РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.10.2018Справа № 910/9308/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Дочірнього підприємства «Енергоремонт» Приватного акціонерного

товариства «Київенергоремонт»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про стягнення 21.938,88 грн.

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

16.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Дочірнього підприємства «Енергоремонт» Приватного акціонерного товариства «Київенергоремонт» до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про стягнення 21.938,88 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24.06.2018 між сторонами укладено договір на закупівлю послуг № 135/ТЕЦ6-11-16, відповідно до умов якого остаточний розрахунок здійснюється на підставі підписаних сторонами актів наданих послуг та надання виконавцем рахунка-фактури на оплату послуг з відтермінуванням платежу на 30 календарних днів з моменту підписання відповідних актів, з врахуванням суми фактично отриманого авансу. Проте, відповідачем було порушено строки оплати за виконані роботи, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з останнього 21.938,88 грн., з яких: 16.506,89 грн. інфляційні втрати та 5.431,99 грн. - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/9308/18 від 19.07.2018 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено п'ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

27.07.2018 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2018 відкрито провадження у справі № 910/9308/18 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Даною ухвалою суду зобов'язано відповідача протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 03.08.2018 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 100 за адресою: 04050, м. Київ, вул. Мельникова, 31, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 19.07.2018 є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвалу суду від 03.08.2018, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 06.08.2018, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 100, а отже відповідач мав подати відзив до 21.08.2018 включно.

27.08.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву, що поданий до відправлення до поштового відділення зв'язку 23.08.2018, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на наступне. 12.10.2016, 28.10.2016, 16.11.2016, 24.11.2016, 29.11.2016, 30.11.2016, 20.12.2016, 12.01.2017, 02.03.2017 та 15.03.2017 відповідачем здійснено відповідно до договору оплату вартості наданих послуг. Згідно з умовами договору остаточний розрахунок здійснюється на підставі підписаних сторонами актів наданих послуг та надання виконавцем рахунка-фактури. Проте додані до позовної заяви документи не містять рахунків-фактур із яких би вбачалась кінцева дата проведення остаточного розрахунку. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, а саме акту виконаних робіт та рахунку-фактури на заявлені у розрахунку 70.143,56 грн. (акт за жовтень 2016 року), 120.172,91 грн. (акт за грудень 2016 року), 91.214,46 грн. (акт за грудень 2016 року) та 16.729,58 грн. (акт за грудень 2016 року). Тобто, 3% річних та інфляційні втрати нараховані на зазначені суми неправомірно, оскільки не підтверджуються жодними документами. Також, у розрахунку, доданому до позову взагалі невірно нараховані 3% річних та інфляційні втрати на суми 111.169,22 грн., 28.392,68 грн., 15.019,01 грн., 126.609,41 грн. 43.389,94 грн., 62.559,56 грн. за актами (вересень 2016 року), оскільки вказана незрозуміла кінцеву дату сплати коштів за договором, а отже і період прострочення визначено не вірно. Даний факт свідчить про те, позивачем не вірно здійснено розрахунок до позовної заяви та те, що позивач свідомо намагається збільшити розмір позовних вимог. Позивачем нараховані інфляційні втрати та 3% річних на суму боргу, якого на день подачу до суду позову вже понад рік не існує, тому позивач втратив право звертатись до відповідача з такими вимогами.

Також у відзиві міститься клопотання про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву.

Суд розглянувши дане клопотання, вважає за можливе, відповідно до ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, поновити строк для подачі відзиву на позовну заяву.

