцем на момент направлення покупцем повідомлення постачальнику про припинення дії цього договору; товар, який під час перевірки покупцем та/або уповноваженими контролюючими державними органами в період реалізації або вибіркової перевірки, виявився неякісним, або не відповідним вимогам до маркування, пакування, стандартів, тощо; товар, що був повернутий кінцевим споживачем; акційний товар по закінченню періоду проведення акції; сезонний товар по закінченню відповідного сезону; в зв'язку зі змінами в чинному законодавстві України, або у разі прийняття рішення суб'єктами владних повноважень, державними органами виконавчої влади с питань регуляторної політики, контролю тощо про заборону або призупинення реалізації (обігу) товару, зміну вимог до вигляду, споживчих якостей, маркування, пакування товару, тощо; за письмовою угодою сторін; в інших випадках, що передбачені цим договором; з інших підстав на розсуд покупця.

Згідно п.5.17 договору №13874К від 01.04.2016р. покупець надсилає постачальнику повідомлення про повернення товару, в якому зазначає вид та кількість товару, що підлягає поверненню, місце і час його передачі постачальнику.

Постачальник, отримавши повідомлення покупця на підставах та умовах, визначених п.п.5.16, 5.17, зобов'язаний вивести визначений у ньому товар одночасно зі здійсненням найближчої наступної поставки, але не пізніше 21 календарного дня з моменту направлення повідомлення покупцем. Повернення товару оформляється відповідною накладною. Вартість товару, що повертається покупцем, зараховується ним в рахунок зменшення заборгованості покупця перед постачальником за договором. У разі, якщо у покупця немає заборгованості перед постачальником за товар, постачальник зобов'язаний не пізніше 5 календарних днів з дати отримання письмової вимоги покупця повернути останньому суму коштів, яка відповідає вартості поверненого товару. У разі повернення товару від покупця до постачальника на умовах ст.5 цього договору право власності на товар переходить до постачальника з моменту підписання його уповноваженим представником накладної та/або іншого документу, який підтверджує повернення товару (п.5.18 договору №13874К від 01.04.2016р.).

Зі змісту п.8.2 договору №13874К від 01.04.2016р. полягає, що оплата товару здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника, що зазначений у реквізитах сторін договору. Днем здійснення платежу вважається день списання належних до сплати сум з банківського рахунка покупця.

Загальна ціна договору складається з сум поставленого постачальником та прийнятого покупцем товару на умовах цього договору (за винятком повернутого), зазначених у видаткових накладних, які підписані уповноваженими представниками сторін.

Суд приймає до уваги договір №13874К від 01.04.2016р., як належну підставу у розумінні ст.11 Цивільного кодексу України для виникнення між позивачем та відповідачем взаємних прав та обов'язків щодо поставки товару.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 Цивільного кодексу України).

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

За твердженнями позивача, які з боку відповідача не спростовувались, протягом строку дії договору постачальником було поставлено покупцю товар згідно договору №13874К від 01.04.2016р. та специфікації до нього. На підтвердження поставки товару у відповідності до вказаного правочину позивачем представлено до матеріалів справи відповідні видаткові накладні, що підписані представниками сторін та скріплені печатками господарських товариств.

Як свідчать представлені суду документи, 01.03.2018р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» на підставі п.12.2 укладеного між сторонами правочину було скеровано на адресу відповідача повідомлення №03176 від 28.02.2018р. про розірвання договору поставки №13874К від 01.04.2016р. На підтвердження направлення вказаного листа позивачем представлено до матеріалів справи опис вкладення у цінний лист від 01.03.2018р.

18.04.2018р. позивачем було направлено на адресу відповідача повідомлення №03236 від 17.04.2018р. про повернення товару, в якому покупець повідомив постачальник про повернення товару на суму 174 184,84 грн. у кількості 4955 одиниць та вимагав вивести товар.

Проте, за твердженнями позивача, вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО», викладені в повідомленні №03236 від 17.04.2018р., в повному обсязі виконано не було, товар, який залишився не реалізованим на момент направлення повідомлення про розірвання договору №03176 від 28.02.2018р., вивезено постачальником не було, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Судом зазначалось, що заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачем наголошено на тому, що повідомлення № 03236 від 17.04.2018р. було скеровано позивачем після розірвання договору поставки №13874к від 01.04.2016р., а отже, підстави для прийняття та вивезення товару на підставі наведеної позивачем вимоги у відповідача відсутні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ст.591 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (ч.2 ст.653 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п.12.2 договору №13874К від 01.04.2016р. контрагентами досягнуто згоди, що будь-яка сторонами має право в односторонньому порядку, не вказуючи підстав і не звертаючись до суду, достроково розірвати договір, у письмовій формі проінформувавши про це іншу сторону за 30 днів до дати розірвання.

