ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/1362/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калантай М.В.

при секретарі судового засідання Заводовій К.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Державного підприємства "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль", м.Сєвєродонецьк Луганської області
до Фізичної особи-підприємця Любенко Тетяни Анатоліївни, м.Сєвєродонецьк Луганської області
про стягнення 56 449,29 грн.
за участю представників:

від позивача: Пальчик М.О., довіреність №06-05-34 від 05.03.2018

Снігур Р.М., довіреність №06-05-108 від 11.09.2018

від відповідача: Любенко Т.А., паспорт серіяНОМЕР_1

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" (надалі - позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Любенко Тетяни Анатоліївни (надалі - відповідач) 33430,18грн. боргу, 12858,97грн. пені, 1547,92грн. 3% річних, 8612,22грн. інфляційних втрат.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушила зобов'язання з оплати боргу за спожиту теплову енергію на потреби опалення належного на праві власності нежитлового приміщення - приміщення фотографії, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, з опалювальною площею 109,4 кв.м., за період з жовтня 2012 р. по квітень 2013 р., з жовтня 2013 р. по квітень 2014 р., з жовтня 2014 р. по листопад 2014 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 28.04.2015, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 21.07.2015, позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача вартість спожитої теплової енергії у розмірі 33430,18грн., 3% річних у розмірі 1547,92грн., інфляційних у розмірі 8612,22грн. та 1827,00 грн. судового збору; в частині стягнення пені в розмірі 12858,97грн. відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.03.2016 постанову Донецького апеляційного господарського суду від 21.07.2015 у справі №922/1362/15 та рішення господарського суду Харківської області від 28.04.2015 скасовано; справу направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

04 травня 2016 року позивачем подано заяву про припинення провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 15441,94грн. за відсутністю предмету спору через добровільну сплату боргу відповідачем. У зв'язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача 17988,24грн. основного боргу, 12858,97грн. пені, 1547,92грн. 3% річних, 8612,22грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.12.2016, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09.10.2017, у позові відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 21.06.2018 рішення господарського суду Харківської області від 19.12.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 09.10.2017 скасовано повністю, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.08.2018 прийнято справу до розгляду та призначено підготовче засідання на 04.09.2018.

27 серпня 2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона проти задоволення позову заперечила. При цьому, вважає, що позивач не мав підстав в односторонньому порядку збільшувати обсяг річного постачання теплової енергії. Посилання позивача на те, що відповідач повинна була звертатися до нього з відповідною заявою є хибним, оскільки відповідач не мала наміру та не здійснювала дій щодо збільшення обсягу споживання теплової енергії на діючому об'єкті споживання - нежитловому приміщенні у АДРЕСА_1.

У підготовчому засіданні 04.09.2018 представники сторін повідомили, що надали всі наявні у них докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, у зв'язку з чим суд постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 18.09.2018.

12 вересня 2018 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Також відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову.

17 вересня 2018 року позивач надіслав заяву електронною поштою та листом, в якій він просить суд, у разі неприбуття представника позивача, слухати справу без участі останнього. Повідомив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

В судове засідання 18.09.2018 представники сторін не з'явилися.

Ухвалою від 18.09.2018 судове засідання відкладено на 03.10.2018, а також визнано обов'язковою явку сторін.

В судовому засіданні 03.10.2018 представники позивача підтримали позовні вимоги, з урахуванням раніше поданої заяви про часткове припинення провадження у справі в частині вимог про стягнення 15441,94грн. основного боргу.

Відповідач у судовому засіданні 03.10.2018 проти задоволення позовних вимог заперечила, просила у позові відмовити.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно і повно дослідивши надані до матеріалів справи докази, суд встановив наступне.

21 липня 1999 року між позивачем та ТОВ "Регіна-2", директором якого була відповідач, було укладено договір на постачання теплової енергії в гарячій воді №229, за умовами якого позивач прийняв на себе обов'язок з постачання теплоенергії в нежитлове приміщення, яке знаходиться АДРЕСА_1 в кількості 10 Гкал на рік, а ТОВ "Регіна-2" - оплачувати її.

В подальшому відбулася зміна власника даного нежитлового приміщення та ним стала сама відповідач у даній справі, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.06.2011. Зокрема, згідно з даним свідоцтвом відповідачу на праві приватної власності належить приміщення фотографії загальною площею 109,4кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з цим Договір від 21.07.1999 був розірваний за згодою сторін 19.09.2011.

Після припинення дії даного договору позивач листами від 21.09.2011 №16-6-920, від 27.01.2013 №08-06-1322 звертався до відповідача з пропозиціями укласти новий договір про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, направляв на її адресу відповідні проекти договорів, проте згоди між сторонами досягнуто не було, договір не укладено.