Позивачем 03.09.2018 до суду подано відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що за умовами договору кінцева дата проведення остаточного розрахунку пов'язана з моментом підписання сторонами актів надання послуг. Позивачем надано акт за жовтень 2016 року на суму 70.143,56 грн., акт за грудень 2016 року на суму 120.172,91 грн., акт за грудень 2016 року на суму 91.214,46 грн., акт за грудень 2016 року на суму 16.729,58 грн. разом з заявою про усунення недоліків позовної заяви від 27.07.2018. Копія заяви була надіслана відповідачу, докази надсилання містяться у матеріалах справи. Акт № 9 за вересень 2016 року на суму 111.169,22 грн., акт № 10 за вересень 2016 року на суму 28.392,68 грн., акт № 10-1 за вересень 2016 року на суму 15.019,01 грн., акт № 11 за вересень 2016 року на суму 126.609,41 грн., акт № 12-1 за вересень 2016 року на суму 43.389,94 грн., акт № 12 за вересень 2016 року на суму 62.559,56 грн. були підписані 28.09.2016. Враховуючи п. 4.1 договору, кінцева дата сплати по договору - 28.10.2016. Таким чином, період прострочення становить з 29.10.2016 по 23.11.2016. Враховуючи вищевикладене, розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за даний період виконано вірно. Фактична сплата боргу відповідачем не позбавляє позивача права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки сплата трьох процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій. Звертає увагу суду, що нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат здійснювалось на суму боргу за час прострочення по день надходження коштів на рахунок позивача. Зазначає, що позовні вимоги пред'явленні с межах строку позовної давності.

Згідно зі ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.06.2016 між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (замовник, відповідач) та Дочірнім підприємством «Енергоремонт» Приватного акціонерного товариства «Київенергоремонт» (виконавець, позивач) було укладено договір про закупівлю послуг № 135/ТЕУВ-11-16 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору виконавець зобов'язався у 2016 році надати послуги замовникові, зазначені в п. 1.2 цього договору, а замовник - прийняти і оплатити такі послуги.

Згідно п. 1.2 договору найменуванням послуг є: « 33.12.1 Ремонтування та технічне обслуговування машин загальної призначеності (Капітальний ремонт обладнання енергоблоку № 2, ТФУ в складі енергоблоку № 2 (далі - обладнання) ТЕЦ-6)» (далі - послуги).

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідачем в порушення умов договору не було своєчасно сплачено вартість наданих послуг, в зв'язку з чим позивачем за час прострочення нараховані інфляційні втрати та 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до п. 10.1. договору він набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2016, а в частині проведення розрахунків - до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 3.1 договору ціна цього договору становить 13.443.335,36 грн. разом з ПДВ.

Відповідно до п. 5.17.6 договору після підписання сторонами актів приймання-передавання обладнання з ремонту оформлюються акти наданих послуг, згідно з якими здійснюються розрахунки, зазначені в п. 4.1 цього договору.

Позивачем до матеріалів справи подано наступні підписані та скріплені печатками обох сторін акти надання послуг

№ 3 від 29.08.2016 на суму 325.594,94 грн.

№ 4 від 29.08.2016 на суму 46.582,48 грн.

№ 5 від 29.08.2016 на суму 4.600,00 грн.

№ 7 від 28.09.2016 на суму 889.576,55 грн.,

№8 від 28.09.2016 на суму 406.373,33 грн.,

№ 9 від 28.09.2016 на суму 111.169,22 грн.,

№ 10 від 28.09.2016 на суму 28.392,68 грн.,

№10-1 від 28.09.2016 на суму 15.019,01 грн.,

№ 11 від 28.09.2016 на суму 126.609,41 грн.,

№ 12-1 від 28.09.2016 на суму 43.389,94 грн.,

№ 12 від 28.09.2016 на суму 62.559,56 грн.,

№ 13 від 28.10.2016 на суму 119.328,32 грн.,

№ 14 від 28.10.2016 на суму 8.686,75 грн.,

№ 15 від 28.10.2016 на суму 2.135,41 грн.,

№ 16 від 28.10.2016 на суму 376.265,15 грн.,

№ 17 від 28.10.2016 на суму 1.524.132,11 грн.,

№ 18 від 28.10.2016 на суму 70.143,56 грн.,

№ 19 від 28.10.2016 на суму 284.479,39 грн.,

№ 20 від 28.10.2016 на суму 90.767,38 грн.,

№ 21 від 28.10.2016 на суму 148.729,50 грн.

