РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.10.2018Справа № 910/5785/18

За позовом Національного антикорупційного бюро України, м. Київ

до 1. Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська", м. Покровськ, Донецької області

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Дантрейд ЛТД", м. Київ

про визнання недійсним договору, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Семенчук М.А. (представник за довіреністю № 95 від 26.12.2017р.);

від відповідача-1: Безкоровайна Т.А. (представник за довіреністю №01/11.94/2 від 22.05.2018р.);

від відповідача-2: Трекке А.С. (адвокат за ордером серії КВ №710700 від 07.06.2018р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Національне антикорупційного бюро України (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання недійсним Договору поставки вугілля від 12.11.2015р. № 12/11-1, укладеного між Державним підприємством "Вугільна компанія "Краснолиманська" (відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дантрейд ЛТД" (відповідач-2).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір був укладений з порушенням вимог наказу Міненерговугілля України від 11.03.2014 № 237 "Про невідкладні заходи стабілізації фінансового стану галузі та запобігання проявам корупції" (далі - Наказ № 237), оскільки це призвело до продажу вугілля за вартістю нижче ринкової та спричинило недоотримання коштів державним вугледобувним підприємством. Як на підставу визнання недійсним вищевказаного договору, позивач посилається на ст. ст. 203, 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України, а саме невідповідність правочину інтересам держави і суспільства та його моральним засадам.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.06.2018р.

У запропонований судом строк до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказує на безпідставність заявлених позивачем вимог, посилаючись на те, що Наказ № 237 не є актом цивільного законодавства, нормативно-правовим актом чи регуляторним актом та не містить прямої заборони на продаж вугледобувним підприємством збагаченого вугілля не генеруючим компаніям теплових електростанцій, а на думку відповідача-2 носить виключно рекомендаційний характер, у зв'язку з чим, як зазначає відповідач-2 при укладенні спірного правочину його сторонами не порушено жодних норм законодавства, в тому числі п. 2 Наказу № 237. Відповідач-2 вказує на те, що Міненеговугілля було відомо про укладення між відповідачами оспорюваного правочину та, на думку відповідача-2, своїми діями Міненеговугілля укладений договір було схвалено. Щодо посилань позивача на долучені до матеріалів справи висновки експертів, відповідач-2 вказує на те, що такі висновки підтверджують відсутність завданих відповідачу-1 та ПАТ «Центрененрго» збитків у результаті господарських операцій з ним, а відтак і правомірність укладеного між відповідачами договору поставки.

Щодо невідповідності оспорюваного договору інтересам держави та моральним засадам суспільства, відповідач-2 вказав на те, що позивачем у встановленому процесуальним законом порядку не доведено кому завдано шкоди, протиправні насліди оспорюваної угоди, вину, на порушення яких моральних засад держави і суспільства посягає укладений між відповідачами договір, позивачем не наведено які саме державні інтереси і з якою метою порушено у зв'язку з укладенням спірного правочину.

Відповідач-2 у своєму відзиві вказує на те, що встановлення наявності ознак кримінального правопорушення, зокрема, при укладенні спірного договору (невідповідності умов договору інтересам держави), встановлення особи, які завдано шкоди, протиправних наслідків, вини особи може бути підтверджено, з огляду на положення Конституції України, КПК України лише вироком суду у кримінальному провадженні, розслідування кого проводить позивач, а за відсутності такого вироку буде мати місце порушення принципу презумпції невинуватості.

У запропонований судом строк до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказує Наказ № 237 не є актом цивільного законодавства, нормативно-правовим актом чи регуляторним актом, а саме не підпадає під поняття, визначені ст. 4 ЦК України та ст. 7 ГК України, а тому, на думку відповідача-1, факт невідповідності спірного Договору Наказу № 237 не може бути підставою для визнання договору недійсним на підставі положень ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203, ст. 627 ЦК України та ч. 1 ст. 207 ГК України.

Відповідач-1 зазначає, що Міненерговугілля було відомо про факт відвантаження ДП "ВК "Краснолиманська" енергетичного вугілля на користь комерційних підприємств, що не є генеруючими компаніями, у тому числі на користь відповідача-2 за спірним договором, а також про умови відвантаження такого вугілля, а підприємство не могло у 2015 році постачати вугільну продукцію "Спільно із ДП "Вугілля України", як це рекомендувалося відповідно до п. 2 Наказу № 237.

Відповідач-1 вказує на те, що державне регулювання відпускних цін на вугільну продукції було відсутнє на дату укладення договору та відсутнє сьогодні, а в силу норм діючого законодавства такі ціни встановлюються суб'єктами господарювання за їх згодою. Відповідач здійснює свою діяльність на умовах вільного формування ціни на вугільну продукцію, визначаючи її виходячи із попиту, пропозицій, які існують в даний час на конкретну марку вугілля на енергетичному ринку країни. При цьому, відповідач-1 у своєму відзиві звертав увагу суду на те, що умовами укладеного з відповідачем-2 договору була передбачена передоплата вартості вугілля.

Щодо тверджень позивача про порушення інтересів держави та суспільства, відповідач-1 вказав на те, що спірний правочин не містить будь-яких ознак протиправності, а напроти укладений у відповідності з актами цивільного законодавства та в межах господарської компетенції сторін, що, на думку відповідача-1 виключає суперечність такого договору інтересам держави та суспільства.

