ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 924/1257/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,

За участю секретаря судового засідання Суворкіної Ю.І.

розглянувши касаційну скаргу Заступника прокурора Хмельницької області на рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.03.2018 (суддя Гладюк Ю.В.) та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 (головуючий суддя: Савченко Г.І., судді: Павлюк І.Ю., Демидюк О.О.)

за позовом Заступника прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Міністерства екології та природних ресурсів України

до 1. Національного природного парку "Подільські товтри", 2. Приватного підприємства "Беркат плюс"

про визнання недійсною угоди на рекреаційну діяльність №КП-014 від 13.06.2017,

За участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача-1 - не з'явився

відповідача-2 - не з'явився

прокуратури - Попенко О.С. - прокурор відділу

ВСТАНОВИВ:

28.12.2017 до Господарського суду Хмельницької області надійшла позовна заява Заступника прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі Міністерства екології та природних ресурсів України до Національного природного парку "Подільські товтри" та Приватного підприємства "Беркат плюс" про визнання недійсною угоди на рекреаційну діяльність №КП-014 від 13.06.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що НПП "Подільські Товтри", як постійним землекористувачем, у порушення вимог статті 18 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) укладено з ПП "Беркат плюс" оспорювану довгострокову угоду стосовно земельних ділянок лісогосподарського призначення за відсутності рішення та погодження компетентного державного органу виконавчої влади, без зазначення, що рекреаційна діяльність буде проводитись на лісовій земельній ділянці. Прокурор вважає, що вказана угода за своїм змістом суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, тому підлягає визнанню недійсною відповідно до ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 19.03.2018, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2018, в позові відмовлено.

Судові рішення мотивовані посиланням на статті 203, 204, 215, 228 ЦК України, статтю 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 43, 44 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 7, 20, 21 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", статтю 63 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" та статтю 207 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням яких суди дійшли висновку про недоведеність як порушення прав держави, так і обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними, оскільки предмет спірної угоди не містить домовленості сторін про передачу в користування лісових ділянок, не було такої передачі і фактично під час виконання спірної угоди, між сторонами не підписувались будь-які акти щодо передачі в користування лісових чи земельних ділянок. Згідно з п. 1.1 угоди на рекреаційну діяльність №КП-014 від 13.06.2017 передбачалось, що відповідач-1 дозволяє відповідачу-2 проводити рекреаційну діяльність, яка пов'язана із наданням усіх видів рекреаційних послуг, таким чином спірною угодою не можуть бути порушені норми Лісового кодексу України.

04.07.2018 (згідно із поштовим штемпелем на конверті) Заступником прокурора Хмельницької області подано касаційну скаргу на рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.03.2018 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі № 924/1257/17 до Касаційного господарського суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2018 року у справі №924/1257/17 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

Ухвалою Верховного Суду від 02.08.2018 касаційну скаргу Заступника прокурора Хмельницької області на рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.03.2018 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 залишено без руху на підставі частини 2 статті 292 Господарського процесуального кодексу України, оскільки скаржником не було додано документа, що підтверджує сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі; надано скаржнику строк для усунення недоліків до 13.08.2018.

10.08.2018 Заступник прокурора Хмельницької області направив до суду платіжне доручення № 1298 від 04.07.2018 на суму 3 200,00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 18.09.2018 відкрито касаційне провадження за вищевказаною касаційною скаргою та призначено її до розгляду на 10.10.2018, визначено строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи до 08.10.2018.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу Заступник прокурора Хмельницької області (скаржник, прокурор) вказує, що судові рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме статей 203, 215, 228 ЦК України, статей 1, 18, 46, 47 ЛК України, статей 90, 92 ЗК України, статей 9, 21 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", статті 63 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та статті 236 ГПК України.

Прокурор зазначає, що при створенні НПП "Подільські Товтри" як об'єкта природно-заповідного фонду загальнодержавного значення згідно з Указом Президента України від 27.06.1996 №474/96 у постійне користування Парку передавалися землі Кам'янець-Подільського державного лісогосподарського підприємства, в тому числі 321,74 га на території Устянської сільської ради, і правовий статус цих земель лісового фонду не було змінено, у зв'язку з чим лише прийняття компетентним державним органом рішення про надання земельної ділянки у довгострокове користування ПП "Беркат плюс" може бути підставою для подальшого укладення договорів про рекреаційну діяльність.

При цьому, на думку скаржника, судами не враховано, що зазначена земельна ділянка облікована в Проекті організації та розвитку лісового господарства Кам'янець-Подільського природоохоронного науково-дослідного відділення НПП "Подільські Товтри", в якому вказано, що проект визначає таксаційний опис ділянок лісового фонду.