№ 22 від 28.10.2016 на суму 57.491,57 грн.,

№ 23 від 28.10.2016 на суму 20.398,04 грн.,

№ 24 від 28.10.2016 на суму 51.436,50 грн.,

№ 25 від 28.10.2016 на суму 51.307,80 грн.,

№ 26 від 02.12.2016 на суму 34.439,82 грн.,

№ 28 від 02.12.2016 на суму 1.066.284,90 грн.,

№ 29 від 02.12.2016 на суму 94.045,73 грн.,

№ 30 від 02.12.2016 на суму 162.160,92 грн.,

№ 31 від 02.12.2016 на суму 24.458,46 грн.,

№ 32 від 02.12.2016 на суму 698,35 грн.,

№ 33 від 23.12.2016 на суму 120.172,91 грн.,

№ 34 від 23.12.2016 на суму 91.214,46 грн.,

Позивачем акт надання послуг № 34 від 23.12.2016 на суму 16.729,28 грн. не подано, проте зважаючи на ту, обставину, що відповідачем роботи на вказану суму оплачені, суд приходить до висновку, що має місце бути такому акту та відповідно надання за ним послуг.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з п. 4.1. договору розрахунки проводяться замовником шляхом:

- щомісячної попередньої оплати у розмірі 30% від вартості матеріальних ресурсів, яка здійснюється на підставі рахунка-фактури на оплату, наданого виконавцем, та після попереднього погодження їх вартості із замовником. Загальна сума попередньої оплати на придбання ТМЦ не повинна перевищувати 30% від їх вартості, визначеної у додатку 2, що становить 274.271,70 грн., крім того ПДВ 20% - 54.854,34 грн., що разом з ПДВ становить 329.126,04 грн. Виконавець надає звіт про використання авансових коштів протягом 30 календарних днів після його отримання;

- остаточного розрахунку, який здійснюється на підставі підписаних сторонами актів наданих послуг та надання виконавцем рахунка-фактури на оплату послуг з відтермінуванням платежу 30 календарних днів з моменту підписання сторонами відповідних актів, з врахуванням суми фактично отриманого авансу (попередньої оплати).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за надані послуги не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення зі сплати за надані послуги, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 16.506,89 грн. інфляційних втрат та 5.431,99 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору інший розмір процентів не визначений.

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 16.506,89 грн. збитків від зміни індексу інфляції (за обґрунтованими розрахунками).

Суд не погоджується із здійсненим позивачем розрахунком 3% річних, оскільки позивачем не враховано наступне

Згідно зі ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Оскільки згідно актів надання послуг №№ 26, 28, 29, 30, 31, 32 від 02.12.2016 відповідачем оплата має бути здійснена протягом 30 днів з моменту їх підписання, суд вважає, що відповідач мав виконати зобов'язання по сплаті за цими актами у період з 03.12.2016 по 01.01.2017 включно.

Разом з цим, відповідно до ст. 73 Кодексу про працю України встановлено, що святковим днем є 1 січня - Новий рік.

Згідно зі ст. 67 Кодексу про працю України у випадку, коли святковий або неробочий день (стаття 73) збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого.

01.01.2017 припало на неділю, який до того ж є офіційним святковим днем, а отже переноситься на понеділок, тому наступним платіжним днем є вівторок 03.01.2017, який вважається останнім днем оплати за вказаними актами.

Згідно актів надання послуг №№ 33, 34, 34 від 23.12.2016 відповідачем оплата має бути здійснена у період з 24.12.2016 по 22.01.2017 включно.

22.01.2017 припало на неділю, а отже наступним платіжним днем є понеділок 23.01.2017, який вважається останнім днем оплати за вказаним рахунком.

За результатами здійснення судом власного перерахунку (розрахунок знаходиться в матеріалах справи) 3% річних складають 5.067,70 грн. та вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В іншій частині позовних вимог про стягнення 3% річних в позові слід відмовити, оскільки розрахунок здійснений з порушенням чинного законодавства України.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Дочірнього підприємства «Енергоремонт» Приватного акціонерного товариства «Київенергоремонт» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, 31, ) на користь Дочірнього підприємства «Енергоремонт» Приватного акціонерного товариства «Київенергоремонт» (04071, м. Київ, пров. Електриків, 15, ) 16.506 (шістнадцять тисяч п'ятсот шість) грн. 89 коп. інфляційних втрат, 5.067 (п'ять тисяч шістдесят сім) грн. 70 коп. - 3% річних, 1.732 (одна тисяча сімсот тридцять дві) грн. 74 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя В.В.Сівакова