В підготовчому засіданні 12.06.2018р. судом оголошено перерву до 10.07.2018р.

У запропонований судом строк до суду від позивача надійшла відповідь на відзиви відповідачів, за змістом якої позивач вказує на необґрунтованість доводів відповідачів, викладених ними у відзивах та зазначив про те, що ним у своїй позовній заяві було чітко визначено підстави позову, Наказ № 237 (п. 2) містить вказівку на продаж вугілля певному колу осіб, станом на дату укладення спірного правочину м. Красноармійськ , м. Родинське не відносилось до населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, позивач вказує на збільшення ціни на 42,86% того ж самого вугілля, яке було придбане відповідачем-2 та в подальшому продане ПАТ «Центренерго». Позивач вказує на те, що в силу своїх повноважень має право на подання відповідного позову для здійснення досудового розслідування, натомість наявність вироку у кримінальному провадженні можлива лише на стадії судового розгляду. Щодо наявності вини особи при укладенні спірного договору, позивач вказав, що до предмету доказування у даній справі входить саме встановлення наявності або відсутності наміру юридичної особи на порушення інтересів держави та суспільства.

Підготовче засідання 10.07.2018р. не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2018р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання призначено на 31.07.2018р.

06.08.2018р. - від відповідача-2 та 07.08.2018р. - від відповідача-1 до суду надійшли заперечення (в порядку ст. 167 ГПК України), в яких відповідачі вказують на безпідставність доводів позивача, викладених у відповіді на відзив, відповідність договору нормам законодавства та відсутність підстав для визнання його недійсним.

В підготовчих засіданнях 31.07.2018р. та 07.08.2018р. судом оголошувались перерви до 07.08.2018р. та до 14.08.2018р. відповідно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.09.2018р.

В судовому засіданні 18.09.2018р. судом оголошено перерву до 02.10.2018р.

02.10.2018р. представник позивача подав до суду клопотання про долучення документів, в обґрунтування неможливості подачі доданих до клопотання доказів на стадії підготовчого провадження позивач послався на таємницю досудового розслідування, а зважаючи на те, що письмовий дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування детективом бюро надано лише 27.09.2018р. (тобто після закриття підготовчого провадження), неможливість подання таких доказів до суду в ході підготовчого провадження об'єктивно не залежала від позивача як учасника справи.

В порядку ч. 1 ст. 207 ГПК України судом було поставлено вказане клопотання позивача на обговорення присутніх у судовому засіданні представників сторін.

Представники відповідачів категорично заперечували проти прийняття судом поданих позивачем доказів після закриття підготовчого провадження, посилаючись на відсутність поважних причин на їх подання та фактичне позбавлення їх ґрунтовно заперечувати (з урахуванням всіх доказів, наданих стороною позивача) проти позову.

Заслухавши пояснення представників як позивача, так і відповідача, суд на підставі ч. 2 ст. 207 ГПК України оголосив ухвалу про залишення без розгляду клопотання позивача про долучення документів, яка занесена до протоколу судового засідання, оскільки позивачем в установленому процесуальним законом не доведено суду поважності причин неможливості подання доказів під час підготовчого провадження та по суті прийняття таких доказів судом на даній стадії судового провадження буде порушенням принципу змагальності сторін, що недопустимо при здійсненні господарського судочинства.

В судових засіданнях 18.09.2018р., 02.10.2018р. представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд задовольнити позов.

Представники відповідачів проти задоволення вимог позивача заперечували та вказували на їх необґрунтованість, з підстав викладених ними у своїх заявах по суті.

В судовому засіданні 02 жовтня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Детективами Національного антикорупційного бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні від 05.07.2016р. № 0000222 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 209 та ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України (витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань міститься у матеріалах справи).

У процесі здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що 12.11.2015р. між Державним підприємством "Вугільна компанія "Краснолиманська" (відповідач-1), як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дантрейд ЛТД" (відповідач-2), як покупцем, укладено Договір поставки вугілля № 12/11-1 (далі - Договір № 12/11-1), відповідно до п. п. 1.1., 1.2. якого постачальник поставляє покупцю вугільну продукцію (далі - вугілля), а покупець - приймає вугілля, оплачує його вартість на умовах, встановлених договором.

Згідно п. п. 2.1., 2.2. Договору № 12/11-1 строк (термін) поставки вугілля: з листопада 2015р. по січень 2016р. включно. Місце поставки вугілля: залізнична станція вантажоотримувача - ТЕС ПАТ "Центренерго".

Відповідно до п. 6.1. Договору № 12/11-1 базова ціна вугілля визначається у додатках до цього договору.

У додатку № 1 до Договору № 12/11-1 сторони визначили ціну вугілля марки Г 0-100 у сумі 758,33 грн. за 1 тонну без ПДВ.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору № 12/11-1 у період з 26.11.2015 по 31.12.2015 відповідачами підписано акти приймання-передачі вугільної продукції за Договором № 12/11-1, згідно з якими ДП "ВК "Краснолиманська" було відвантажено вугілля для Вуглегірської ТЕС ПАТ "Центренерго" за ціною 758,33 грн. за 1 тонну без ПДВ.

Як вказує позивач, у ході здійснення досудового розслідування встановлено, що 12.11.2015 між відповідачем-2, як постачальником, та Публічним акціонерним товариством "Центренерго", як покупцем, було укладено Договір поставки вугілля № 111/48 (далі - Договір № 111/48) на орієнтовну суму 104 000 000,00 грн. зі строком (терміном) поставки вугілля згідно зі Специфікаціями до Договору в залежності від потреби покупця з базовим значенням золи 23%, газовим значенням вологи 8,9%, місце поставки вугілля залізнична станція вантажоотримувача - ТЕС ПАТ "Центренерго" (п. п. 1.1., 1.3., 2.1., 2.2., 4.2. Договору № 111/48).

Згідно п. 6.1. Договору № 111/48 ціна 1 тонни вугілля, що поставляється за цим договором, становить 1300,00 грн., у т.ч. ПДВ (20%) - 216,67 грн. з базовими показниками якості, визначеними у п. 4.2. Договору.

Таким чином, позивач вказує на те, що постачання вугілля ДП "ВК "Краснолиманська" для ПАТ "Центренерго" відбулось із залученням посередника - ТОВ "Дантрейд ЛТД", процентна різниця між ціною вугілля, за якою здійснено продаж ДП "ВК "Краснолиманська" для ТОВ "Дантрейд ЛТД", та ціною, за якою те ж саме вугілля було продано останнім для ПАТ "Центренерго", складає 42,86%.

Згідно відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" є Міністерство енергетики та вугільної промисловості України.

Відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 08.06.2012 № 405, ДП "ВК "Краснолиманська" є підприємством, що належить до сфери управління Міненерговугілля України.

Пунктом 2.2.1. Статуту ДП "ВК "Краснолиманська" визначено, що одним з основних напрямків діяльності підприємства є добування та збагачення кам'яного вугілля.

Позивач зазначає, що згідно п. 2 наказу Міненерговугілля України від 11.03.2014 № 237 "Про невідкладні заходи стабілізації фінансового стану галузі та запобігання проявам корупції", керівникам вугледобувних підприємств спільно з ДП "Вугілля України" наказано забезпечити продаж збагаченого вугілля за ринковими цінами безпосередньо генеруючим компаніям теплових електростанцій та вжити заходів для недопущення продажу посередникам незбагаченого вугілля.

Наказ № 237 опубліковано в Інформаційно-аналітичному бюлетені "Вісник паливно-енергетичного комплексу України" 2014, 03, № 3 та оприлюднено на офіційному веб-сайті Міненерговугілля України 11.03.2014.

Вказаний наказ було надіслано до ДП "ВК "Краснолиманська" та зареєстровано останнім у книзі реєстрації вхідної кореспонденції 13.03.2014 за № 01/1-29.

Таким чином, як зазначає позивач, Наказ № 237, яким визначено обов'язковість продажу збагаченого вугілля за ринковими цінами безпосередньо генеруючим компаніям теплових електростанцій, був обов'язковим до виконання як для ДП "ВК "Краснолиманська", так і для ТОВ " Дантрейд ЛТД".

Проте, внаслідок залучення посередника - відповідача-2 під час реалізації вугледобувним підприємством для ПАТ "Центренерго" видобутого вугілля не було дотримано вимог Наказу № 237, що призвело до продажу вугілля за вартістю нижче ринкової та спричинило недоотримання коштів державним вугледобувним підприємством.

Наведене позивач, крім іншого, підтверджує протоколами допиту свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (які обіймали посади Міністра енергетики та вугільної промисловості України і його першого заступника у період з 27.02.2014 по 02.12.2014) у кримінальному провадженні від 05.07.2016р. № 0000222.

Також на підтвердження того, що ТОВ " Дантрейд ЛТД" було посередником під час постачання ДП "ВК "Краснолиманська" вугілля для ПАТ "Центренерго" позивач надає специфікацію № 1 від 12.11.2015 до Договору № 111/48, у якій визначено, що виробником та вантажовідправником вугілля є ДП "ВК "Краснолиманська".

Крім того, у ході досудового розслідування встановлено, що 30.06.2015 між ДП "ВК "Краснолиманська" та ДП "Державна вугільна компанія" було укладено Договір поставки вугілля № 09-15/ЕНЦ (далі - Договір № 09-15/ЕНЦ), за умовами якого ДП "ВК "Краснолиманська" зобов'язалося поставити для ДП "Державна вугільна компанія" вугільну продукцію, а останнє - прийняти та оплатити її вартість.

Відповідно до п. 6.1. Договору № 09-15/ЕНЦ базова ціна вугілля визначається у додатках до цього договору.

Згідно з додатками № № 07/15-1 від 03.07.2015р., 08/15-1 від 29.07.2015р., 09/15-1 від 31.08.2015р., 11/15-1 від 06.11.2015р. до Договору № 09-15/ЕНЦ ціна 1 тонни вугілля марки Г 0-100 складає 1080,00 грн. без ПДВ.

Таким чином, позивач вказує на те, що у той же період часу, що збігається з періодом укладення та виконання Договору № 12/11-1, ДП "ВК "Краснолиманська" постачалося вугілля марки Г 0-100 за ринковими цінами та значно вищими від тих, за якими було реалізовано вугілля для ТОВ "Дантрейд ЛТД".