Тобто, з системного аналізу вимог чинного законодавства та умов укладеного між сторонами правочину полягає, що сторонами договору було досягнуто щодо можливості розірвання правочину в односторонньому порядку за відповідним повідомленням однієї із сторін.

Частиною 3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст.627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Тобто, у даному випадку досягнення сторонами у договорі згоди щодо можливості одностороннього розірвання правочину в повному обсязі відповідає принципу свободи договору, який визначено Цивільним кодексом України.

Як було встановлено вище, 01.03.2018р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» на підставі п.12.2 укладеного між сторонами правочину було скеровано на адресу відповідача повідомлення №03176 від 28.02.2018р. про розірвання договору поставки №13874К від 01.04.2016р. На підтвердження направлення вказаного листа позивачем представлено до матеріалів справи опис вкладення у цінний лист від 01.03.2018р.

Отже, виходячи з приписів чинного законодавства та умов договору №03176 від 28.02.2018р., суд дійшов висновку, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» було реалізовано право на одностороннє розірвання правочину, а отже, договір №13874К від 01.04.2016р. є розірваним з 01.04.2018р.

Наразі, суд не приймає повідомлення №03236 від 17.04.2018р. Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» про повернення товару, в якій покупець повідомив постачальника про повернення товару на суму 174 184,84 грн. у кількості 4955 одиниць та вимагав вивести товар, в якості підстави для вчинення постачальником дій, що передбачені умовами 5.18 договору №13874К від 01.04.2016р.

При цьому, суд зазначає, що частинами 2, 3 ст.653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

У п.12.3 договору №13874К від 01.04.2016р. сторонами погоджено, що розірвання договору в односторонньому порядку на умовах пункту 12.2 не позбавляє сторони виконати в повному обсязі та належним чином зобов'язання за договором, які залишились не виконаними на момент такого розірвання.

Отже, з огляду на те, що вимога №03236 від 17.04.2018р. Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» була скерована відповідачу 18.04.2018р., тобто, після розірвання договору №13874К від 01.04.2016р. у порядку п.12.2, у суду відсутні підстави вважати, що у постачальника згідно вказаного правочину є наявним обов'язок з вивезення залишку товару на підставі наведеного повідомлення.

За таких обставин, за висновками суду, посилання позивача в якості підстави позовних вимог на повідомлення №03236 від 17.04.2018р. Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» є безпідставним та такими, що ніяким чином не вказують на неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків за договором №13874К від 01.04.2016р. та, як наслідок, порушення прав позивача, які могло б бути захищено у обраний заявником спосіб захисту.

Одночасно, посилання позивача у письмовій відповіді №416/777юв від 10.09.2018р. на пояснення відповідача на повідомлення від 14.02.2018р. про повернення товару, суд до уваги не приймає з урахуванням наступного.

З системного аналізу норми чинного господарського процесуального законодавства України полягає, що суд розглядає справу з предмету та підстав, визначених позивачем.

Частиною 3 ст.237 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Таким чином, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення прав чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб'єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 27.06.2018р. по справі №910/11255/16.

Слід також звернути увагу на те, що обставинами, які складають підставу позову, можуть бути лише юридичні факти матеріально-правового характеру, а не норми права, на які посилається позивач. Означену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018р. по справі №910/14328/17.

Судом зазначалось, що підставою позовних вимог згідно змісту позовної заяви є порушення відповідачем умов договору поставки №13874к від 01.04.2016р. в частині прийняття повернутого згідно повідомлення №03236 від 17.04.2018р. Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» товару.

Тобто, при вирішенні спору, судом розглядаються та оцінюються саме обставини, які є підставою позовних вимог.

Суд зазначає, що ч.3 ст.46 Господарського процесуального кодексу України передбачено право позивача до закінчення підготовчого засідання право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Проте, відповідної заяви позивачем подано до суду у строки визначені наведеною вище правовою нормою, не було.

До того ж, судом прийнято до уваги зміст прохальної частини позову, в якій вказано про необхідність зобов'язання відповідача прийняти і вивезти товар згідно переліку доданого саме до повідомлення про повернення товару №03236 від 17.04.2018р., а не повідомлення від 14.02.2018р., про наявність якого Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» повідомлено суд після закриття підготовчого провадження по справі.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, господарський суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» до Дочірнього підприємства «Бест Альтернатива» про зобов'язання вчинити дії, а саме зобов'язати Дочірнє підприємство «Бест Альтернатива» прийняти та вивезти товар, що підлягає поверненню, згідно переліку, доданому до повідомлення про повернення товару № 03236 від 17.04.2018р.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 11.10.2018р.

Суддя Спичак О.М.