ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2018 р. м. Київ Справа № 911/1687/18

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Янюк О.С. за участю секретаря судового засідання Мірошніченко В.В. розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали

позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Промексімторг схід», м.Запоріжжя

до Приватного підприємства «С.В.Транс», м.Васильків Київської області

про стягнення 3% річних та інфляційних втрат

За участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Клімушев Є.В. (довіреність б/н від 20.03.2017)

ВСТАНОВИВ:

01.08.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Промексімторг схід» (далі - позивач, ТОВ «Промексімторг схід») звернулось до Господарського суду Київської області (далі - суд) із позовною заявою до Приватного підприємства «С.В.Транс» (далі - відповідач, ПП «С.В.Транс») про стягнення з останнього 177 674,80грн, з яких: 38 912,34грн - 3% річних, 138 762,46грн - інфляційних втрат за невиконання договору №20/10 від 19.01.2017. Крім того, позивач просить покласти на відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та вказує на невиконання відповідачем умов договору №1617 від 17.01.2017, у зв'язку із чим позивачем нараховані відповідачу 3% річних та інфляційні втрати за невиконання умов договору №1617 від 17.10.2017.

Ухвалою суду від 06.08.2018 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання та встановлено відповідачу строк до 22.08.2018 для надання відзиву на позовну заяву.

На підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), у судовому засіданні неодноразово оголошувалась перерва. Черговий розгляд справи призначено на 08.10.2018.

У судове засідання представник позивача не з'явися, проте, подав до суду заяву у якій просив суд здійснювати розгляд справи без його участі, яка судом з урахуванням положень ст. 42 ГПК України була задоволена під час судового засідання 06.09.2018, про що зазначено у протоколі судового засідання від 06.09.2018.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог не заперечував, з підстав викладених у відзиві (а.с. 23-24), зокрема, зазначив, що у ПП «С.В.Транс» відсутня можливість виконати рішення суду від 14.12.2017 у справі №911/2845/17. У зв'язку із зазначеним, відповідач погоджується з тим, що у зв'язку із порушенням умов Договору №1617 від 17.01.2017 та наявності заборгованості перед позивачем, наявні правові підстави для нарахування та стягнення з ПП «С.В.Транс» 3% річних та інфляційних втрат.

На підставі ст. 233 ГПК України у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, судом встановлені наступні обставини.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, положення вищевказаної статті визначають, що преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Так, рішенням суду від 14.12.2017 у справі №911/2845/17 позовні вимоги ТОВ «Промексімторг схід» до ПП «С.В.Транс» задоволено повністю, та стягнуто із відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 982 227,20грн, яка виникла на підставі Договору №1617 від 17.01.2017 (а.с. 11-14).

Із змісту зазначеного рішення суду вбачається, що 17.01.2017 між ПП «С.В.Транс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Танак» (далі - ТОВ «Танак») було укладено договір №1617 (далі - Договір №1617) за яким постачальник (відповідач) зобов'язався передати товар у кількості та асортименті, замовленому покупцем, а покупець оплатити його та прийняти.

За п. 2.1. Договору №1617 визначено, що кількість, асортимент та ціна постачаємого товару фіксується у рахунку, який формується у відповідності із замовленням покупця.

Відповідно до умов п.п. 3.1, 3.2 Договору №1617, відпуск товару проводиться з умовою попередньої сплати протягом 7 календарних днів з моменту отримання грошових коштів на поточний рахунок постачальника згідно рахунків постачальника.

При отриманні продукції за частковою передплатою залишкова сума боргу сплачується покупцем протягом п'яти банківських днів після її отримання.

Згідно з п. 7.3 Договору №1617, останній вступає в силу з моменту його укладення та діє до його розірвання з ініціативи однієї з сторін.

Водночас, у даному рішенні зазначено, що на виконання умов Договору № 1617, з метою виконання взятих на себе зобов'язань, позивач в рахунок попередньої оплати за поставку товару перерахував на рахунок відповідача за період з 01.03.2017 по 28.02.2017 982 227,20грн. Отже, попередня оплата відповідного товару здійснювалась частинами. Проте, у рішенні суду від 14.12.2017 не була зазначена кількість здійснених платежів за відповідний період, конкретних дат проведення кожного платежу та сум, які були перераховані на рахунок відповідача, які є обов'язковими для здійснення розрахунку 3% річних та інфляційних втрат. Доказів, які б дали можливість встановити протилежне, позивачем суду надано не було.

Крім того, у відповідному рішенні зазначено, що 24.03.2017 між ТОВ «Танак», ТОВ «Промексімторг Схід» та ПП «С.В.Транс» було укладено тристоронній договір про відступлення права вимоги (далі - Договір про відступлення права вимоги) за яким первісний кредитор (ТОВ «Танак») передав новому кредитору (ТОВ «Промексімторг Схід») належне йому право вимоги згідно з Договором №1617.

Пунктом 1.3 Договору про відступлення права вимоги, сторони визначили, що заборгованість боржника (ПП «С.В.Транс») перед первісним кредитором на момент укладення договору становить 982 227,20 грн.

Зазначена заборгованість, як зазначалось вище, рішенням суду від 14.12.2017 у справі №911/2845/17 була стягнута з ПП «С.В.Транс» на користь ТОВ «Промексімторг Схід».

29.12.2017 на примусове виконання зазначеного рішення судом було видано наказ №911/2845/17, який постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Клименком О.О. від 16.02.2018 було повернуто без виконання ТОВ «Промексімторг Схід» з підстав відсутності у відповідача майна та грошових коштів (а.с.15, 53).

У зв'язку із тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за Договором №1617, позивач нарахував ПП «С.В.Транс» 3% річних та інфляційні втрати, та звернувся із відповідним позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76 ГПК України).

Згідно ч. 2 ст. 164 ГПК України, позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Разом з цим, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ч. 4 ст. 74 ГПК України).

За загальним правилом, обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору. У даному випадку тягар доказування покладається на позивача.

Так, у своєму позові позивач зазначає, що на виконання п. 3.1 Договору №1617, ТОВ «Танак» перерахував на рахунок ПП «С.В.Транс» вартість товару - 982 227,20грн, як попередню оплату, що підтверджується банківськими виписками від 02.03.2017, 06.03.2017, 07.03.2017, 09.03.2017, 16.02.2017, 22.03.2017, 23.02.2017, 24.02.2017, 28.02.2017. Однак, відповідних банківських виписок суду надано не було, у зв'язку із чим у суду відсутня можливість встановити, що саме у ці дати була проведена предоплата відповідного товару.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог надано суду лише рішення суду від 14.12.2017 у справі №911/2845/17 та наказ від 29.12.2017. У свою чергу ані Договору №1617, ані Договору про відступлення права вимоги позивачем на дослідження суду надано не було, у зв'язку з чим суд немає можливості встановити час (період) прострочення зобов'язання відповідачем, як цього вимагає ст. 625 ЦК України.

Водночас, як зазначалось вище, рішенням суду від 14.12.2017 у справі №911/2845/17 позовні вимоги ТОВ «Промексімторг Схід» до ПП «С.В.Транс» були задоволені підставі ст. 693 ЦК України, та стягнуто з відповідача на користь позивача суму попередньої оплати у розмірі 982 227,20грн.

Так, приписи ч. 3 ст. 693 ЦК України передбачають, що на суму попередньої оплати можуть нараховуватись проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Проте, положення вищевказаної норми Закону не передбачають нарахування кредитором боржнику 3% річних та інфляційних втрат, які визначені у ст. 625 ЦК України, оскільки стягнення з ПП «С.В.Транс» суми попередньої оплати, перерахованої за договором, не є грошовим зобов'язанням у розумінні ст. 625 ЦК України (аналогічна правова позиція викладена постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.02.2018 у справі №910/11491/17; від 07.06.2018 у справі №911/2652/17 та від 14.03.2018 у справі №911/2652/17).

Таким чим, нарахування позивачем відповідачу 3% річних та інфляційних втрат на суму попередньої оплати не відповідає положенням діючого законодавства.

Частиною 1 ст. 79 ГПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Ураховуючи те, що позивачем не було надано суду доказів, які б у своїй сукупності дали змогу встановити період прострочення зобов'язання відповідачем, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, у зв'язку із чим позов не підлягає задоволенню.

Щодо твердження відповідача про те, що у позивача наявне право нарахування 3% річних та інфляційних втрат, у зв'язку із порушенням умов Договору №1617, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Зі приписами ст. 191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову.

Як встановлено судом, позовна заява ТОВ «Промексімторг Схід» є недоведеною та не відповідає положенням діючого законодавства, а саме ст. 625 ЦК України, у зв'язку із чим у суду відсутні правові підстави для прийняття визнання позову відповідачем.

Судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України при відмові у задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 7, 42, 73-74, 77-80, 86, 129, 233, 236-238, 240 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Янюк

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 17.10.2018.