Продаж ДП "ВК "Краснолиманська" для ТОВ " Дантрейд ЛТД" вугілля марки Г 0-100 за цінами, нижчими від ринкових, позивач також підтверджує висновком експертів за результатами проведення комплексної судово-економічної та товарознавчої експертизи від 04.05.2017 № 17820/16-53/20019/16-45 та висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 05.10.2017 № 3516/3517-17.

Таким чином, позивач вважає, що внаслідок укладення Договору № 12/11-1між вугледобувним підприємством (ДП "ВК "Краснолиманська") та ТОВ " Дантрейд ЛТД", яке не є генеруючою компанією теплових електростанцій, і продажу вугілля за цінами, значно нижчими від ринкових, було порушено інтереси держави і суспільства.

Наявність у відповідачів наміру на порушення інтересів держави і суспільства внаслідок укладення Договору № 12/11-1 позивач підтверджує наступними доказами:

- Договором № 12/11-1 з додатком № 1 (у т.ч. п. 2.2. Договору та п. 3 додатку);

- актами приймання-передачі вугільної продукції, підписаними на виконання умов Договору № 12/11-1 (у т.ч. відомостями про вантажоодержувача);

- Договором № 111/48 зі специфікацією № 1 (у т.ч. відомостями про виробника та вантажовідправника вугілля, зазначеними у п. 1 специфікації);

- Договором № 09-15/ЕНЦ з додатками (у т.ч. відомостями про ціну вугілля, зазначеними у п. 1 додатків);

- наказом Міненерговугілля України від 11.03.2014 № 237 "Про невідкладні заходи стабілізації фінансового стану галузі та запобігання проявам корупції" (у т.ч. п. 2 наказу).

Отже, оскільки в момент укладення Договору № 12/11-1 його сторони усвідомлювали, що укладення даного договору призведе до порушення порядку продажу вугілля, встановленого наказом Міненерговугілля України від 11.03.2014 № 237, однак не відмовилися від наміру укласти спірний договір, а отже допускали настання протиправних наслідків, позивач вважає, що Договір № 12/11-1 суперечить інтересам держави і суспільства, у зв'язку з чим звернувся до господарського суду з позовом про визнання його недійсним.

Відповідачі у своїх заявах по суті вказують на безпідставність доводів позивача, відповідність договору нормам законодавства та відсутність підстав для визнання його недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" визначено, що Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків, які визначені у статті 16 цього Закону, надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27.03.2017 № 01-06/680/17 "Про деякі питання застосування положень пункту 13 частини першої статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", суд має надати оцінку підставам, з яких подано позов Національним бюро, зокрема, шляхом дослідження причинно-наслідкового зв'язку між оспорюваною угодою і виконанням Національним бюро покладених на нього завдань та (або) обов'язків, визначених Законом України "Про Національне антикорупційне бюро України". Так, господарським судам слід враховувати, що такі позови можуть подаватися Національним бюро для попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, а також запобігання вчиненню нових за наслідками порушення відповідного кримінального провадження (з внесенням даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань).

При цьому, треба брати до уваги, що підслідність Національного бюро визначено частиною п'ятою статті 216 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою детективи Національного бюро здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених, зокрема, ст. ст. 209, 364 Кримінального кодексу України. Таким чином, Національне бюро як орган, що створений для захисту інтересів держави, має право на звернення до суду із зазначеними позовами з огляду на імперативні приписи Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" і на виконання покладених на нього завдань та (або) обов'язків.

Судом встановлено, що Національне антикорупційне бюро України наявність підстав для подання позову обґрунтовує необхідністю попередження, виявлення, припинення та запобігання вчиненню корупційного правопорушення, ознаки якого позивач убачив у спірних правовідносинах при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000222 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 209 та ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України.

З урахуванням викладеного, господарський суд приходить до висновку про те, що Національне антикорупційне бюро України з огляду на імперативні приписи Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" наділене правом на звернення до суду з даним позовом.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Одним зі способів захисту прав та законних інтересів є визнання правочину недійсним (п.2 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між відповідачами Договір № 12/11-1 є договором поставки, а підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу України актами цивільного законодавства визнаються Конституція України, Цивільний кодекс України, інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу, акти Президента України у випадках, встановлених Конституцією України, постанови Кабінету Міністрів України та нормативно-правові акти інших органів державної влади України, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом.

Відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання. Згідно зі ст. 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Відповідно до ст. 7 Господарського кодексу України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Однією з підстав недійсності Договору № 12/11-1 є його невідповідність законам або іншим нормативно-правовим актам.

Відповідно до п. 8 Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №382/2011, Міненерговугілля у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує і контролює їх виконання.

Накази Міненерговугілля України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Нормативно-правові акти Міненерговугілля України підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Накази Міненерговугілля України, видані в межах його повноважень, є обов'язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами та місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та громадянами.

Відповідно до ст. 117 Конституції України нормативно-правові акти Кабінету міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.

Пунктом 2 Наказу Міненерговугілля України від 11.03.2014 № 237 "Про невідкладні заходи стабілізації фінансового стану галузі та запобігання проявам корупції" наказано керівникам вугледобувних підприємств спільно з ДП "Вугілля України" забезпечити продаж збагаченого вугілля за ринковими цінами безпосередньо генеруючим компаніям теплових електростанцій. Також вказаним пунктом наказано вжити заходів для недопущення продажу посередникам незбагаченого вугілля.

