ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" жовтня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/1760/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоарт", м. Харків третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Приватне підприємство "Аякс-Авто", м. Харків
до Публічного акціонерного товариства "Мегабанк", м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників учасників справи:

позивача - не з'явився

відповідача - Виговська А.В., Дідик С.Є.

третьої особи - Загребельний Р.В.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Автоарт", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Мегабанк", відповідач, в якому просить суд визнати недійсним договір поруки від 28.02.2018 в якому зазначені сторони Публічне акціонерне товариство "Мегабанк" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Автоарт". Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи позов, позивач вказав на те, що при ознайомлені з матеріалами справи №922/1605/18 за позовом ПАТ "Мегабанк" до ТОВ "Технік Центр", ТОВ "Технік-Центр", ТОВ "Містраль Авто", ПП "Аякс-Авто", ТОВ "Техно-Арт", ТОВ "Автоарт", ТОВ "Артсіті", ТОВ "Профіль-М", ТОВ "Комапанія "Арт-Івест", ТОВ "Арт-Лекс ЛТД", ТОВ "Артсіті ЛТД", ТОВ "Автоарт ЛТД", ТОВ "Арт-Лекс", ТОВ "Адамант-Авто" про стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставне майно, яка знаходиться в провадженні господарського суду Харківської області, позивачем був виявлений договір поруки від 28.02.2018, укладений між ПАТ "Мегабанк" та ТОВ "Автоарт". Позивач стверджує, що вказаний договір ТОВ "Автоарт" ніколи не укладався, тому є недійсним, оскільки укладений за відсутності вільного волевиявлення ТОВ "Автоарт" на його укладання. Враховуючи те, що вказаний договір зачіпає інтереси позивача, завдаючи йому шкоди, позивач вимушений звернутись до господарського суду за захистом своїх порушених прав, шляхом визнання спірного договору недійсним. Підставами для визнання спірного договору недійсним, окрім факту його не укладання позивачем, останній визначає відсутність у договорі поруки обсягу зобов'язань поручителя; відсутність у договорі істотних умов, а саме: відсутність прав для поручителя; невідповідність у договорі інформації про сторони, а саме: адреси сторін зазначені без урахування рішення І сесії VII скликання Харківської міської ради від 20.11.2015 "Про перейменування об'єктів топоніміки міста Харкова"; невідповідність спірного договору поруки іншим кредитним договорам, стороною яких є ПАТ "Мегабанк"; зміст договору поруки не відповідає вимогам чинного законодавства України (ст.ст. 217, 523, 534, 554, 555, 556, 558, 559, ст. 652 ЦК України).

Відповідач проти позову заперечував у повному обсязі, з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, наданому до суду 25.07.2018, та просив суд відмовити в його задоволенні. Зокрема, в обґрунтування заперечень вказував на те, що виходячи з положень статті 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Втім, позивачем не наведено та не обґрунтовано жодної невідповідності договору поруки від 28.02.2018 вимогам чинного законодавства.

Третя особа, ПП "Аякс-Авто", у відзиві на позовну заяву зазначила, що ТОВ "Автоарт" ніколи не поручалося за виконання ПП "Аякс-Авто" будь-яких зобов'язань, такого роду перемов ніколи не велося та договорів не укладалося. Спірний договір поруки є сфальсифікованим. Позовні вимоги третя особа вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 26.09.2018 підготовче провадження у справі було закрите та справа призначена до судового розгляду по суті на 01.10.2018 об 11:30.

Позивач у призначене судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до ст.ст. 120, 121 ГПК України, про що свідчить ухвала-повідомлення суду від 26.09.2018. Крім того, 28.09.2018 представник позивача Мокроусов Ю.С. був ознайомлений з матеріалами справи, в яких міститься ухвала-повідомлення суду від 26.09.2018 про призначення судового засідання на 01.10.2018 об 11:30.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини суд враховує при розгляді справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Суд враховує, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Аліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

У той же час, суд надає особливого значення принципу, записаному в судовій практиці Європейського суду з прав людини, коли на держави, що підписали Конвенцію, лягає обов'язок таким чином організувати свою судову систему, щоб вона кожному могла гарантувати право отримати остаточне рішення у спорі щодо його цивільних прав та обов'язків упродовж розумного строку (серед багатьох інших, рішення у справі "Фрідлендер проти Франції" [GC], N 30979/96, п. 45, CEDH 2000-VII).

Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд, вважає, що позивач не був позбавлений права направити в судове засідання свого представника.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення позивача про дату, час та місце судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника позивача за наявними у справі доказами.