Прокурор вважає, що суди залишили поза увагою та не надали належної оцінки невідповідності умов спірної угоди вимогам статті 63 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", статті 21 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", пункту 4.3.2 Положення про НПП "Подільські Товтри", затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 26.01.2005 № 45, якими передбачено режими охорони та використання територій національних природних парків.

Скаржник зазначає, що умовами пунктів 1.2, 4.4 угоди №КП-014 фактично передбачається можливість порушення ПП "Беркат плюс", яке не є власником чи користувачем земельних ділянок природно-заповідного фонду, містобудівного законодавства шляхом будівництва і розміщення господарських і житлових об'єктів (готелі, мотелі, кемпінги) і тимчасових споруд, не пов'язаних з діяльністю НПП "Подільські Товтри".

Отже, оскільки спірний договір, у порушення статей 203, 228 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, укладено всупереч установленому державою порядку та не відповідає вимогам природоохоронного законодавства, порушує інтереси держави у сфері контролю за охороною та використанням об'єкта природо-заповідного фонду і суперечить інтересам держави і суспільства, а виконання спірної угоди призведе до завдання шкоди об'єкту природно-заповідного фонду, прокурор звернувся до суду із вимогою про визнання недійсною цієї угоди. Проте суди недотрималися вимог статті 236 Господарського процесуального кодексу України, не дослідили всіх обставин справи та не надали оцінки всім доводам учасників справи.

З урахуванням зазначеного у касаційній скарзі прокурор просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.03.2018 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі № 924/1257/17 та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Від відповідача-2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

У судове засідання 10.10.2018 з'явився прокурор, який підтримав касаційну скаргу.

Представники позивача та відповідачів у судове засідання не з'явилися, хоча вказані учасники справи про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який з'явився в судове засідання, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/ недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 26.01.2005р. №46 затверджено Положення про Національний природний парк "Подільські Товтри", до якого внесені зміни та доповнення наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 15.08.2013р. №353 (викладеного в новій редакції) та наказом Міністерства екології та природних ресурсів від 28.07.2015р. №280.

Згідно з п. 1.1 Положення про Національний природний парк "Подільські Товтри" створений відповідно до Указу Президента України від 27.06.1996р. №474/96 "Про створення національного природного парку "Подільські Товтри", є об'єктом природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.

Відповідно до п. 1.6, 2.1 Положення загальна площа парку становить 261316 га землі, у т. ч. 4453,06 га земель, що надаються у постійне користування Парку та 256862,994 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів. Парк створений з метою збереження, відтворення та раціонального використання природних ландшафтів Поділля з унікальними історико-культурними комплексами, що мають важливе природоохоронне, наукове, освітнє, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення.

Згідно п.3.4 Положення передбачено, що для забезпечення виконання основних завдань та проведення природоохоронних заходів, науково-дослідних, господарських робітна території парку, адміністрація має право, зокрема, надавати в установленому порядку платні послуги згідно із законодавством.

На території парку відповідно до природоохоронного законодавства виділяють такі зони: заповідна, регульованої рекреації, стаціонарної рекреації, господарська (п. 4.3 Положення).

Зона регульованої рекреації - в її межах проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих та пам'ятних місць. Зона стаціонарної рекреації - призначена для розміщення готелів, мотелів, кемпінгів, інших об'єктів обслуговування відвідувачів парку. (п. 4.3.2, 4.3.3 Положення).

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2007р. №681 Національному природному парку "Подільські Товтри" 05.08.2011р. видано Державний акт серія ЯЯ №337783 на право постійного користування земельною ділянкою площею 259,6520 га, яка розташована на території Калачковецької сільської ради Кам'янець-Подільського району Хмельницької області.

13.06.2017р. між Національним природним парком "Подільські Товтри" (сторона-1) та Приватним підприємством "Беркат плюс" (сторона-2) укладено угоду на рекреаційну діяльність №КП-014, за умовами якої сторона-1 дозволяє стороні-2 проводити рекреаційну діяльність, яка пов'язана із наданням усіх видів рекреаційних послуг в Кам'янець-Подільському природоохоронному науково-дослідному відділенні (квартал 28, виділи 1, 21) на площі 3,72 га (п. 1.1. угоди).