Незгода відповідача із запропонованим проектом договору виявилася в тому, що згідно Договору від 21.07.1999 на постачання теплової енергії в гарячій воді №229 річна кількість теплоенергії, необхідна для опалення приміщення, встановлювалась в розмірі 10 ГКал, а за умовами, що були викладені в проекті договору, запропонованому позивачем річна кількість теплоенергії визначена у розмірі 23 ГКал.

Відповідач з посиланням на необґрунтованість такого одностороннього збільшення обсягу необхідної теплової енергії, порівняно з попереднім договором, відмовилася від підписання проекту договору у запропонованій позивачем редакції.

Незважаючи на відсутність укладеного між сторонами договору, позивач в періоди з жовтня 2012 року по квітень 2013 року, з жовтня 2013 року по квітень 2014 року та з жовтня 2014 року по листопад 2014 року здійснював постачання до приміщення відповідача теплової енергії у вигляді гарячої води, що підтверджується актами про включення теплоустановок у цьому будинку від 27.10.2012 №000000537, від 13.10.2013 №000001727, від 27.10.2014 № 0507.

Опалювальний сезон 2012-2013 років розпочато на підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради "Про поетапну подачу тепла на об'єкти охорони здоров'я, дитячі дошкільні заклади, школи, об'єкти житлового фонду, культури, об'єкти сім"ї, молоді та спорту" від 11.10.2012 № 1307 з 16.10.2012; завершено опалювальний сезон на підставі розпорядження міського голови "Про завершення опалювального періоду 2012-2013 р." від 03.04.2013 № 135 з 04.04.2013. Опалювальний сезон 2013-2014 років розпочато на підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради "Про поетапну подачу тепла на об'єкти охорони здоров'я, дитячі дошкільні заклади, школи, об'єкти житлового фонду, культури, об'єкти сім'ї, молоді та спорту" від 25.09.2013 № 777 з 15.10.2013; завершено опалювальний сезон на підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради "Про завершення опалювального періоду 2013-2014 р." від 25.03.2014 №205 з 07.04.2014 р. Опалювальний сезон 2014-2015 років розпочато на підставі рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради "Про початок опалювального сезону 2014-2015 р." від 10.10.2014 № 590 з 12.10.2014.

Слід зазначити, що вищевказане приміщення відповідача розташоване на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку, який обладнаний системою централізованого опалення, яка в свою чергу гідравлічно та теплотехнічно об'єднана з системою опалення нежитлового приміщення відповідача. Технічної можливості відключення окремих приміщень від централізованого опалення у даному житловому будинку не передбачено.

Факт отримання теплової енергії у вказані періоди відповідачем не оспорюється, натомість наводяться заперечення щодо необґрунтованості визначеного позивачем обсягу споживання теплової енергії.

Матеріали справи свідчать, що відповідач сплачувала за теплову енергію, яка постачалась до належно їй нежитлового приміщення у заявлені позивачем періоди, однак оплата здійснювалась нею з розрахунку річної кількості теплової енергії 10 Гкал.

Вказані платежі відповідача були враховані позивачем, що відображено в акті взаємних розрахунків від 26.04.2016. У тому числі, після подання позову відповідач у добровільному порядку сплатила 15441,94грн., що підтверджується банківськими виписками позивача за 16.04.2015, 07.05.2015, 22.05.2015, 29.05.2015, 09.06.2015.

Звертаючись з даним позовом, позивач вказував, що відповідач у вказані періоди фактично сплачувала за отриману теплову енергію менші суми, ніж мала платити згідно з розрахунком постачання теплової енергії, визначеного позивачем з урахуванням кількості споживання теплоенергії в розмірі 23 Гкал на рік.

Даний розрахунок вартості спожитих відповідачем послуг позивач визначив, виходячи з фактично спожитого обсягу теплової енергії, визначеного згідно з тепловим навантаженням з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання у розрахунковому періоді відповідно до абзацу 2 пункту 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198.