Присутні у судовому засіданні 01.10.2018 представники відповідача проти позову заперечували та просили суд відмовити в його задоволенні.

Присутній у судовому засіданні представник третьої особи наполягав на тому, що спірний договір є сфальсифікованим та підтримав позов.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, суд встановив наступне.

28.02.2018 між ПАТ "Мегабанк" (кредитор) та ТОВ "Автоарт" (поручитель), які надалі іменуються "сторони" був укладений договір поруки, відповідно до умов якого (розділ 1), поручитель поручається перед кредитором за виконання Приватним підприємством "Аякс-Авто" (), далі за текстом - боржник, в повному обсязі усіх його обов'язків, що виникли з Генерального договору на здійснення кредитних операцій № ГД-16/13 від 28.10.2013, в межах якого був укладений:

кредитний договір № 20-38м/2013/ГД-16/13 від 28.10.2013, відповідно до умов якого, кредитор надав грошові кошти в строк з 28.10.2013 до 23.11.2018 в наступному порядку:

- за позичковими рахунками № та № 0431 відкрив мультивалютну відновлювану кредитну лінію в розмірі 1 375 000,00 дол. США в строк з 28.10.2013 до 23.11.2018 на поповнення обігових коштів та погашення кредиторської заборгованості, зі сплатою: 24% річних за користування кредитом у національній валюті; 6,0% річних за користування кредитом у доларах США;

- за позичковим рахунком № 016 відкрив невідновлювану кредитну лінію в розмірі 1 000 000,00 дол. США в строк з 30.11.2016 до 23.11.2018 на поповнення обігових коштів та погашення кредиторської заборгованості, зі сплатою 6,0% річних,

та за будь-якими додатковими угодами до них, що укладені та/або будуть укладені у майбутньому, далі за текстом - кредитний договір.

Поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником будь-якого збільшення зобов'язань боржника за кредитним договором і надає згоду на будь-яку зміну умов кредитного договору, в т.ч. які можуть призвести до збільшення обсягу його відповідальності та не потребує внесення додаткових змін до нього договору. Поручитель поручається перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором у разі переведення боргу за кредитним договором на іншу особу або у разі припинення юридичної особи.

Відповідно до розділу 2 договору, поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за порушення боржником зобов'язань за кредитним договором, як солідарний боржник, а саме: повернення кредиту у сумі та строк визначений кредитним договором з урахуванням будь-яких змін до нього; сплату нарахованих процентів та комісійної винагороди згідно з умовами кредитного договору; сплату неустойки за несвоєчасну сплату процентів, повернення кредиту; сплату збитків у зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором. За наявності фактів порушення умов кредитного договору, що є підставою для достроковою стягнення заборгованості частково чи в повному обсязі, сплатити її або передати особі, визначеній кредитором чи уповноваженим органом, власне майно на суму заборгованості з урахуванням суми витрат у випадку його примусової реалізації. У випадку зміни місця діяльності, що здійснюється за адресами м. Харків, вул. Шевченка, 334 та вул. Коцарська, 2/4, письмово повідомити кредитора про зміну своїх реквізитів.

Кредитор зобов'язується після виконання поручителем зобов'язання за кредитним договором передати йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. Повідомити поручителя про зміну своїх реквізитів. Кредитор має право вимагати сплати заборгованості не пізніше 3-х календарних днів з дати направлення вимоги на адресу реєстрації поручителя. Здійснювати списання грошових коштів у будь-якій валюті (за курсом НБУ на день виконання зобов'язань за договором) та з будь-яких (відкритих у кредитора) рахунків поручителя в рахунок виконання поручителем обов'язків, передбачених пунктом 2.1.1. цього договору та/або вимагати передати визначеній кредитором особі власне майно для подальшої реалізації та погашення заборгованості за кредитом.

У розділі 3 договору, сторони погодили, що порука не припиняється у разі зміни зобов'язання за кредитним договором, в тому числі внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя; у разі переведення боргу за кредитним договором на іншу особу або припинення юридичної особи.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом трьох років з дня закінчення строку кредитного договору.

Сторони зобов'язуються зберігати та не розголошувати без письмової згоди іншої стороні конфіденційну інформацію, банківську таємницю, персональні дані, які стосуються будь-якої сторони договору, його учасників (засновників), працівників, контрагентів, а також будь-яку іншу інформацію, ще стала відома іншій стороні у зв'язку з укладенням та виконанням цього договору, далі - інформація з обмеженим доступом, окрім випадків, коли розкриття такої інформації передбачене цим договором та/або чинним законодавством України.

Сторони домовились, що кожна зі сторін набуває право розкрити (передати) будь-яку або всю інформацію з обмеженим доступом: аудиторам, суб'єктам оціночної діяльності, рейтинговим агентствам, страховим компаніям, юридичним, інвестиційним, фінансовим та іншим консультантам (юридичним та фізичним особам) у разі, якщо відповідна експертиза (оцінка) інформації, що становить інформацію з обмеженим доступом за цим договором, є необхідною для здійснення банком фінансових чи інших операцій в ході своєї звичайної господарської діяльності відповідно до чинного законодавства.

З боку позивача договір підписаний директором ТОВ "Автоарт" Грищенко О.А., з боку відповідача - заступником голови правління ПАТ "Мегабанк" Пономаренко О.А. Договір скріплений печатками сторін.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач, зокрема, стверджував, що ТОВ "Автоарт" ніколи вказаний договір не укладав та не підписував. Вказаний договір зачіпає інтереси позивача, завдає йому шкоди, порушує його права та охоронювані законом інтереси, що є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

За правилами статей 15, 16 ЦК України, статті 20 ГК України і статті 4 ГПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу.

За приписом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За приписами ч.1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 3 ст. 162 ГПК України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання недійсним договору повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

У підготовчому засіданні 19.09.2018 позивачем був наданий та судом був оглянутий оригінал договору поруки, укладений 28.02.2018 між ПАТ "Мегабанк" та ТОВ "Автоарт" та його нотаріально засвідчена копія була долучена до матеріалів справи (а.с. 127).

Крім того, до матеріалів справи долучений, наданий відповідачем Висновок №3279/3280 Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 13.08.2018 за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів, відповідно до якого підпис від імені Грищенко О.А. у графі "Директор________Грищенко О.А." розділу "Юридичні адреси сторін:" у договорі поруки від 28.02.2018, укладеному між ПАТ "Мегабанк" та ТОВ "Автоарт" () виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Підпис від імені Грищенко Олександра Андрійовича у графі "Директор______Грищенко О.А." розділу "Юридичні адреси сторін:" у договорі поруки від 28.02.2018, укладеному між ПАТ "Мегабанк" та ТОВ "Автоарт" (), виконано самим Грищенко Олександром Андрійовичем.

Крім того, до матеріалів справи долучений, наданий відповідачем Висновок №3281 Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 13.08.2018 за результатами проведення судово-технічної експертизи документів, відповідно до якого відтиск печатки ТОВ "Автоарт" у графі "Директор_______Грищенко О.А." розділу "Юридичні адреси сторін:" в договорі поруки від 28.02.2018, укладеному між ПАТ "Мегабанк" та ТОВ "Автоарт" () нанесено печаткою ТОВ "Автоарт".

Крім того, до матеріалів справи долучений, наданий відповідачем Висновок №3822-3825 Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 10.09.2018 за результатами проведення судово-технічної експертизи документів, відповідно до якого сторінки договору поруки, укладеного між ПАТ "Мегабанк" та ТОВ "Автоарт" () від 28.02.2018, виготовлені на лазерному принтері та являються оригіналами, а не електрофографічними копіями. Вирішити питання чи на одному друкованому пристрої виконані тексти на першій та другій сторінках досліджувального документу не є можливим внаслідок того, що власних ознак друкуючого пристрою в ході проведеного дослідження не виявлено. При виготовлені цілком або окремих фрагментів сторінок договору поруки, укладеному між ПАТ "Мегабанк" та ТОВ "Автоарт" () від 28.02.2018, сканер не використовувався. У тексті договору поруки, укладеному між ПАТ "Мегабанк" та ТОВ "Автоарт" () від 28.02.2018, зміни із використанням таких способів як підчистка, дописка, травлення, виправлення та додруковка не виявлено, тобто підстав вважати текст договору не первинним не виявлено.

Зазначені висновки експерта оформлені відповідно до вимог ст. 101 ГПК України.

Таким чином, відповідачем належними та допустимими доказами доведено, а позивачем не спростовано як факт існування договору поруки від 28.02.2018 укладеного між позивачем та відповідачем, так і факт його підписання сторонами. Твердження позивача про підробку оскаржуваного договору поруки спростовуються вищезазначеними експертними висновками. З огляду на тягар доказування в господарському процесі, саме позивач повинен довести факт незаконної та протиправної поведінки відповідача. Проте, за переконанням суду, посилання позивача про підробку спірного договору не можуть бути взятими судом до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутній обвинувальний вирок суду, яким би було встановлено вказані обставини.

Також, суд бере до уваги посилання відповідача, що викладені у його письмових запереченням на додаткові пояснення позивача до позовної заяви про те, що договір поруки від 28.02.2018 підписано заступником Голови Правління ПАТ "Мегабанк" Пономаренко О.А., яка призначена на посаду з 08 лютого 2018 року, що унеможливлює використання будь-якого документу раніше підписаного позивачем по справі з ПАТ "Мегабанк".

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону. Вказані правові позиції викладені у Постанові ВСУ від 06.07.2016 у справі №3-436гс16 (914/4540/14) та п. 2.6 Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Позивач просить суд визнати договір поруки від 28.02.2018 недійсним у зв'язку з невідповідністю його вимогам закону, згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України "Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)".

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Цивільний кодекс України в ч. 3 ст. 6 закріплює положення про співвідношення договору і закону в тих випадках, коли щодо певних відносин існує зазначення в актах цивільного законодавства, але сторони бажають за згодою між собою врегулювати ці відносини інакше. В такій ситуації сторони договору мають право вибору: використати норми акту цивільного законодавства для врегулювання своїх відносин або за власним розсудом відступити від положень актів цивільного законодавства шляхом встановлення в договорі інших правил поведінки, ніж це передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, зміст договору сторони визначають на основі вільного волевиявлення та мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Однак, для того, щоб договір вважався укладеним, сторони у належній формі повинні досягнути згоди з усіх істотних його умов.

Істотні умови, визначені у частині 1 статті 638 ЦК України, а саме: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечить законодавству.

За змістом статті 199 ГК України виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (ч.1 ст. 553 ЦК України).

За приписами статей 553, 554 ЦК України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки.

Сторонами спірного договору поруки від 28.02.2018, відповідно до його преамбули, з однієї сторони є Кредитор - ПАТ "Мегабанк", з іншої сторони Поручитель - ТОВ "Автоарт", надалі разом - Сторони, про що зазначено в тексті договору. Тобто, кредитор та поручитель погодили у преамбулі договору умову про те, що у подальшому вони будуть іменовані як Сторони.

Отже, посилання позивача на те, що на другій сторінці, яка містить юридичні адреси сторін відсутні підписи Сторін договору поруки від ПАТ "Мегабанк" як Кредитора та ТОВ "Автоарт" як Поручителя, не знаходить свого підтвердження, так як підписи та печатки Сторін договору, якими є кредитор - ПАТ "Мегабанк" та поручитель - ТОВ "Автоарт", містяться в розділі "Юридичні адреси сторін".

Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

Позивач у своїх додаткових поясненнях до позовної заяви про визнання договору недійсним, поданих у письмовій формі 24.09.2018, також зазначає що в договорі поруки не визначено, в якому порядку до поручителя переходять права по основному зобов'язанню, в тому числі й тих, що забезпечували його виконання. При цьому, як зазначає сам позивач, дане питання унормовано в ч. 2, 3 ст. 556 ЦК України.

ЦК України не визначає перелік істотних умов, які повинен містити договір поруки. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язань, при цьому водночас сама має зобов'язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов'язання та про договори.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов'язання), до істотних умов договору поруки, зокрема відносяться: визначення зобов'язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання, відомості про боржника; обсяг відповідальності поручителя; відомості про сторони: кредитора і поручителя.

Норми ЦК України, якими врегульовано відносини поруки, мають диспозитивний характер, надаючи можливість сторонам врегулювати на свій розсуд переважну частину умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України та умов договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Договір поруки укладений з метою забезпечення виконання позичальником ПП "Аякс-Авто" в повному обсязі усіх його обов'язків, що виникли з генерального договору на здійснення кредитних операцій № ГД-16/13 від 28.10.2013 в межах якого був укладений кредитний договір № 20-38м/2013/ГД-16/13 від 28.10.2013 та який станом на час розгляду справи в розумінні статті 204 Цивільного кодексу є правомірним та не визнаний недійсним у судовому порядку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою (порукою) зобов'язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки (порукою). Відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання, не повинні припиняти дію зобов'язань, які забезпечують основне зобов'язання, яке залишилось невиконаним. (Правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі №6-216цс14).

Уклавши договір поруки, поручитель (позивач по справі) прийняв на себе всі ризики, пов'язані з невиконанням зобов'язання боржником, у тому числі й ті, що виникають унаслідок переведення боргу за кредитним договором та припинення боржника з його подальшим виключенням із ЄДРПОУ. Оскільки покладення на особу, яка видала забезпечення, цих ризиків відбулося за договором, укладеним поручителем саме з кредитором, то всі прийняті ризики повинні покладатися на особу, яка видала забезпечення (поруку), і після заміни, або припинення існування боржника, отже, заміна боржника в зобов'язанні, або ліквідація боржника не повинна припиняти обов'язок поручителя з несення цих ризиків. Інше може бути передбачено договором між кредитором та особою, яка видала забезпечення, тобто, звільнення останньої від таких ризиків повинно бути предметом спеціальної домовленості між нею і кредитором. Така домовленість встановлена у договорах поруки у п.п.1.1, а саме: "Поручитель поручається перед Кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором у разі припинення юридичної особи".

