У Х В А Л А

18 жовтня 2018 року Справа № 913/291/18

Провадження №1/913/291/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Інформакс, м. Київ

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Краснодонвугілля, м. Сєвєродонецьк Луганської області

про стягнення 330152 грн. 59 коп.

Суддя Зюбанова Н.М.

Секретар судового засідання Рвачов О.О.

Представники сторін не прибули

Суть спору: про стягнення 269812 грн. 57 коп. боргу, 11502 грн. 75 коп. 3% річних та 48837 грн. 27 коп. інфляційних нарахувань за договором від 24.10.2016 № 439/461-У/10-16 КУО.

Дослідивши матеріали справи, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, суд дійшов до наступного.

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю Інформакс звернулось до господарського суду Луганської області з позовом до ОСОБА_1 акціонерного товариства Краснодонвугілля про стягнення 269812 грн. 57 коп. боргу, 11502 грн. 75 коп. 3% річних та 48837 грн. 27 коп. інфляційних нарахувань за договором від 24.10.2016 № 439/461-У/10-16 КУО.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що на виконання умов вказаного договору та специфікації № 24823/1/10-16 від 24.10.2016 до нього, він передав у власність відповідача стійку рудничну хвойну L=4м+/-5см d.14-24см за видатковими накладними: № 6 від 04.01.2017 на суму 112198 грн. 84 коп.; № 22 від 17.01.2017 на суму 110207 грн. 14 коп.; № 5 від 04.01.2017 на суму 111387 грн. 64 коп. Оскільки оплату за передані матеріали відповідач в повному обсязі не здійснив на порушення п. 5 специфікації, за умовами якої строк оплати ресурсів здійснюється з відстрочкою платежу 7 календарних днів з моменту поставки ресурсів, утворилась заборгованість у сумі 269812 грн. 57 коп. та позивач звернувся до суду. Також у звязку з порушенням грошових зобовязань нараховані додаткові вимоги на підставі ст. 625 ЦК України у вигляді 3% в сумі 11502 грн. 75 коп. (за період з 08.01.2017 по 06.06.2018) та інфляційних нарахувань 48837 грн. 27 коп.

Ухвалою суду від 03.08.2018 провадження у цій справі зупинялось на підставі п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду касаційної скарги ОСОБА_1 підприємства Проспер на рішення господарського суду Житомирської області від 28.03.2017 та постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 11.07.2017 у справі № 906/493/16.

20.09.2018 суд поновив провадження у справі та 03.10.2018 продовжив строк підготовчого провадження до 03.11.2018.

Як свідчать матеріали справи, 31.10.2018 відповідач звернувся до суду з клопотанням про залишення без розгляду позовної заяви у цій справі з посиланням на п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України, оскільки сторони у п. 9.2 договору № 439/461-У/10-16 КУО від 24.10.2016 уклали угоду про передачу даного спору на вирішення Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації Регіональна правова група.

Так, п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України передбачено, що суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Як свідчать усні пояснення представника позивача, надані у засіданні 03.10.2018, проведеному в режимі відеоконференції, Товариство з обмеженою відповідальністю Інформакс посилається на недійсність угоди сторін згідно п. 9.2 укладеного договору від 24.10.2016 № 439/461-У/10-16 КУО про передачу спору на вирішення Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації Регіональна правова група, існування якого на цей час підтверджує.

У письмових поясненнях від 09.10.2018 позивач наполягає на розгляді справи господарським судом та вважає, що угода про передачу спору на вирішення Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації Регіональна правова група згідно п. 9.2 укладеного договору є недійсною, оскільки не містить передбачених в ст. 12 Закону України Про третейські суди вимог.

Так, згідно п. 9.2 договору сторони дійшли згоди про те, що всі неврегульовані шляхом переговорів спори та розбіжності підлягають вирішенню у Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група" згідно регламенту суду.

На думку позивача, Регламент Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації Регіональна правова група не є додатком підписаною частиною договору № 439/461-У/10-16 КУО від 24.10.2016, не розглядався як невідємна частина договору, в третейській угоді не зазначені сторони та їх місцезнаходження, а також дата і місце укладення третейської угоди або посилання на пункти договору, які містять відповідну інформацію.