Також позивач вказав, що під час вказаного опалювального періоду вартість 1 Гкал теплової енергії складала:

- з 01.04.2012 по 31.12.2013 - 970,02 грн. згідно з наказом по підприємству "Про введення тарифу на теплову енергію, що відпускається бюджетним організаціям та іншим споживачам" від 21.03.2012 № 70, прийнятого на підставі постанови НКРРКП України "Про встановлення тарифів на теплову енергію ДП "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" від 16.03.2012 р. № 136;

- з 01.01.2014 по 31.03.2014 - 900,67 грн. згідно з наказом по підприємству "Про введення тарифу на теплову енергію, що відпускається бюджетним організаціям та іншим споживачам" від 14.01.2014 № 8, прийнятого на підставі постанови НКРРКП України "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для бюджетних установ та інших споживачів ДП "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" від 31.12.2013 № 485;

- з 01.04.2014 - 1085,63 грн. згідно з наказом по підприємству "Про введення тарифу на теплову енергію для бюджетних установ та інших споживачів" від 31.03.2014 №53, прийнятого на підставі постанови НКРРКП України "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для бюджетних установ та інших споживачів (крім населення) ДП "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" від 31.03.2013 № 231;

- з 01.06.2014 по 30.11.2014 - 1204,47 грн. згідно з наказом по підприємству "Про введення тарифів на теплову енергію для бюджетних установ та інших споживачів" від 18.06.2014 № 72, прийнятого на підставі постанови НКРРКП України "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб бюджетних установ та інших споживачів (крім населення) ДП "Сєвєродонецька теплоелектроцентраль" від 23.05.2014 № 587.

На підставі викладеного, позивач вважав, що заборгованість відповідача за спожиту теплову енергію станом на момент звернення з даним позовом складала 33430,18грн.

В подальшому, враховуючи здійснену відповідачем під час розгляду справи часткову оплату заборгованості, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 17988,24грн. основного боргу, а в частині стягнення 15441,94грн. основного боргу позивач просив провадження у справі припинити за відсутністю предмету спору.

Крім того, позивачем у позові було заявлено до стягнення 12858,97грн. пені, 1547,92грн. 3% річних, 8612,22грн. інфляційних втрат, розмір яких змінено не було, оскільки дані нарахування були здійснені станом на 31.01.2015.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про теплопостачання" та статті 275 ГК України споживач теплової енергії використовує теплову енергію на підставі договору.

Нормами статей 19, 20 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватись суб'єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності; теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання - споживача до теплової мережі, а споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб'єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги". Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відсутність договору між сторонами, не є підставою для звільнення споживача послуг від оплати заборгованості за фактично поставлену теплову енергію, а зобов'язання відповідача оплатити послуги з теплопостачання виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Матеріали справи свідчать, що відповідач здійснювала оплату спожитої теплової енергії у спірні періоди, однак у меншому розмірі, ніж визначений позивачем. Зокрема, відповідач користувалася умовами щодо обсягів споживання теплоенергії, що були раніше визначені у договорі на постачання теплової енергії в гарячій воді №229 від 21.07.1999, укладеному між позивачем та ТОВ "Регіна-2", директором якого була відповідач.

Дана позиція відповідача мотивована тим, що після переходу до неї права власності на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 жодні зміни у систему опалення не вносилися. Перепланування приміщення, внаслідок яких змінилась б його площа, також не здійснювалися. Отже, будь-які підстави для збільшення більш ніж в два рази річного обсягу споживання теплової енергії, яка подавалася до одного й того самого приміщення, відсутні.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи викладене, позивач має довести правильність здійсненого ним розрахунку спожитої відповідачем теплової енергії та, зокрема, обґрунтувати збільшення обсягу її споживання, за незмінності умов надання послуг в одне й те саме приміщення.

Слід зауважити, що з метою визначення правильності здійсненого позивачем розрахунку, оскільки це питання потребує спеціальних знань, під час попереднього розгляду справи ухвалою господарського суду Харківської області від 08.08.2016 було призначено судову технічно-економічну експертизу, на вирішення якої поставлені питання підставності застосування позивачем положення Керівного технічного матеріалу КТМ 204 України 244-94 "Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні" та коефіцієнту обсягу теплової енергії у розмірі 23 Гкал/рік при нарахуванні вартості спожитої теплової енергії відповідачу за період: з жовтня 2012 р. по квітень 2013 р., з жовтня 2013 р. по квітень 2014 р., з жовтня 2014 р. по листопад 2014 р., правильності здійснення позивачем розрахунку суми основного боргу відповідача за спожиту теплову енергію за заявлений період. Проведення експертизи було доручено експертам Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, якому у випадку відсутності необхідних фахівців було доручено залучити фахівця у сфері теплопостачання Харківського національного університету міського господарства ім. О.М. Бекетова.

Проте комплексна експертиза Харківським НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса проведена не була за відсутності експертів - фахівців з теплопостачання як серед експертів вказаної експертної установи, так і серед викладацького складу Харківського національного університету міського господарства ім. О.М. Бекетові.

Отже, об'єктивна можливість проведення експертного дослідження правильності визначення позивачем обсягу споживання теплової енергії відсутня.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач або суб'єкт теплоспоживання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо.