Пунктом 1 Указу Президента "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" № 493/92 від 03.10.1992 встановлено, що нормативно-правові акти міністерств підлягають реєстрації у Міністерстві юстиції України.

Відповідно до п. п. 2-4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 28.12.1992 № 731, державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що мають міжвідомчий характер, тобто є обов'язковими для інших міністерств, органів виконавчої влади, а також органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, що не входять до сфери управління органу, який видав нормативно-правовий акт.

Згідно п. 6 вказаного Положення державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади здійснює Міністерство юстиції України.

Відповідно до п. 15 Положення міністерства, інші центральні органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування.

Як випливає з приписів ст. 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності" регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України "Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності" регуляторні акти міністерств офіційно оприлюднюються в "Офіційному віснику" та у газеті "Урядовий кур'єр" не пізніш як у десятиденний строк після їх державної реєстрації або прийняття та підписання, у випадку, якщо ці регуляторні акти не підлягають державній реєстрації.

Як випливає зі змісту Наказу Міненерговугілля України від 11.03.2014 № 237 "Про невідкладні заходи стабілізації фінансового стану галузі та запобігання проявам корупції", зазначений наказ не носить міжвідомчий характер, оскільки згідно преамбули стосується виключно державних підприємств, установ, організацій та об'єднань, що належать до сфери управління Міненерговугілля України, та господарських товариств, щодо яких Міненерговугілля здійснює повноваження з управління корпоративними правами держави. Крім того, зазначений наказ не встановлює та не скасовує норми права, не пройшов державну реєстрацію і опублікування у визначеному законодавством порядку.

З огляду на викладене, господарський суд приходить до висновку про те, що Наказ Міненерговугілля України від 11.03.2014 № 237 "Про невідкладні заходи стабілізації фінансового стану галузі та запобігання проявам корупції", на що звертали увагу суду відповідачі у своїх заявах по суті не є ані нормативно-правовим, ані регуляторним актом міністерства. Відповідно, зазначений наказ Міненерговугілля України не є актом цивільного або господарського законодавства.

Таким чином, недодержання в момент вчинення правочину вимог Наказу Міненерговугілля України від 11.03.2014 № 237 "Про невідкладні заходи стабілізації фінансового стану галузі та запобігання проявам корупції" не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Водночас, п. 11 Наказу Міненерговугілля України від 11.03.2014 № 237 "Про невідкладні заходи стабілізації фінансового стану галузі та запобігання проявам корупції" було попереджено про персональну відповідальність за виконання вимог цього наказу.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідь на адвокатський запит відповідача-2 Міненерговугілля України було надано листа від 14.06.2018р., зі змісту додатків якого, вбачається, що ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" надавало на адресу органу управління (Міненерговугілля України) зокрема, довідку щодо реалізації покупного вугілля по ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" на 31.12.2015 (код форми 5023), в якій міститься інформація про укладений з ТОВ "Дантрейд ЛТД" Договір № 12/11-1 від 12.11.2015, вид та вартість продукції, обсяги поставки за даним договором.

Матеріали справи не містять жодних доказів притягнення посадових осіб Міненерговугілля України, ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" до відповідальності за відвантаження енергетичного вугілля як на користь ТОВ "Дантрейд ЛТД", так і на користь інших суб'єктів господарювання, що не є генеруючими компаніями теплових електростанцій.

Таким чином, суд дійшов висновку, що прийнявши від ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" відповідну звітність про відвантаження енергетичного вугілля, та не притягнувши посадових осіб підприємства до відповідальності, міністерство, в розумінні ст. 241 Цивільного кодексу України, схвалило укладені ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" договори поставки.

Такі правові висновки в подібних правовідносинах наведені в постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 5013/492/12.

З огляду на викладене, твердження позивача про порушення відповідачами під час укладення та виконання оспорюваного договору вимог Наказу Міненерговугілля України від 11.03.2014 № 237 "Про невідкладні заходи стабілізації фінансового стану галузі та запобігання проявам корупції" є безпідставними та суперечать матеріалам справи.

Дослідивши матеріали справи, суд відхиляє як необґрунтовані посилання позивача на показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо встановлення заборони на продаж енергетичного вугілля на користь не генеруючих компаній теплових електростанцій, оскільки хоча дані особи і перебували на керівних посадах в Міненерговугілля України, проте їх показання, за висновками суду, по-перше, суперечать матеріалам справи та позиції міністерства, викладеній в офіційних документах, а по-друге, в силу положень ст. ст. 73, 74, 79 ГПК України не можуть слугувати підставою (в тому числі однією з таких підстав) для визнання договору в судовому порядку.

Як було зазначено вище, Наказ Міненерговугілля України від 11.03.2014 № 237 "Про невідкладні заходи стабілізації фінансового стану галузі та запобігання проявам корупції" не є ані нормативним, ані регуляторним актом.

Судом досліджено зміст Наказ № 237 та встановлено, що він не містить жодних прямих заборон на укладення договорів поставки вугілля між вугледобувними підприємствами та не генеруючими компаніями теплових електростанцій.

Даний наказ містить лише рекомендації, що адресовані виключно підприємствам, що входять до сфери управління Міненерговугілля України. Крім того, як випливає з наявного в матеріалах справи Протоколу спільної наради Міненерговугілля України від 16.12.2014, на якому, зокрема, був присутній свідок ОСОБА_7 було рекомендовано ПАТ "Центренерго" укладати договори з державними підприємствами, установами, організаціями та об'єднаннями, що здійснюють господарську діяльність з постачання вугільної продукції та зареєстровані на території України поза межами здійснення антитерористичної операції.

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" (станом на дату укладення договору) зареєстроване та знаходиться в Донецькій області, м. Красноармійськ (м. Покровськ), м. Родинське. Отже на спільній нараді 16.12.2014 Міненерговугілля України рекомендувало ПАТ "Центренерго" утриматись від укладення договорів поставки вугільної продукції, зокрема, з ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська".

Стосовно доводів позивача про те, що станом на дату укладення між відповідачами договору, дія розпорядження Кабінету міністрів України № 1053-р від 30.10.2014р., яким віднесено м. Красноармійськ та м. Родинське до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, була зупинена згідно розпорядження від 05.11.2014р., яке в подальшому втратило чинність згідно розпорядження від 02.12.2015р. № 1275-р, суд відзначає, що як згідно розпорядження Кабінету міністрів України № 1053-р від 30.10.2014р., так і згідно розпорядження Кабінету міністрів України № 1275-р від 02.12.2015р. м. Родинське, де фактично та юридично знаходиться відповідач-1 відноситься до населених пунктів, на території якого проводиться антитерористична операція, на що звертали увагу відповідачі у своїх заявах по суті та у своїх виступах під час судових засіданнях з розгляду справи по суті, у зв'язку з чим такі доводи позивача відхиляються судом як необґрунтовані.

Суд також зазначає, що сам по собі факт наявності укладеного між ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" та ДП "Вугілля України" і ДП "Державна вугільна компанія" укладених договорів поставки вугільної продукції на інших умовах, ніж, зокрема, визначені у Договорі № 12/11-1, не є доказом факту реального постачання тієї самої вугільної продукції в той самий проміжок часу за різними цінами і позивачем не надано суду переконливих доказів протилежного.

У даному випадку суд виходить з положень ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України, відповідно до якої підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а також положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України щодо свободи договору.

Як вказує відповідач-2 у своєму відзиві та підтверджується матеріалами справи, постачання вугілля за укладеними з ДП "Вугілля України" і ДП "Державна вугільна компанія" договорами здійснювалось ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" на підставі відповідних заявок. В свою чергу, з лютого 2015 року ДП "Вугілля України" не надавало ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" заявки на придбання вугільної продукції. Крім цього, відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 14.07.2015 щодо ДП "Вугілля України" було порушено справу про банкрутство, а саме підприємство згідно наявних у справі доказів заборгувало ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" понад 70 мільйонів гривень.

Таким чином, твердження позивача про те, що протягом одного періоду часу ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" здійснювало реалізацію вугільної продукції на користь ДП "Вугілля України" за значно вищими цінами, ніж визначено оспорюваним Договором № 12/11-1, не відповідає матеріалам справи.

Щодо ДП "Державна вугільна компанія", то, як випливає з матеріалів справи, дане підприємство протягом дії оспорюваного договору не надавало заявок на придбання всього обсягу вугільної продукції, що реалізовувалась ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська". Як стверджує відповідач-1, ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська", та протягом розгляду справи судом не спростував позивач підприємство не має інфраструктури для зберігання значних обсягів видобутого вугілля, а тому за відсутності заявок від існуючих контрагентів державне підприємство реалізовувало вугілля іншим контрагентам, які надали кращі умови придбання продукції.

Суд також бере до уваги й те, що згідно довідки щодо реалізації покупного вугілля по ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" станом на 31.12.2015 відповідач-1 здійснював реалізацію вугілля марки Г 0-100 не тільки на користь ТОВ "Дантрейд ЛТД", але й на користь інших суб'єктів господарювання, що не є генеруючими компаніями теплових електростанцій.

Крім того, як випливає з указаної довідки, ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" здійснювало реалізацію вугілля на користь ТОВ "Дантрейд ЛТД" за цінами, що є середніми та суттєво не відрізняються від цін, за якими вугілля даної марки було реалізовано іншим контрагентам відповідача-1 у справі.

Твердження позивача про те, що ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" здійснювало реалізацію вугілля, яке є власністю українського народу, є безпідставним. Власністю українського народу є самі надра. Видобуте чи придбане, як у цьому випадку, вугілля є власністю надрокористувача, тобто ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська".

Відповідно до наявного в матеріалах справи Статуту ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" є підприємством, яке реалізує свою продукцію по цінах, які формуються в умовах економічної конкуренції, а у випадках, передбачених законодавством - по фіксованих цінах.

Згідно приписів ст. 44 Господарського кодексу України підприємництво здійснюється на основі самостійного формування програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Як випливає з наявного в матеріалах справи листа Міненерговугілля України вих. № 04/13-12164 від 22.11.2016, "...ціни на сортове вугілля, вугілля для коксування, а також вугілля для теплових електростанцій та інших споживачів визначаються постачальником і покупцем у договорах про продаж вугілля суб'єктами господарювання...". Також в даному листі Міненерговугілля України зазначило, що "...ціни на вугільну продукцію не регулюються, вугледобувні підприємства не належать до природних монополій, а відповідно до ст. 11 Закону України "Про ціни та ціноутворення", використовують вільні ціни, які встановлюються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін. Отже, законодавством Україні не передбачено державне регулювання цін на вугільну продукцію, ціни встановлюються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, виходячи від конкретних умов договору.

Як у відзиві на позовну заяву, так і в судових засіданнях протягом розгляду справи по суті відповідач-1 вказував на те, що він здійснює свою діяльність на умовах вільного формування ціни на вугільну продукцію, визначаючи її виходячи із попиту, пропозицій, які існують в даний час на конкретну марку вугілля на енергетичному ринку країни. При цьому, відповідач-1 у своєму відзиві звертав увагу суду на те, що умовами укладеного з відповідачем-2 договору була передбачена передоплата вартості вугілля.

Також, відповідно до наявного в матеріалах справи Висновку експертного товарознавчого дослідження № 9637, складеного 03.07.2017 Харківським НДІ судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса, вартість вугілля, зазначеного, зокрема, в Договорі № 12/11-1 та додатку до нього, є ринковою та входить в діапазон встановлених ринкових цін.

Водночас суд оцінює вказаний висновок експерта як звичайний письмовий доказ в порядку ст. 86 ГПК України та враховує у даному випадку заперечення позивача, викладені у відповіді на відзиви та не вважає такий висновок висновком експерта в розумінні ст. 98 ГПК України, оскільки поданий відповідачем-1 доказ не відповідає ч. 7 названої статті.

При цьому, господарський суд відхиляє як необґрунтовані висновки щодо ринкової вартості вугілля, наведені у Висновку експертів за результатами проведення комплексної судово-економічної та товарознавчої експертизи, підготовленому Київським НДІ судових експертиз № 17820/16-53/20019/16-45 від 04.05.2017, оскільки, як випливає з тексу даного Висновку (стор. 14 Висновку) "...При визначенні вартості не враховуються умови контрактів".

У даному випадку, суд вважає, що враховуючи відсутність державного регулювання цін на вугільну продукцію та вільне формування цін, умови відповідного договору поставки вугільної продукції, такі як, обсяг поставки, умови оплати (попередня оплата або відстрочення платежу), умови поставки (в т.ч. хто несе витрати з транспортування та т.і.) мають істотне значення при визначенні вартості вугілля при укладенні договору.

Водночас, Висновком експертів за результатами проведення комплексної судово-економічної та товарознавчої експертизи, підготовленому Київським НДІ судових експертиз № 17820/16-53/20019/16-45 від 04.05.2017 не встановлено необґрунтовану реалізацію за заниженими цінами ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" вугілля на користь ТОВ "Дантрейд ЛТД"; не вбачається нанесення збитків в результаті реалізації ДП "ВК "Краснолиманська" вугілля, в т.ч. на користь ТОВ "Дантрейд ЛТД", за Договором № 12/11-1; не встановлено необґрунтовану закупівлю вугілля за завищеними цінами ПАТ "Центренерго" за Договором № 111/48, укладеного з ТОВ "Дантрейд ЛТД"; не вбачається нанесення збитків в результаті закупівлі ПАТ "Центренерго" вугілля, в т.ч. у ТОВ "Дантрейд ЛТД" за Договором № 111/48.

Таким чином, Висновком експертів за результатами проведення комплексної судово-економічної та товарознавчої експертизи, підготовленому Київським НДІ судових експертиз № 17820/16-53/20019/16-45 від 04.05.2017, зокрема, не встановлено жодних порушень та завдання збитків у результаті укладення та виконання відповідачами оспорюваного Договору поставки № 12/11-1.

Також суд звертає увагу, що Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 3516/3517-17, підготовлений Дніпропетровським НДІ судових експертиз від 05.10.2017, також не встановив заподіяння будь-яких збитків в результаті укладення та виконання Договору поставки № 12/11-1, укладеному між ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" та у ТОВ "Дантрейд ЛТД" та Договору № 111/48, укладеному між ПАТ "Центренерго" та ТОВ "Дантрейд ЛТД".

Таким чином, за результатами проведення в межах кримінального провадження № 0000222 двох судових експертиз не встановлено, зокрема, порушень при укладенні та виконанні відповідачами Договору № 12/11-1, а також не встановлено заподіяння збитків ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська" та ПАТ "Центренерго".

Відповідно до ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

У пункті 3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27.03.2017 № 01-06/680/17 "Про деякі питання застосування положень пункту 13 частини першої статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" зазначено, що розглядаючи справи за позовами Національного бюро про визнання угод недійсними, суди мають досліджувати такі угоди в контексті статті 203 Цивільного кодексу України, яка визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, статті 207 Господарського кодексу України та інших норм чинного законодавства України, які містять підстави недійсності угод.

Отже, під час вирішення такого спору судам, зокрема, необхідно встановлювати такі обставини:

- наявність або відсутність підстав для визнання недійсною спірної угоди, передбачених нормами, на які посилається позивач, мотивуючи позовні вимоги;

- правові норми, які підлягають застосуванню до цих спірних правовідносин;

- відповідність або невідповідність змісту цієї угоди ЦК України та ГК України, іншим актам законодавства, інтересам суспільства, його моральним засадам.

При цьому, суд повинен дослідити наявні у справі докази, з'ясувати обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених цими доказами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі № 923цс15.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою (п. 3.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, викладеними ним у відповіді на відзив про те, що до предмету доказування у даній справі, з огляду на суб'єктний склад учасників спірних правовідносин, входить саме встановлення наявності або відсутності наміру (намірів) сторін договору на порушення інтересів держави та суспільства та відповідно відхиляє доводи, зокрема, відповідача-2 щодо доведення суду наявності вини сторін договору у формі умислу щодо порушення інтересів держави і суспільства та його моральним засадам при укладенні договору.

Оскільки позов Національного антикорупційного бюро України спрямований на захист інтересів держави і суспільства, суд має встановити особу, якій завдано шкоду, протиправні наслідки оспорюваної угоди, а також усвідомлення сторонами протиправності спірного правочину і його суперечності інтересам держави і суспільства (наявність наміру).

Доказом вини, зокрема, може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 № 6-1528цс15, від 06.07.2015 № 6-166цс15, а також у пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Водночас питання, чи мало місце протиправне діяння та чи вчинене воно відповідною особою, як і спрямованість умислу особи, може також доводитися іншими наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності з урахуванням вимог, визначених у розділі V ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, позивач не обґрунтував та належними доказами не довів, в чому саме полягав намір відповідачів порушити інтереси держави або суспільства. Крім того, позивач, не вказав, які саме інтереси держави або суспільства було порушено відповідачами внаслідок укладення та виконання оспорюваного Договору № 12/11-1 та в чому саме полягає таке порушення.

Також позивачем не обґрунтовано та не доведено належними доказами, якій особі внаслідок укладення та виконання відповідачами оспорюваного договору було завдано шкоду та не доведено сам факт завдання шкоди.

Натомість, матеріалами справи, в тому числі наданими позивачем висновками судових експертиз, підтверджується, що Договір № 12/11-1 відповідає вимогам законодавства, а його укладення та виконання відповідачами не призвело до завдання збитків кому-небудь.

Наявність наміру у сторін щодо порушення інтересів держави і суспільства, моральних засад під час укладення та виконання Договору № 12/11-1 ані в поданій позовній заяві, ані під час розгляду справи судом позивачем у встановленому процесуальним законом суду не доведено.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 2 Кримінально-процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виходячи з наведених приписів законодавства, суд приходить до висновку, що встановлення наявності ознак кримінального правопорушення під час укладення та виконання Договору № 12/11-1, а також встановлення особи, якій завдано шкоду, противоправних наслідків та умислу у формі вини може бути здійснене лише в рамках кримінального процесу.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Таким чином, належним доказом наявності корупційного правопорушення під час укладення і виконання оспорюваного договору, а також встановлення особи, якій завдано шкоду внаслідок цього, противоправних наслідків та вини у формі умислу, може бути лише відповідний вирок суду в кримінальному провадженні № 0000222.

Проте, доказів прийняття остаточного рішення у межах кримінального провадження № 0000222 сторонами суду не надано.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії", "Бурдов проти Росії", "Прессос Компанія Навєра С.А." та інші проти Бельгії", "Пайн Велі Девелопмент Лтд." та інші проти Ірладнії" визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно законодавства країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відтак втручання суду у право відповідачів на отримання результатів здійснення ними своєї господарської діяльності, як власне і втручання у здійснення такої діяльності необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Щокін проти України", "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес" АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України", "East/West Alliance Limited" проти України").

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Як встановлено судом вище, позивачем у встановленому процесуальним законом порядку не доведено суду який саме нормативно-правовий акт (або акти) порушено відповідачами у зв'язку з укладенням спірного правочину.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. (рішення ЄСПЛ в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції").

Так, суд погоджується з неодноразовими посиланнями представника позивача при розгляді даної справи по суті на важливе значення даного спору, зокрема, для самого позивача, суд враховує, що в силу приписів Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" на позивача покладено завдання щодо попередження, виявлення, припинення та запобігання вчиненню корупційних правопорушень, проте з огляду на викладені вище встановлені судом обставини справи, зокрема, відсутність на дату укладення договору державного регулювання відпускних цін на вугільну продукції та встановлення таких цін суб'єктами господарювання за їх згодою, наявність у спірному договорі умови щодо передоплати вартості вугілля, при цьому, суд у даному випадку врахував також фактичне та юридичне місцезнаходження відповідача-1 та надав оцінку доводам позивача щодо правовідносин з реалізації вугілля останнього з ДП "Вугілля України", ДП "Державна вугільна компанія", суд також враховує встановлений господарським законодавством принцип рівноправності суб'єктів господарювання та недопущення будь-яких привілеїв для суб'єктів господарювання, які належать до державного сектору економіки, відсутність завдання державі будь-яких збитків (матеріали справи таких доказів не містять), виправданим втручання суду у право відповідачів як сторін спірного правочину на мирне володіння своїм майном назвати не можна.

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Оцінюючи наслідки втручання у право відповідачів на мирне володіння майном, виходячи з заявлених вимог, враховуючи принцип "пропорційності", судом встановлено, що у даному випадку втручання суду буде непропорційним, оскільки не буде досягнуто "Справедливої рівноваги" (балансу між інтересами сторін), а сторони оспорюваного договору будуть нести надмірний тягар у зв'язку з таким втручанням.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним позивачем в позовній заяві не доведено, а під час розгляду справи судом не встановлено.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судові витрати, у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 16.10.2018р.

Суддя С.М. Морозов