РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.10.2018Справа № 910/6909/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М. за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

За позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Скрап-Центр"

про стягнення 117 860,00 грн

Представники сторін:

від позивача: Лисаченко Є.М.;

від відповідача: Ковальова Л.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Скрап-Центр» про стягнення 117 860,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем, як вантажовідправником, вимог чинного законодавства України, в частині невірно вказаної маси перевезеного вантажу у накладних. Зазначені обставини послугували підставою для нарахування штрафу у розмірі п'ятикратної плати за всю відстань перевезення та зверненням позивачем до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою Господарського суду м. Києва № 910/6909/18 від 06.06.2018 позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишено без руху.

21.06.2018 від Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 06.06.2018.

Ухвалою від 25.06.2018 відкрито провадження по справі № 910/6909/18. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

09.07.2018 представником відповідача було подано відзив на позов, в якому останнім проти задоволення позовних вимог надано заперечення з огляду на те, що позивачем невірно складено комерційний акт, на підставі якого позивачем було розраховано штрафну санкцію. Крім того, відповідачем зазначено про те, що залізниця також при відправці вантажу приймала участь у його зважуванні, оскільки документ "залізнична накладна" оформляється лише за результатами зважування.

Також відповідачем 09.07.2018 було подано клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом сторін).

23.07.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому останній у повному обсязі заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позов.

08.08.2018 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Оцінюючи доводи сторін, виходячи з предмету та підстав позовних вимог, з огляду на докази, які було подано сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку щодо доцільності постановлення ухвали про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.08.2018 судом вирішено здійснювати розгляд справи № 910/6909/18 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 07.09.2018.

08.08.2018 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на відзив.

23.08.2018 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на заперечення відповідача.

07.09.2018 від позивача надійшли додаткові пояснення по справ, в яких останній повідомив суд, що комерційний акт підписано трьома працівниками залізниці, а тому він вважається таким, що складено з дотриманням усіх вимог чинного законодавства України. Крім того, позивач зазначив, що по штатному розкладу відсутні такі посади, як начальник вантажного району, завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи.

07.09.2018 через канцелярію від відповідача надішли додаткові документи по справі.

У зв'язку з перебуванням судді Спичака О.М. 07.09.2018 на лікарняному, судове засідання призначене на 07.09.2018 засідання не відбулось.

Ухвалою суду від 13.09.2018 розгляд справи № 910/6909/18 призначено на 24.09.2018.

У підготовчому засіданні, призначеному на 24.09.2018, суд вчинив всі дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Частиною 6 статті 183 ГПК України передбачено, що якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Учасники справи у підготовчому засіданні 24.09.2018 надали письмову згоду на розгляд справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Зважаючи на наведене, за результатами підготовчого засідання, призначеного на 28.09.2018, судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 24.09.2018 судом розпочато розгляд справи по суті.

Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

При розгляді справи по суті в судовому засіданні 24.09.2018 судом було заслухано вступне слово позивача та відповідача та з'ясовано обставини справи.

У судовому засіданні 24.09.2018 судом відкладено розгляд справи по суті до 17.10.2018.

У судовому засіданні 17.10.2018 представник позивача подав письмове клопотання про зупинення провадження у даній справі. В обґрунтування зазначеного клопотання, керуючись ч. 7 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України зазначив про те, що 08.10.2018 Верховним Судом в касаційному провадженні по справі № 916/2450/17 винесено ухвалу про направлення справи в об'єднану палату Верховного Суду. Предмет спору по справі № 916/2450/17 є аналогічним предмету спору у справі № 910/6909/18 - стягнення штрафних санкцій за невірно зазначену масу вантажу в перевізних документах.

Судом розглянуто та відмовлено в задоволенні зазначеного клопотання позивача з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 195 Господарського процесуального кодексу України, провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3 частини першої ст. 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.

Відповідно до п. п. 1-3 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадках: 1) смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі або третьою особою з самостійними вимогами щодо предмета спору, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво; 2) необхідності призначення або заміни законного представника учасника справи; 3) перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції; 4) прийняття рішення про врегулювання спору за участю судді.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 228, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі.

Беручи до уваги те, що заява відповідача про зупинення провадження у справі подана вже на стадії розгляду справи по суті, то судом зазначена заява відхиляється.

У судовому засіданні 17.10.2018 досліджено докази відповідно до статей 208-210 ГПК України, після чого суд перейшов до судових дебатів у відповідності до статей 217, 218 ГПК України.

У судовому засіданні 17.10.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

10.02.2018 року згідно з накладною № 33716218 зі станції Роток Південно-Західної залізниці на станцію Роя Донецької залізниці вантажовідправником - відповідачем було відправлено вагон № 60685419 з вантажем - лом чорних металів.

У графі 24 означеної накладної було вказано масу вантажу - 65 250,00 кг. Спосіб визначення маси - на вагонних вагах (150 т) (п. 26 залізничної накладної).

17.02.2018 на проміжній станції Покровськ Донецької залізниці на підставі Акту загальної форми № 31767 від 16.02.2018 було здійснено комісійне переважування вагону № 60685419 та складено Комерційний акт № 482004/63/11 від 17.02.2018, згідно з яким комісією у складі: робітник станції - ОСОБА_4, робітник станції ОСОБА_5 (ком. агент), ДС ОСОБА_6 була проведена перевірка маси вантажу у вагоні. В документі зазначено: брутто відсутнє, тара вагонна - 23 300 кг., нетто 66 250,00 кг. При подаванні вагона на 150 т. статистичні ваги станції, повірені 24.01.2018, виявлено: фактична маса брутто вагона склала 86 900 кг, тара вагона з ПД - 23 300 кг, нетто - 63 600 кг, , що менше документа на 1650 кг. Поверхня вантажу нижче бортів на 10-15 см, вкрита листами, зварені, маються зазори між листами до 10 см, маркування рожевою фарбою. Двері люка закручені. Вагон прибував у технічному стані справний, в супроводженні ВОХР ОСОБА_9, зданий під охорону ВОХР ОСОБА_10. Зав. вантажним двором по штату нема.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що ним розраховано штраф відповідно до статті 118 Статуту. За таких підстав, позивач звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «СКРАП-ЦЕНТР» штрафу за неправильне зазначення маси вантажу у розмірі 117 860,00 грн., що становить п'ятикратний розмір вартості провізної плати.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення; загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі ст.909 Цивільного кодексу України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 5 ст. 306 Господарського кодексу України загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень. Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань (ст. 307 Господарського кодексу України).

Аналогічні положення містить і ст. 908 Цивільного кодексу України.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.(ч. 1 ст. 216 ГК України).

Приписами ст. 920 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про залізничний транспорт» законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України «Про транспорт», цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України.

Статут залізниць України затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457.

Стаття 5 Статуту відносить до компетенції Міністерства транспорту України затвердження нормативних документів на підставі цього Статуту, які є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Згідно зі ст. 6 Статуту накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Статтею 23 Статуту залізниць України встановлено, що відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів).

Відповідно до п.28 Правил приймання вантажів до перевезення, вантаж завантажений відправником у вагони відкритого типу (платформи, напіввагони тощо), приймається залізницею до перевезення шляхом візуального огляду вагона, вантажу, його маркування.

Під час здавання вантажів для перевезення відправник повинен зазначити їх масу у накладній - основному перевізному документі, який підтверджує укладення договору перевезення вантажу (ст. 37 Статуту).

За правилами ст. 24 Статуту залізниці надано право періодично перевіряти кількість та масу вантажу, зазначених вантажовідправником у накладній, а ст. 122 Статуту установлено відповідальність вантажовідправника у вигляді штрафу за неправильне зазначення в накладній маси вантажу.

Наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 затверджено Правила оформлення перевізних документів. Наказом Міністерства інфраструктури України від 08.06.2011 № 138 «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів» внесено зміни до Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 та викладено їх в новій редакції.

Згідно з п. 1.2 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, зі змінами, внесеними відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 08.06.2011 № 138 (надалі - Правила), накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором застави вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення, де видається одержувачу разом з вантажем. Для підтвердження приймання вантажу до перевезення один примірник накладної в паперовому вигляді з присвоєним їй номером і датою приймання вантажу надається відправнику. Порядок підтвердження приймання вантажу до перевезення за електронною накладною (із накладенням ЕЦП) визначається договором між вантажовласником і залізницею. Заповнення накладної здійснюється відправником, залізницею, одержувачем згідно з поясненнями, наведеними у додатку 3 до цих Правил.

Обов'язок відправника зазначати у накладній відповідні реквізити, в т.ч. масу вантажу, установлено пунктами 2.1, 2.2, 2.3 Правил. Так, вантажовідправником заповнюється, зокрема, графа накладної «маса вантажу в кг, визначена відправником», де зазначається маса вантажу у кілограмах. У разі визначення маси на вагонних вагах у відповідних графах зазначається маса брутто, тари вагона і нетто вантажу. Відправником також заповнюються графи: «Спосіб визначення маси», де зазначається яким способом визначено масу вантажу. При зважуванні вантажу необхідно зазначити тип ваг: «на товарних вагах», «на вагонних вагах вантажопідйомністю...т», «на елеваторних вагах» чи інших вагах; «Навантаження засобами» - зазначається «відправника», якщо навантаження здійснюється відправником. У графі 55 «Правильність внесених відомостей підтверджую» представник відправника вказує свою посаду, розписується, засвідчуючи правильність відомостей, указаних ним у перевізному документі. Представник відправника повинен мати довіреність на оформлення перевезення.

Маса вантажу вважається правильною, якщо різниця між фактично виявленою масою і зазначеною в перевізних документах не перевищує 0,2% (п. 2.6 Правил).

Якщо під час перевезення вантажу або на станції його призначення буде виявлено неправильне зазначення у накладній маси, кількості місць вантажу, його назви, коду та адреси одержувача, з відправника, порта стягується штраф у розмірі згідно зі ст. 118 Статуту залізниць України. При цьому, відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли. Цей факт засвідчується актом загальної форми, якщо за цим фактом не складався комерційний акт (п.5.5 Правил).

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що обставини, які можуть слугувати підставою для майнової відповідальності перевізників, відправників і одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів, засвідчуються актами. Аналогічну норму містить ст. 129 Статуту залізниць, відповідно до якої обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, складеними станціями залізниць. За правилами цієї статті комерційний акт складається, зокрема, для засвідчення невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу даним, зазначеними у транспортних документах. Вказаною статтею передбачено, що порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами. Правила складання актів затверджені наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 № 334 (далі - Правила).

Пунктом 10 Правил передбачено, що комерційний акт підписує начальник станції (його заступник), начальник вантажного району (завідувач вантажного двору, складу, контейнерного відділу, контейнерного майданчика, сортувальної платформи) і працівник станції, який особисто здійснював перевірку, а також одержувач, якщо він брав участь у перевірці. Крім того, у разі необхідності, до перевірки вантажу і підписання акта можуть бути залучені також інші працівники залізниці.

Таким чином, пунктом 10 Правил складання актів чітко передбачено посади трьох осіб, які мають право підписувати комерційні акти.

Судом встановлено, що Комерційний акт було складено у присутності ДС ОСОБА_6, робітника ОСОБА_5, робітника ОСОБА_4

Проте, з усіх вищевказаних осіб лише ОСОБА_6 (начальника станції) є особою, яка уповноважена підписувати комерційні акти. Інші особи - робітник ОСОБА_5 та робітник ОСОБА_4 таких повноважень не мають.

У комерційному акті не обґрунтовано право підписання акта саме цими вказаними особами, не зазначено їх повноваження на підписання такого акта, в результаті чого акт не може вважатись таким, що складений відповідно до вказаних Правил. Зазначення в комерційному акті, що штатним розписом не передбачено посади завідувача вантажного двору судом до уваги не приймається, оскільки п. 10 Правил складання актів надано можливість підпису комерційного акту і іншим особам, зокрема начальнику вантажного району, складу, контейнерного відділу, сортувальної платформи. Разом з цим, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що вказаних посад штатним розписом також не передбачено, або того, що їх обов'язки покладено на інших працівників.

За таких обставин, суд вважає, що комерційний акт, яким засвідчено невідповідність маси вантажу даним, зазначеним у накладній, складений з порушенням вимог Правил складання актів, а тому в даному випадку є неналежним та недопустимим доказом відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України.

Також, суд зазначає, що відповідно до пункту 28 «Правил приймання вантажів до перевезення», які зареєстровані в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 № 861/5082 вантажі, завантажені відправником у вагони відкритого типу (платформи, на піввагони, тощо) приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду вагону, вантажу, його маркування (у т.ч. захисного) та кріплення у вагоні без перевірки маси та кількості вантажу.

Відповідно до пункту 7 «Правил приймання вантажів до перевезення» маса вантажів, які перевозяться навалом насипом, наливом, визначається зважуванням на вагонних вагах.

Даний пункт кореспондується з «Правилами перевезення вантажів навалом і насипом», які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2001 № 542, пункт 1.1. яких трактує, що вантажі які не потребують упакування, в залежності від фракційного складу перевозяться навалом або насипом. У перевізних документах на ці вантажі у графі «найменування вантажу» проставляється «навалом».

У додатку № 1 до цих правил надано перелік вантажів, які допускаються до перевезення навалом або насипом серед яких зазначено - метали чорні.

Відходи та брухт чорних металів відповідно до довідника кодів товарів відповідно до Української класифікації товарів УКТ ЗЕД відносяться до групи 72 чорні метали та мають свій особистий код 7204.

Судом встановлено, що у графі 20 залізничної накладної зазначено «навал», тому вантаж може бути прийнятим до перевезення лише після зважування.

Крім цього, відповідно до пункту 5 «Правил приймання вантажів до перевезення» передбачено, що за домовленістю відправника, залізниці та одержувача вантажу можуть бути встановлені інші способи визначення маси.

Сторонами в накладній узгоджено порядок визначення маси вантажу на 150-тонних вагонних вагах. Графа 26 залізничної накладної відповідно до додатку 3 Правил оформлення перевізних документів «спосіб визначення маси» заповнюється відправником/залізницею та в ній зазначається спосіб визначення маси.

Залізнична накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача, а отже саме в ній сторони домовились щодо саме цього вагону про спосіб визначення маси.

Враховуючи той факт, що залізниця на станції Роток не має залізничних ваг, вантаж за домовленістю між залізницею та вантажовідправником зважувався на вагах заводський № У2549-07, що належать ПАТ "РОСАВА", повірених залізницею.

У відповідності з умовами укладеної з відповідачем Угоди № 250 від 10.03.2018 ПАТ «РОСАВА» 10.02.2018 о 14:20 год. забрало завантажений вагон з під'їзної колії вантажовідправника, здійснило зважування та перевезло вагон на залізничну станцію "Роток".

На підставі даних зважування прийомоздавальника ОСОБА_8 від 10.02.2018 на вагах № У2549-07 відповідачем у графу 24 залізничної накладної були занесені дані щодо ваги вантажу.

Таким чином, відповідач вніс дані в пункт 24 накладної щодо маси вантажу в перевізний документ на підставі даних ПАТ "РОСАВА", як було узгоджено залізницею та вантажовідправником у графі 26 залізничної накладної.

У розділі 9 залізничної накладної передбачено, що залізниця отримала від відповідача протокол радіаційного обстеження № 12 від 10.02.2018, посвідчення про вибухонебезпечність, хімічну та радіаційну безпечність № 12 від 10.02.2018, акт про походження брухту кольорових і чорних металів № 12 від 10.02.2018; сертифікат якості на метали чорні вторинні № 12 від 10.02.2018. Залізницею вказані документи перевірено і негативних результатів перевірки щодо невідповідності жодного з них, в тому числі і ваги вантажу не повідомлено. Навпаки, вантаж прийнято до перевезення. За таких обставин, оскільки позивачем не було надано належних доказів на підтвердження того, що маса вантажу у вагоні № 60685419 є іншою, ніж вказана відповідачем у залізничній накладній № 33716218, Комерційний акт складений з порушенням Правил складання актів, які зареєстровані в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за № 567/6855 та затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 № 334, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з тим, позивач належними та допустимими доказами не довів суду факт того, що на момент заповнення накладеної вага вантажу була інша ніж та, що зазначена в залізничній накладній, що виключає можливість застосування до відповідача штрафних санкцій, які передбачені статтями 118, 122 Статуту залізниць України.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в зволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено та підписано 23.10.2018

Суддя Спичак О.М.