За договором поруки поручитель приймає на себе зобов'язання відповідати за виконання кредитного договору за боржника, а також за будь-якого боржника в разі переведення боргу, якщо таке зазначено в договорі поруки. Вказана правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 05.06.2013 по справі №6-27789св09.

Пункт 1.1 договору поруки не суперечить ч.1 ст. 523, ч. 3 ст. 559 ЦК України, оскільки поручитель у вказаному пункті договору погодився забезпечувати виконання зобов'язання, зокрема і у разі переведення боргу за кредитним договором на іншу особу і у разі припинення юридичної особи.

Письмовий правочин щодо передачі боргу за кредитним договором не укладався, отже не має місця переведення боргу на іншу особу у розумінні ст. 520 ЦК України, тобто боржник у зобов'язані (кредитному договорі) не замінювався, переведення боргу на будь яку іншу особу не проводилось.

Пункт 2.2.1 договору поруки кореспондується з ч.1 ст. 556 ЦК України у якому зазначено, що після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. Відповідно до ч. 2 ст. 553 ЦК України, порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. У зв'язку із чим, доводи позивача про те, що закон передбачає перехід до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, усіх прав кредитора у цьому зобов'язанні, навіть у випадку часткового виконання основного зобов'язання є безпідставними.

Умови договору поруки від 28.02.2018 також не суперечать приписам ст. 534 ЦК України, щодо черговості погашення вимог за грошовими зобов'язаннями. Позивач довільно трактує умови договору та безпідставно приходить до висновку що кредитор самостійно визначає черговість погашення заборгованості.

Положення абз. 2 п.1.1 та п. 3.1 договору поруки, у яких сторони домовились що поручитель приймає на себе всі ризики, пов'язані з істотною зміною обставин, з яких поручитель виходив при укладанні цього договору, і встановили, що такі обставини не є підставою для зміни або розірвання поручителем цього договору, не є забороною звернення до суду за захистом своїх прав.

Підписуючи спірний договір, сторони погодились з передбаченими цим договором умовами, що відповідає приписам ч. 4 ст. 179 ГК України, ст. ст. 6 та 627 ЦК України.

Твердження позивача, щодо відсутності встановленого строку дії договору поруки, не знаходить свого підтвердження, оскільки в п. 3.2 такий строк чітко визначений, а саме 3 роки від дати закінчення строку Кредитного договору.

Позивач у своїх поясненнях посилається на ч. 4 ст. 559 ЦК України, в якій зокрема зазначено, що, порука припиняється, після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (ст. ст. 162-164 ГПК України) протягом зазначеного строку позовної заяви (вказана правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 17.09.2014, справа №6-53цс14).

Відповідач по справі, повідомив суд у своїх письмових поясненнях, про те, що він, як кредитор за оскаржуваним договором поруки, 14.06.2018, в рамках встановленого в договорі поруки строку, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення заборгованості, зокрема, за договором поруки укладеного з ТОВ "Автоарт" та на даний час триває провадження у справі за №922/1605/18.

Реалізуючи передбачене Конституцією України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. В цих нормах передбачається певна низка заходів, за допомогою яких потерпіла особа забезпечує реалізацію права на захист свого порушеного права чи інтересу, які в сукупності своїй утворюють відповідний правовий механізм захисту прав особи, який міститься в кожній галузі права.

Водночас, приписами статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Відтак, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, необхідним є встановлення наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог господарський суд повинен зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Згідно ст. 236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду наявності підстав, з якими закон пов'язує недійсність спірного договору поруки від 28.02.2018, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наведених в позові доводів позивача та за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

При цьому, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводам, наведених сторонами по справі в обґрунтування власної правової позиції, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у цій справи залишаються за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Автоарт" (61072, м. Харків, пр. Науки, 54, кв. 54, ).

Відповідач - Публічне акціонерне товариство "Мегабанк" (61002, м. Харків, вул. Алчевських, 30, ).

Третя особа - Приватне підприємство "Аякс-Авто" (61005, м. Харків, вул. Морозова, 13, ).

Повне рішення складено та підписано 10 жовтня 2018 року.

Суддя О.В. Погорелова