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3 угоди передбачено, що "Стороні-2" дозволяється розміщувати готелі, мотелі, кемпінги в зоні стаціонарної рекреації (при наявності погодження компетентного органу, рішення НТР), встановлювати споруди з метою організації відпочинку, ночівлі, прокату спорядження, споживання їжі, продажу продуктів, напоїв. "Сторона-1" дозволяє одночасно перебувати не більше 70 людей на га (при цьому у пункті 5.17 ДБН 360-92* передбачено в зоні стаціонарної рекреації можливість концентрації на береговій смузі до 4 чол. в день на 1 погонний метр берегової смуги).

У п.1.4 угоди передбачено, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2000р. №1913 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватись бюджетними установами природно-заповідного фонду" (у редакції постанови від 02.06.2003р. №827) на території НПП "Подільські Товтри" згідно наказу НПП "Подільські Товтри" №67 від 25.04.2017р. за послуги, які можуть надаватися в облаштованих рекреаційних зонах, введено плату станом на час укладення цієї угоди, а саме: одноденний відпочинок однієї людини - 10,00 грн.; стоянка на виділеній та облаштованій земельній ділянці рекреаційної зони транспортними засобами: автобус - 18,00 грн.; мікроавтобус - 18,00 грн.; легковий автомобіль - 10,00 грн.; мотоцикли - 5,00 грн.; причеп до мікроавтобуса, автомобіля - 8,00 грн.

Відповідно до п.4.4 угоди відповідач-2 за позитивним рішенням науково-технічної ради НПП "Подільські Товтри" розміщує ємності для роздільного збирання (тимчасового утримання) ТПВ, забезпечує роздільний збір та вивіз або передачу ТПВ спеціалізованим підприємствам на переробку або утилізацію відходів; облаштовує гідроізоляційний вигріб для збору та видаленню господарсько-фекальних стоків.

Згідно п.7.1 угоди сторони передбачили, що строк дії угоди визначається з дати підписання по 2055 рік. Угода підписана представниками сторін та скріплена їх печатками.

Листом Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 23.01.2018р. за вих.№32-22-0.17-34/119-18 повідомлено, що землі, які перебувають у постійному користуванні НПП "Подільські Товтри" віднесено до категорії земель - землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, і як землі лісогосподарського призначення - не обліковуються.

Крім того, матеріали справи містять Таксаційний опис (Проект організації та розвитку лісового господарства природоохоронного науково-дослідного відділення НПП "Подільські Товтри" за 2009 рік) із відомостями поквартальних підсумків, відповідно до якого (аркуш 35) квартал 28 виділ 1 віднесено до зони регульованої рекреації, а виділ 21 віднесено до зони стаціонарної рекреації.

Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечення на неї колегія суддів касаційного суду відмічає наступне.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини 3 статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Згідно з частиною 1 статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Частиною 2 статті 20 ЗК України (в редакції, чинній на час затвердження Міністерством охорони навколишнього природного середовища України Положення про НПП "Подільські Товтри") зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статей 43, 44, 45 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об'єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об'єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об'єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам'ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об'єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва). Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.

Згідно з частинами 2, 3, 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об'єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об'єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення. На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об'єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. Межі територій та об'єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об'єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об'єктів природно-заповідного фонду.

Статтею 9 цього Закону передбачено, що території та об'єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища. Встановлені частиною 1 цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об'єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об'єктів.

Відповідно до частин 2, 3 статті 20 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об'єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.

Згідно з частинами 1, 2 статті 21 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об'єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням: заповідна зона - призначена для охорони та відновлення найбільш цінних природних комплексів, режим якої визначається відповідно до вимог, встановлених для природних заповідників; зона регульованої рекреації - в її межах проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам'ятних місць; у цій зоні дозволяється влаштування та відповідне обладнання туристських маршрутів і екологічних стежок; тут забороняються рубки лісу головного користування, промислове рибальство, мисливство, інша діяльність, яка може негативно вплинути на стан природних комплексів та об'єктів заповідної зони; зона стаціонарної рекреації - призначена для розміщення готелів, мотелів, кемпінгів, інших об'єктів обслуговування відвідувачів парку; тут забороняється будь-яка господарська діяльність, що не пов'язана з цільовим призначенням цієї функціональної зони або може шкідливо вплинути на стан природних комплексів та об'єктів заповідної зони і зони регульованої рекреації; господарська зона - у її межах проводиться господарська діяльність, спрямована на виконання покладених на парк завдань, знаходяться населені пункти, об'єкти комунального призначення парку, а також землі інших землевласників та землекористувачів, включені до складу парку, на яких господарська та інша діяльність здійснюється з додержанням вимог та обмежень, встановлених для зон антропогенних ландшафтів біосферних заповідників. На території зони регульованої рекреації, стаціонарної рекреації та господарської зони забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території національного природного парку.