У відповідності до ст. 12 Закону України Про третейські суди від 11.05.2004 № 1701-IV, яка регулює види і форму третейської угоди, законодавцем передбачено, наступне:

- третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди;

- якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невідємна частина третейської угоди;

- за будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту;

- третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого звязку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує;

- третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди;

- посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору;

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Проаналізувавши доводи позивача, приписи вказаної ст. 12 Закону України Про третейські суди та матеріали справи, суд дійшов висновку, що третейська угода сторін за договором № 439/461-У/10-16 КУО від 24.10.2016 у вигляді третейського застереження в договорі є дійсною, не втратила чинність та може бути виконана з огляду на наступне.

Так, по-перше, ст. 12 Закону України Про третейські суди не вимагає, що б регламент третейського суду мав бути додатком до договору, а зазначає про те, що він розглядається як невідємна частина третейської угоди, що, у контексті цієї норми, буде мати місце при розгляді справи третейським судом, який буде ним керуватися.

По-друге, оскільки має місце третейське застереження у договорі, який укладений у письмовій формі, містить усі необхідні реквізити, відсутня потреба в окремому їх зазначенні та дублюванні найменування сторін угоди, їх місцезнаходженні тощо. У контексті ст. 12 Закону України Про третейські суди це важливо та необхідно за умови укладення третейської угоди шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу тощо.

Відповідно до п. 1, ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 22 ГПК України спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, крім:

1) спорів про визнання недійсними актів, спорів про державну реєстрацію або облік прав на нерухоме майно, прав інтелектуальної власності, прав на цінні папери, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі з урахуванням частини другої цієї статті;

2) спорів, передбачених пунктами 2, 3, 7-13 частини першої, пунктами 2, 3, 6 частини другої статті 20 цього Кодексу, з урахуванням частини другої цієї статті;

3)інших спорів, які відповідно до закону не можуть бути передані на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу.

Будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення до третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності.

Статтею 1 Закону України "Про третейські суди" встановлено, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Третейська угода є підставою для передачі спору на розгляд третейського суду, а в деяких випадках - і підставою для створення та діяльності такого суду. Таким чином, належність форми і змісту третейської угоди, наявність у ній всіх істотних умов, передбачених законом, є первинною та обов'язковою умовою правомірності третейського розгляду, а відтак - і третейського рішення.

Стаття 5 Закону України "Про третейські суди" встановлює, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до вимог п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді.

Як вже зазначено вище, 31.07.2018, тобто, не пізніше початку розгляду справи по суті та до подання першої заяви щодо суті спору, від відповідача надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді.

Доказів, які б свідчили про те, що укладена сторона угода про передачу спору на вирішення третейського суду, була визнана недійсною, втратила чинність або не може бути виконана, матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, позовна заява у цій справі підлягає залишенню без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Суд звертає увагу позивача, що оскільки постійно діючий третейський суд діє відповідно до Закону України "Про третейські суди", його рішення можуть бути оскаржені до господарського суду на підставах, зазначених в ГПК України, тому в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод такий суд може вважатися "судом, встановленим законом" (див. п. 54 рішення ЄСПЛ "Компанія "Регент" проти України" від 03.04.2008), а наявність у сторони спору обов'язку звертатися саме до цього суду, якщо між сторонами була попередньо укладена угода про передання спору на розгляд третейського суду, і інша сторона наполягає на вирішенні спору в цьому суді, не свідчить про порушення права заявника на доступ до суду та вчинення ним угоди про відмову у зверненні за захистом до суду.

Одночасно, суд звертає увагу на те згідно з ч. 2 ст. 226 ГПК України при залишенні позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Суд зазначає, що відповідно до Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. За наявності такого клопотання питання про повернення судового збору буде вирішене судом у встановленому порядку.

На підставі викладеного, керуючись п. 7 ч. 1 ст. 226, ст. 233, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Інформакс, м. Київ, ідент. код 33905067 до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Краснодонвугілля, м. Сєвєродонецьк Луганської області, ідент. код 32363486 про стягнення 269812 грн. 57 коп. боргу, 11502 грн. 75 коп. 3% річних та 48837 грн. 27 коп. інфляційних нарахувань залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 20.10.2018 у відповідності до ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Н.М.Зюбанова