Однак фактично позивач є єдиною теплопостачальною організацією, яка має можливість надавати послуги до приміщення відповідача, а тому у останньої відсутня можливість обирати постачальника даних послуг та немає заходів впливу на формування умови надання таких послуг, у тому числі при визначенні річного обсягу споживання теплової енергії.

Матеріали справи свідчать, що до переходу права власності на нежитлове приміщення до відповідача, споживачем теплової енергії було ТОВ "Регіна-2", яке сплачувало за обсяг теплової енергії в розмірі 10Гкал. Однак в подальшому позивачем в односторонньому порядку здійснено збільшення обсягу споживання до 23 Гкал.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 22.02.2005 у справі "Новоселецький проти України" зазначалося, що суд нагадує, що стаття 1 Протоколу №1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов'язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення "Броньовський проти Польщі" [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004-...).

У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення "Спорронг та Лонрот проти Швеції", від 23 вересня 1982 року, серія А, N 52, стор. 26, п.69).

У зв'язку з цим, суд зазначає, що позивач, який є державним підприємством, в односторонньому порядку суттєво збільшивши обсяг споживання теплової енергії, порівняно з попереднім договором №229 від 21.07.1999, в одне й те саме приміщення, поклав на відповідача непропорційний та непомірний тягар щодо її майнових прав, що є неправомірним.

Щодо вказівок, які містяться у постанові Верховного Суду від 21.06.2018 у даній справі суд зазначає наступне.

Суд касаційної інстанції вказав, що відмовляючи в позові під час попереднього розгляду справи, суди фактично звільнили відповідача від оплати комунальних послуг з централізованого опалення у повному обсязі.

Однак, матеріалами справи підтверджується, що відповідач добровільно сплачувала позивачу вартість спожитої теплової енергії, однак у розмірі, співрозмірному з тим, який було передбачено у попередньому договорі №229 від 21.07.1999. При цьому, відповідач наводила свої контррозрахунки (т.2 а.с. 77-84).

Отже, відповідач добросовісно виконувала свій обов'язок щодо оплати послуг з теплопостачання, навіть за відсутності укладеного договору. Тому її в жодному разі не можна вважати такою, що ухилялася від оплати комунальних послуг з централізованого опалення у повному обсязі.

До того ж, в подальшому сторонами було укладено інший договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 11.11.2014, умови якого передбачають сплату спожитої теплової енергії на підставі засобів обліку теплової енергії.

Як зазначила відповідач у підготовчому засіданні, вона належним чином виконує умови даного договору та сплачує за теплову енергію в значно меншому розмірі, ніж нарахував їй позивач за спірний бездоговірний період. Зазначені обставини не були заперечені з боку присутніх у підготовчому засіданні представників позивача.

Також суд касаційної інстанції вказав на необхідність дослідження та надання належної оцінки доводам позивача про те, що відповідно до п.п.8, 9 Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою КМУ від 03.10.2007 №1198 саме споживач повинен подати заявку теплопостачальній організації про видачу технічних умов у відповідних випадках, крім того відповідач не позбавлений права самостійно звернутися до проектної організації для розроблення відповідного проекту опалення її нежитлового приміщення.

У зв'язку з цим, суд зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів подання відповідачем у спірний період заявки теплопостачальній організації про видачу технічних умов у відповідних випадках, а також доказів самостійного звернення відповідача до проектної організації для розроблення відповідного проекту опалення її нежитлового приміщення.

Разом із тим, дана обставина не впливає на вирішення даного спору, оскільки відповідно до пункту 8 Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою КМУ від 03.10.2007 №1198 споживач повинен подати заявку теплопостачальній організації про видачу технічних умов лише у випадку приєднання споживача до системи теплопостачання, реконструкції або розширення системи теплоспоживання чи збільшення обсягів споживання теплової енергії на діючих об'єктах.

Однак у даному випадку відповідачем не здійснювалося приєднання належного їй нежитлового приміщення до системи теплопостачання, реконструкція або розширення системи теплоспоживання чи збільшення обсягів споживання теплової енергії на діючих об'єктах. Отже підстави для подання відповідачем такої заяви та виготовлення технічної документації були відсутніми.

Чинне законодавство не передбачає обов'язку споживача виготовляти такі технічні умови у випадку переукладення договору на нежитлове приміщення, що вже було приєднане до системи теплопостачання, та яке не підлягало після цього реконструкції.

Крім того, суд касаційної інстанції вказав на необхідність дослідження та надання належної оцінки доводам позивача про те, що розрахунок максимальних та річних навантажень на опалення до договору №229 від 21.07.1999, який був укладений між позивачем та ТОВ "Регіна-2" в особі директора Любенко Т.А., був виконаний на підставі довідника за редакцією ОСОБА_5 "Налагодження та експлуатація всіх теплових мереж", третє видання, 1988 року, в якому врахований об'єм спірного нежитлового приміщення відповідно до акту від 15.09.1993 і який складає 270 куб. м. Розрахунок при укладенні договору проводився на підставі акту від 15.09.1993, так як у позивача були відсутні будь-які фактичні дані щодо площі приміщення, а керівництвом ТОВ "Регіна-2" не була надана технічна документація щодо опалювальної площі даного приміщення. Разом з тим, розрахунок, здійснений виходячи з об'єму спірного нежитлового приміщення застосовується виключно до окремо розташованого об'єкту, у яких усі стіни є зовнішніми, а приміщення відповідача, відповідно до технічної документації, розташоване на першому поверсі 4-х поверхового житлового будинку і має лише три зовнішні стіни, а всі інші є внутрішніми, тобто суміжними з іншими приміщеннями у житловому будинку, а отже даний розрахунок, виходячи з об'єму опалювальної площі, не можна застосовувати в даному випадку. Технічна документація на спірне приміщення була надана відповідачем у вересні 2011 року і з цього часу нарахування здійснюються відповідно до опалювальної площі приміщення.

У зв'язку з цим, суд зазначає, що позивач жодним чином не довів неможливості отримання документації на об'єкт нерухомості до 2011 року, або визначення площі приміщення іншим чином.

До того ж, об'єктивно обсяг теплової енергії, який необхідний для опалення окремо розташованого об'єкту, у якого всі стіни є зовнішніми, має бути більшим ніж той, який є необхідним для опалення приміщення, що знаходиться у житловому будинку та має частину суміжних стін з іншими опалюваними приміщеннями.

Натомість, за наслідками проведеного позивачем розрахунку вбачається, що обсяг теплової енергії, який необхідний для обігріву приміщення відповідача було збільшено більш ніж в два рази.

Верховний Суд в постанові від 21.06.2018 у даній справі також вказав на те, що судами не досліджено та не надано оцінки доводам позивача, що в розрахунку, яким позивач обґрунтовує обсяг фактично спожитої теплової енергії у спірному періоді, що застосовується при розрахунку вартості послуги з централізованого опалення, та який був доданий до відзиву на апеляційну скаргу від 09.07.2015 та до заперечення на відзив відповідача від 02.06.2016 відсутні будь-які посилання на СНиП 2.04.07-86 "Тепловые сети". Розрахунок обсягу фактично спожитої теплової енергії здійснений згідно з максимальним погодинним навантаженням у відповідності до вимог КТМ (Керівного технічного матеріалу) 204 України 244-94 "Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні", затверджених Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству 14.12.1993. Крім того, в даному розрахунку є посилання на ДБН В.2.5-39-2008 ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ "Інженерне обладнання будинків і споруд. Зовнішні мережі та споруди".

У зв'язку з цим, суд зазначає, що вказані розрахунки були здійснені позивачем вже після подання позову. До подання позову, позивач направляв відповідачу лише один розрахунок, який додавався до проекту договору №671 від 20.09.2011 (т.1 а.с.62). Даний розрахунок здійснено саме по формулам СНиП 2.04.07-86 "Теплові мережі", яка згідно із наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 09.12.2008 №568 втратила чинність з липня 2009 року у зв'язку із набранням чинності ДБН В.2.5-39-2008.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що до моменту подання позову позивач здійснював свій розрахунок саме на підставі діючих ДБН В.2.5-39-2008 ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ "Інженерне обладнання будинків і споруд. Зовнішні мережі та споруди" та направляв його відповідачу.

Лише під час здійснення першого перегляду даної справи в апеляційній інстанції позивач надав розрахунки, але вже з посиланням на ДБН В.2.5-39-2008.

Як зазначалося вище, суд позбавлений можливості оцінити правомірність застосування вказаних позивачем коефіцієнтів через відсутність спеціальних знань та неможливість проведення судової експертизи.

Натомість фактично необґрунтовані дії позивача, які передували поданню позову та полягали у здійсненні розрахунку обсягів споживання теплової енергії саме на підставі нечинних СНиП 2.04.07-86 "Теплові мережі", стали однією з підстав для виникнення спору у даній справі.

Відповідач, у свою чергу, станом на момент подання позову мала достатні підстави не погоджуватися з наявним у неї на той час розрахунком обсягу споживання теплової енергії.

Підсумовуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами розмір фактично спожитої відповідачем теплової енергій у спірний період.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 129, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16.10.2018 р.

Суддя М.В. Калантай