Судами першої та апеляційної інстанцій на підставі належної правової оцінки наявних у справі доказів у їх сукупності встановлено і скаржником не спростовано той факт, що предмет спірної угоди не містить домовленості сторін про передачу в користування лісових ділянок, не було такої передачі і фактично під час виконання спірної угоди, між сторонами не підписувались будь-які акти щодо передачі в користування лісових чи земельних ділянок. Згідно п. 1.1 угоди на рекреаційну діяльність №КП-014 від 13.06.2017р. передбачалось, що сторона-1 дозволяє стороні-2 проводити рекреаційну діяльність, яка пов'язана із наданням усіх видів рекреаційних послуг. Таким чином спірною угодою не можуть бути порушені норми Лісового кодексу.

Згідно з п. 1 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України 17.03.2011р. №145, вигрібна яма (вигріб) - це інженерна споруда у вигляді поглиблення в землі, виконана з водотривкого матеріалу, призначена для збирання та зберігання рідких відходів, наземна частина якої обладнана щільно прилягаючою кришкою та решіткою для відокремлення твердих відходів.

Відповідно до п. 4.4 угоди Приватне підприємство "Беркат плюс" за позитивним рішенням науково-технічної ради НПП "Подільські Товтри" розміщує ємності для роздільного збирання (тимчасового утримання) ТПВ, забезпечує роздільний збір та вивіз або передачу ТПВ спеціалізованим підприємствам на переробку або утилізацію відходів; облаштовує гідроізоляційний вигріб для збору та видаленню господарсько-фекальних стоків.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що позивачем не обґрунтовано, яким чином п. 4.4 спірної угоди тягне недійсність угоди на рекреаційну діяльність №КП-014 від 13.06.2017р.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що розміщення ємності для збирання відходів, стоків, та можливе заподіяння шкоди внаслідок такого розміщення, не є підставою для визнання угоди недійсною відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до п. 8.1 Положення про НПП "Подільські Товтри" рекреаційна діяльність на території парку здійснюється відповідно до Положення про рекреаційну діяльність у межах територій та об'єктів природно-заповідного фонду України, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 22.06.2009р. №330.

Пунктом 1.1 Положення про рекреаційну діяльність у межах територій та об'єктів природно-заповідного фонду України визначено, що рекреаційна діяльність - діяльність, спрямована на відновлення розумових, духовних і фізичних сил людини шляхом загальнооздоровчого і культурно-пізнавального відпочинку, туризму, санаторно-курортного лікування, любительського та спортивного рибальства, полювання тощо.

Згідно з п. 8.2 Положення про НПП "Подільські Товтри" основним напрямком провадження рекреаційної діяльності на території парку є, зокрема, створення умов для організованого та ефективного туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони природних комплексів та об'єктів, забезпечення попиту рекреантів на загальнооздоровчий, культурно-пізнавальний відпочинок, туризм, любительське та спортивне рибальство, тощо.

Відповідно до п. 1.2, 1.3 угоди стороні-2 дозволяється розміщувати готелі, мотелі, кемпінги в зоні стаціонарної рекреації (при наявності погодження компетентного органу, рішення НТР), встановлювати споруди з метою організації відпочинку, ночівлі, прокату спорядження, споживання їжі, продажу продуктів, напоїв. Сторона-1 дозволяє одночасно перебувати не більше 70 людей на га (при цьому у пункті 5.17 ДБН 360-92* передбачено в зоні стаціонарної рекреації можливість концентрації на береговій смузі до 4 чол. в день на 1 погонний метр берегової смуги).

Відповідно до п. 4.3.3 Положення про НПП "Подільські Товтри" зона стаціонарної рекреації призначена для розміщення готелів, мотелів, кемпінгів, інших об'єктів обслуговування відвідувачів Парку. Забороняється будь-яка господарська діяльність, що не пов'язана з цільовим призначенням цієї функціональної зони або може шкідливо вплинути на стан природних комплексів та об'єктів заповідної зони і зони регульованої рекреації.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що укладення угоди про рекреаційну діяльність узгоджується як з чинним законодавством, так із Положенням про Національний природний парк "Подільські Товтри".

Крім того, зважаючи на посилання прокурора в обґрунтування позовних вимог на нікчемність угоди №КП-014 як такої, що порушує публічний порядок та суперечить інтересам держави і суспільства (стаття 228 ЦК України), апеляційний суд правомірно зазначив про недоведеність прокурором факту порушення публічного порядку відповідачами при вчиненні правочину, який за своєю суттю не є нікчемним, а згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України носить характер оспорюваного, недійсність якого повинна бути встановлена тільки в судовому порядку.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів касаційного господарського суду погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про необґрунтованість позовних вимог.

Верховний Суд не приймає до уваги твердження скаржника про те, що при створенні НПП "Подільські Товтри", як об'єкта природно-заповідного фонду загальнодержавного значення згідно з Указом Президента України від 27.06.1996 №474/96 у постійне користування Парку передавалися землі Кам'янець-Подільського державного лісогосподарського підприємства, в тому числі 321,74 га на території Устянської сільської ради, і правовий статус цих земель лісового фонду не було змінено, у зв'язку з чим лише прийняття компетентним державним органом рішення про надання земельної ділянки у довгострокове користування ПП "Беркат плюс" може бути підставою для подальшого укладення договорів про рекреаційну діяльність, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено обставини укладення оспорюваної угоди саме як правочину з надання рекреаційних послуг населенню на території об'єкта природно-заповідного фонду, а не договору оренди земельної ділянки лісогосподарського призначення, і в силу імперативних приписів частини 2 статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням встановлених судами обставин справи та мотивів, викладених у цій постанові, колегія суддів також відхиляє посилання прокурора на ненадання судами належної оцінки тим обставинам, що відповідно до норм природоохоронного законодавства забороняється здійснення на територіях рекреаційних зон будь-якої господарської та іншої діяльності, що не пов'язана з їх цільовим призначенням та негативно впливає на навколишнє природне середовище або може перешкодити використанню рекреаційних зон за цільовим призначенням, проведення інших дій, що суперечать використанню цих зон за прямим призначенням.

Суд касаційної інстанції також вважає безпідставними доводи скаржника про те, що умовами пунктів 1.2, 4.4 угоди №КП-014 фактично передбачається можливість порушення ПП "Беркат плюс", яке не є власником чи користувачем земельних ділянок природно-заповідного фонду, містобудівного законодавства шляхом будівництва і розміщення господарських і житлових об'єктів (готелі, мотелі, кемпінги) і тимчасових споруд, не пов'язаних з діяльністю НПП „Подільські Товтри", оскільки за змістом абзацу 4 частини 1 статті 21 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", п.4.3.3 Положення та пункту 1.2 угоди №КП-014 зона стаціонарної рекреації призначена для розміщення готелів, мотелів, кемпінгів, інших об'єктів обслуговування відвідувачів парку, в зв'язку з чим дозволено ПП "Беркат плюс" розміщувати готелі, мотелі, кемпінги в зоні стаціонарної рекреації (при наявності погодження компетентного органу, рішення НТР), встановлювати споруди з метою організації відпочинку, ночівлі, прокату спорядження, споживання їжі, продажу продуктів, напоїв, а прокурором не доведено розміщення відповідачем-2 зазначених об'єктів у інших функціональних зонах, де відповідна діяльність заборонена.

Крім того, відповідно до ст.22 Закону України "Про природно-заповідний фонд України":

"Рекреаційна діяльність на території національних природних парків організовується спеціальними підрозділами адміністрації парків, а також іншими підприємствами, установами та організаціями на підставі угод з адміністрацією парку."

Зазначене повністю спростовує доводи прокурора, що лише Парк - відповідач-1 міг здійснювати рекреаційну діяльність на його території, та, що лише прийняття компетентним державним органом рішення про надання земельної ділянки у довгострокове користування ПП "Беркат плюс" може бути підставою для подальшого укладення договорів про рекреаційну діяльність.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 924/1275/17 та у справі №924/1277/17.

Колегія суддів касаційного суду по даній справі повністю погоджується з правовими позиціями, викладеними у зазначених постановах Верховного Суду, та не вбачає підстав для відступу від них.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з вищевказаними висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність фактів, наведених прокурором та позивачем, вимоги до касаційного суду здійснити переоцінку доказів по справі та встановити по новому фактичні обставини справи, визнавши доведеність скаржником фактів, покладених ним в основу позову та касаційної скарги.

Разом з тим, суд касаційної інстанції, в силу положень наведеної ч.2 ст.300 Господарського процесуального кодексу України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

Згідно з ч.1 ст.300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє виключно правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтованих та переконливих доводів щодо неправильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права касаційна скарга не містить.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України

"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:

1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення."

Згідно з ч.1 ст.309 зазначеного Кодексу:

"Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про необхідність залишити касаційну скаргу Заступника прокурора Хмельницької області без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.03.2018 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі №924/1257/17 - без змін.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на Прокуратуру Хмельницької області витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Заступника прокурора Хмельницької області на рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.03.2018 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі №924/1257/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.03.2018 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі №924/1257/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський