ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 924/1279/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

за участю секретаря судового засідання - Лихошерст І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Хмельницької області

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 (головуючий суддя - Павлюк І.Ю., судді: Миханюк М.В., Савченко Г.І.)

та на рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.03.2018 (суддя Гладюк Ю.В.)

за позовом Заступника прокурора Хмельницької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Міністерства екології та природних ресурсів України,

до: 1. Національного природного парку "Подільські товтри"

2. Фізичної особи-підприємця Яцкова Василя Володимировича

про визнання недійсною угоди на рекреаційну діяльність,

за участю:

прокурора: Паршутіна Ю.А. (посвідчення від 09.11.2016), Збарих С.М. (посвідчення від 05.09.2014),

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Хмельницької області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства екології та природних ресурсів України звернувшись в суд з позовом, просив визнати недійсною угоду №СТ-013 від 12.06.2017 (далі - угода), укладену між Національним природним парком "Подільські товтри" (далі - відповідач-1, Парк) і Фізичною особою-підприємцем Яцковим Василем Володимировичем (далі - відповідач-2).

Позов обґрунтовано тим, що надана відповідачеві-2 земельна ділянка є лісовою ділянкою природно-заповідного фонду, яка в порушення вимог статті 18 Лісового кодексу України надана для здійснення рекреаційної діяльності без рішення відповідного органу виконавчої влади та погодження компетентного державного органу виконавчої влади, а умовами цієї угоди передбачається діяльність, яка може негативно вплинути на стан природних комплексів та об'єктів Парку без урахування вимог природоохоронного законодавства щодо режимів охорони та використання територій національних природних парків.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 19.03.2018, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2018, в позові відмовлено.

Оскаржувані судові рішення мотивовані недоведеністю прокурором як порушення прав держави, так і обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними, оскільки предмет угоди не містить домовленості сторін про передачу в користування земельних ділянок лісогосподарського призначення.

У касаційній скарзі прокурор просить вказані судові акти скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ці вимоги мотивовано тим, що матеріали справи містять недосліджені судами, в порушення статті 236 Господарського процесуального кодексу України, документи, що свідчать про приналежність спірної ділянки до лісового фонду, обліковану за лісовим господарством, що відноситься до території природно-заповідного фонду. На думку прокурора висновки судів здійснені без врахування положень пункту 4.3.2 Положення про Національний природний парк "Подільські товтри", статей 2, 21 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", статей 9, 63 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", статей 1, 18, 46, 47 Лісового кодексу України, статей 203, 207, 228 Цивільного кодексу України, статей 90, 92 Земельного кодексу України.

Переглянувши у касаційному порядку на підставі встановлених фактичних обставин справи судові рішення, враховуючи встановлені Господарським процесуальним кодексом України межі такого перегляду, суд касаційної інстанції виходить із наступного.

Судами у справі встановлено, що наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 26.01.2005 №46 затверджено Положення про Національний природний парк "Подільські Товтри" (далі - Положення), до якого внесені зміни та доповнення наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 15.08.2013 №353 (викладеного в новій редакції) та наказом Міністерства екології та природних ресурсів від 28.07.2015 №280.

Згідно з пунктом 1.1 Положення Національний природний парк "Подільські Товтри" створений відповідно до Указу Президента України від 27.06.1996 №474/96 "Про створення національного природного парку "Подільські Товтри", є об'єктом природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.

Відповідно до пунктів 1.6, 2.1 Положення загальна площа парку становить 261316 га землі, у т. ч. 4453,06 га земель, що надаються у постійне користування Парку та 256862,994 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів. Парк створений з метою збереження, відтворення та раціонального використання природних ландшафтів Поділля з унікальними історико-культурними комплексами, що мають важливе природоохоронне, наукове, освітнє, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення.

Пунктом 3.4 Положення передбачено, що для забезпечення виконання основних завдань та проведення природоохоронних заходів, науково-дослідних, господарських робіт на території парку, адміністрація має право, зокрема, надавати в установленому порядку платні послуги згідно із законодавством.

На території парку відповідно до природоохоронного законодавства виділяють такі зони: заповідна, регульованої рекреації, стаціонарної рекреації, господарська (п. 4.3 Положення). Зона регульованої рекреації - в її межах проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих та пам'ятних місць. Зона стаціонарної рекреації призначена для розміщення готелів, мотелів, кемпінгів, інших об'єктів обслуговування відвідувачів парку (п.п. 4.3.2, 4.3.3 Положення).

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2007 №681 Національному природному парку "Подільські Товтри" 05.08.2011 видано Державний акт серія ЯЯ №337783 на право постійного користування земельною ділянкою площею 259,6520 га, яка розташована на території Калачковецької сільської ради Камянець-Подільського району Хмельницької області.

Встановлено і те, що 12.06.2017 між Національним природним парком "Подільські Товтри" (далі - парк, НПП "Подільські Товтри") та ФОП Яцков Василь Володимирович (далі - підприємець) укладено спірну угоду на рекреаційну діяльність №СТ-013, згідно умов пункту 1.1 якої, в порядку та на умовах, визначених цією угодою парк дозволяє підприємцю проводити рекреаційну діяльність, яка пов'язана із наданням усіх видів рекреаційних послуг в Староушицькому природоохоронному науково-дослідному відділенні (квартал 53, виділи 2, 21) на площі 2,5га.

У відповідності до пунктів 1.2, 1.3 угоди, підприємцю дозволяється розміщувати готелі, мотелі, кемпінги в зоні стаціонарної рекреації (при наявності погодження компетентного органу, рішення НТР), встановлювати споруди з метою організації відпочинку, ночівлі, прокату спорядження, споживання їжі, продажу продуктів, напоїв. Парк дозволяє одночасно перебувати не більше 70 людей на га (при цьому у пункті 5.17 ДБН 360-92* передбачено в зоні стаціонарної рекреації можливість концентрації на береговій смузі до 4 чол. в день на 1 погонний метр берегової смуги).

Пунктом 1.4 угоди передбачено, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 №1913 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватись бюджетними установами природно-заповідного фонду" (у редакції постанови від 02.06.2003 №827) на території НПП "Подільські Товтри" згідно наказу НПП "Подільські Товтри" №67 від 25.04.2017 за послуги, які можуть надаватися в облаштованих рекреаційних зонах, введено плату станом на час укладення цієї угоди, а саме: одноденний відпочинок однієї людини - 10,00 грн.; стоянка на виділеній та облаштованій земельній ділянці рекреаційної зони транспортними засобами: автобус - 18,00 грн.; мікроавтобус - 18,00 грн.; легковий автомобіль - 10,00 грн.; мотоцикли - 5,00 грн.; причеп до мікроавтобуса, автомобіля - 8,00 грн.

Згідно з умовами пункту 4.4 угоди, підприємець за позитивним рішенням науково-технічної ради НПП "Подільські Товтри" розміщує ємності для роздільного збирання (тимчасового утримання) ТПВ, забезпечує роздільний збір та вивіз або передачу ТПВ спеціалізованим підприємствам на переробку або утилізацію відходів; облаштовує гідроізоляційний вигріб для збору та видаленню господарсько-фекальних стоків.

Ця угода вважається укладеною і набирає чинності з моменту її підписання сторонами та скріпленням печатками сторін та діє до 01.12.2055.

Угода на рекреаційну діяльність від 12.06.2017 №СТ-013 підписана представниками сторін та скріплена печаткою НПП "Подільські Товтри".

Відмовляючи у задоволені даного позову про визнання недійсною угоди на рекреаційну діяльність суди виходили з того, що спірна ділянка віднесена до зони стаціонарної рекреації, предмет спірної угоди не містить домовленості сторін про передачу в користування лісових ділянок, наявність в договорі пункту 4.4 не тягне недійсність договору в цілому, а тому спірною угодою не порушені норми Лісового кодексу України.

Підстави для скасування вказаних судових актів відсутні з огляду на таке.

Згідно з приписами статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до частин першої та другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, відповідно до приписів чинного законодавства недійсність правочину пов'язується з недодержанням сторонами при вчиненні правочину вимог закону.

За змістом частини 3 статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про недійсність угоди на рекреаційну діяльність від 12.06.2017 №СТ-013, прокурор, зокрема, посилався на те, що у користування підприємцю передавалась земельна ділянка, віднесена до земель лісового фонду, за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади та погодження, що є порушенням статті 18 Лісового кодексу України.

За приписами статті 18 Лісового кодексу України у редакції від 10.03.2017, чинній на час укладання спірної угоди від 12.06.2017, об'єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності. Тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим - терміном від одного до п'ятдесяти років і короткостроковим - терміном до одного року. Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства. Суб'єктами правовідносин тимчасового користування лісами є: власники лісів або уповноважені ними особи; підприємства, установи, організації, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи. Тимчасовий лісокористувач не має права передавати лісові ділянки в тимчасове користування іншим особам.

Судами встановлено, що предмет спірної угоди не містить домовленості сторін про передачу в користування лісових ділянок як і не було такої передачі під час виконання спірної угоди.

Крім того, між сторонами не підписувались будь-які акти щодо передачі в користування лісових чи земельних ділянок, оскільки умовами пункту 1.1 угоди на рекреаційну діяльність від 12.06.2017 №СТ-013 передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цією угодою сторона-1 дозволяє стороні-2 проводити рекреаційну діяльність, яка пов'язана із наданням усіх видів рекреаційних послуг в Староушицькому природоохоронному науково-дослідному відділенні (квартал 53, виділи 2, 21) на площі 2,5га.

Встановлено і те, що відповідно до Таксаційного описи (Проект організації та розвитку лісового господарства природоохоронного науково-дослідного відділення НПП "Подільські Товтри" за 2009 рік із відомостями поквартальних підсумків, відповідно до якого (аркуш 29) квартал 53 виділ 2, 21 віднесено до зони стаціонарної рекреації.

Згідно з частиною 1 статті 19 Земельного кодексу України у редакції від 04.06.2017, чинній на час укладання спірної угоди (далі - ЗК України) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Частиною 2 статті 20 ЗК України (в редакції, чинній на час затвердження Міністерством охорони навколишнього природного середовища України Положення про НПП "Подільські Товтри") зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до статей 43, 44, 45 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об'єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об'єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об'єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам'ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об'єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва). Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.

Згідно з частинами 2, 3, 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" у редакції від 10.03.2017, чинній на час укладання спірної угоди, землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об'єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об'єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення. На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об'єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. Межі територій та об'єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об'єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об'єктів природно-заповідного фонду.

Статтею 9 цього Закону передбачено, що території та об'єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища. Встановлені частиною першою цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об'єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об'єктів.

Відповідно до частин 2, 3 статті 20 названого Закону ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об'єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.

Згідно з абзацами 1, 4 частини 1 та частиною 2 статті 21 цього ж Закону на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об'єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням, зокрема, зона стаціонарної рекреації - призначена для розміщення готелів, мотелів, кемпінгів, інших об'єктів обслуговування відвідувачів парку, тут забороняється будь-яка господарська діяльність, що не пов'язана з цільовим призначенням цієї функціональної зони або може шкідливо вплинути на стан природних комплексів та об'єктів заповідної зони і зони регульованої рекреації. На території зони регульованої рекреації, стаціонарної рекреації та господарської зони забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території національного природного парку.

Судами першої та апеляційної інстанцій відповідно до повноважень, наданим їм процесуальним законодавством встановлено і скаржником не спростовано, що предметом оспорюваного правочину є виключно надання Парком дозволу Підприємцю надавати населенню усі види рекреаційних послуг на певній території земель природно-заповідного фонду що відносяться до зони стаціонарної рекреації, але аж ніяк не передача у користування земельної ділянки іншого цільового (лісогосподарського) призначення з метою ведення підприємницької діяльності, що виключає порушення вимог лісового чи природоохоронного законодавства при вчиненні спірного правочину.

Відтак посилання прокурора на те, що підприємцю передавались у користування землі лісового фонду з порушенням статті 18 Лісового кодексу України не знайшли свого підтвердження, оскільки встановлених судами обставин не спростовують.

При цьому суди обґрунтовано відхилили посилання прокурора на те, що п.4.4 спірної угоди тягне недійсність угоди на рекреаційну діяльність в цілому, через те, що відповідно до пункту 1 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України 17.03.2011 №145, вигрібна яма (вигріб) це інженерна споруда у вигляді поглиблення в землі, виконана з водотривкого матеріалу, призначена для збирання та зберігання рідких відходів, наземна частина якої обладнана щільно прилягаючою кришкою та решіткою для відокремлення твердих відходів.

Згідно п.4.4 угоди підприємець розміщує ємності для роздільного збирання (тимчасового утримання) ТПВ, забезпечує роздільний збір та вивіз або передачу ТПВ спеціалізованим підприємствам на переробку або утилізацію відходів; облаштовує гідроізоляційний вигріб для збору та видаленню господарсько-фекальних стоків, за позитивним рішенням науково-технічної ради НПП "Подільські Товтри".

За змістом абзацу 4 частини 1 статті 21 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" та пункту 1.2 угоди зона стаціонарної рекреації призначена для розміщення готелів, мотелів, кемпінгів, інших об'єктів обслуговування відвідувачів парку, в зв'язку з чим дозволено Підприємцю розміщувати готелі, мотелі, кемпінги в зоні стаціонарної рекреації (при наявності погодження компетентного органу, рішення НТР), встановлювати споруди з метою організації відпочинку, ночівлі, прокату спорядження, споживання їжі, продажу продуктів, напоїв; а прокурором не доведено розміщення Товариством зазначених об'єктів у інших функціональних зонах, де відповідна діяльність заборонена.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується, що прокурором не обґрунтовано яким чином п.4.4 спірної угоди тягне недійсність угоди на рекреаційну діяльність в цілому.

Отже, з врахуванням вищевикладеного, та того, що спірна на земельна ділянка (квартал 53, виділи 2, 21) на площі 2,5га відноситься до зони санітарної рекреації, висновок судів про те, що укладення спірної угоди на рекреаційну діяльність узгоджується як з чинним законодавством України, так із Положенням про Національний природний парк "Подільські Товтри", визнається колегією суддів обґрунтованим.

Наведене узгоджується з правовими висновками Касаційного господарського суду, викладеними у постанові від 02.10.2018 зі справи №924/1275/17 і колегія суддів не вбачає підстав відступати від них.

Посилання прокурора на те, що спірна угода протирічить інтересам держави та суспільства також відхиляється колегією суддів, позаяк цим доводам надавалась оцінка судами попередніх інстанцій і вони були мотивовано відхилені.

Згідно з частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Таких обставин, що свідчили б про невідповідність укладеної угоди інтересам держави чи суспільства судами не встановлено, а прокурором в касаційній скарзі не аргументовано протилежного, а відтак підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

За приписами статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, а враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи щоб продемонструвати сторонам що вони були почуті, суд касаційної інстанції вважає, що підстави для задоволення касаційної скарги, а відтак і для скасування оскарженої постанови суду апеляційної інстанції, відсутні.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання касаційної скарги належить покласти на заявника.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Хмельницької області залишити без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 у справі Господарського суду Хмельницької області № 924/1279/17, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов