РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.10.2018Справа № 910/9983/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Дом-Гермес" (03113, м. Київ, вул. Дегтярівська, будинок 53-А; ідентифікаційний код 39422783)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Еко-Технології" (02068, м. Київ, вул. Срібнокільська, будинок 8, квартира 449; ідентифікаційний код 38527248)

про стягнення 121 111, 82 грн.

без повідомлення (виклику) представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Дом-Гермес" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Еко-Технології" про стягнення 121 111, 82 грн.

В обґрунтування позовних вимоги позивач вказує про те, що відповідач в порушення умов договору № 115 від 16.10.2017 не в повному обсязі виконав взяті на себе зобов'язання щодо оплати послуг за отриманий товар, у зв'язку з цим в останнього утворилася заборгованість на суму 76 475, 35 грн. Також позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 3 727, 39 грн., штраф в розмірі 38 237, 68 грн. та 3 % річних в розмірі 2 671, 40 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2018 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

31.08.2018 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимоги з огляду на те, що даний договір не підписувався відповідачем, а позивачем в свою чергу не доведено, що відповідачу було поставлено сертифікований товар належної якості, а тому вимоги про стягнення боргу не підлягають задоволенню.

Так, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи, відповідно до ч. 5, 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи

Розглянувши подані до суду матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

16.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Дом-Гермес" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Еко-Технології" (покупець, дилер) було укладено договір № 115, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність товар, а покупець прийняти товар та своєчасно оплатити за нього визначену грошову суму на умовах даного договору та розповсюджувати його в межах території.

Відповідно до п. 2.2. договору найменування (асортимент) товару, його кількість і ціна вказуються в Специфікаціях ( видаткових накладних), які є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 3.2. договору встановлено, що кількість, найменування (асортимент) і ціна кожної партії товару фіксуються у відповідній видатковій накладній, що видана на підставі Специфікації або без неї.

Згідно з п. 6.5. договору ціна товару повинна бути повністю сплачена продавецем дилером на таких умовах:

а) якщо сторони або їх представники підписали Специфікацію, в якій міститься графік оплати товару, то дилер сплачує продавцю вартість товару відповідно до вказаного графіку. Графік оплати товару може бути передбачений в окремому підписаному сторонами або їх представниками документів (додатку до договору), який буде також невід'ємною частиною договору;

г) якщо постачання конкретної партії товару не узгоджено сторонами у відповідній Специфікації (здійснюється без специфікації), то дилер оплачує продавцю товар за видатковою накладною протягом трьох календарних днів з дати прийняття товару.

Пунктом 6.14. договору встановлено, що за загальним правилом товар надається дилеру після проведення ним повної попередньої оплати. Сторони можуть узгодити й інший порядок розрахунків щодо конкретної партії товару, проте в будь якому випадку остаточний розрахунок за поставлений товар має бути проведений дилером не пізніше, ніж через 30 (тридцять) днів після його поставки.

Відповідно до п. 6.18. видаткові накладні на відповідні партії товару є невід'ємною частиною договору.

У випадку прострочення виконання грошових зобов'язань за договором дилер сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення. У випадку невиконання грошового зобов'язання протягом 20 (двадцяти) календарних днів з моменту настання терміну його виконання, з 21 дня, що слідує за терміном, грошове зобов'язання мало бути виконане, дилеру додатково нараховується штраф у розмірі 20 % від суми заборгованості. З 41 дня, що слідує за терміном, коли грошове зобов'язання мало бути виконано, дилеру нараховується штраф у розмірі 50% від суми заборгованості. У випадку нарахування дилеру штрафу і пені одночасно, стягненню підлягає і штраф, і пеня (10.5. договору).

Відповідно до п. 14.1. та п. 14.2. договору, останній вважається укладеним та набирає чинності з моменту підписання його сторонами, скріплення їх печатками та діє до 31.12.2018.

Позивач мотивує позовну заяву тим, що на виконання умов договору ним було поставлено, а відповідачем відповідно отримано товар наступним чином:

23.01.2018 відповідно до видаткової накладної № 60 від 23.01.2018 відповідачем (за довіреністю № 1/1-2018 від 23.01.2018) було отримано товар на загальну суми 33 000, 12 грн.;

24.01.2018 відповідно до видаткової накладної № 97 від 24.01.2018 відповідачем (за довіреністю № 1 від 24.01.2018) було отримано товар на загальну суму 12 100, 04 грн.;

27.04.2018 відповідно до специфікації № 11 від 26.04.2018 до договору та видаткової накладної № 599 відповідачем (за довіреністю № 13 від 27.04.2018) було отримано товар на загальну суму 37 600, 25 грн.;

04.05.2018 відповідно до видаткової накладної № 636 від 04.05.2018 відповідачем (за довіреністю № 15 від 04.05.2018) було отримано товар на загальну суму 11 750, 04 грн., який було отримано відповідачем;

25.05.2018 відповідно до видаткової накладної № 725 від 25.05.2018 відповідачем (за довіреністю № 17 від 25.05.2018) було отримано товар на загальну суму 14 400, 00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем частково було сплачено кошти за поставлений позивачем товар за зазначеними вище видатковими накладними, наступним чином:

18.01.2018 на виконання умов договору та згідно рахунку на оплату № 25 відповідачем за видаткової накладною № 60 було частково сплачено суму за товар в розмірі 16 500, 06 грн.;

27.04.2018 на виконання умов договору та згідно специфікації № 11 відповідачем за видатковою накладною № 599 було частково сплачено за товар суму в розмірі 10 000, 00 грн.

06.06.2018 на виконання умов договору та згідно рахунку на оплату № 576 відповідачем за видатковою накладною № 636 було частково сплачено за товар суму в розмірі 5 875, 00 грн.

У зв'язку з частковою оплатою товару поставленого позивачем, у відповідача утворилась заборгованість в загальному в розмірі 76 475, 35 грн., яка складається: із суми 16 500,06 грн. за видатковою накладною № 60; із суми 12 100, 04 грн. за видатковою накладною № 97; із суми 27 600, 25 грн.; із суми 5 875, 00 грн. за видатковою накладною № 636; із суми 14 400, 00 грн. за видатковою накладною № 725.

Із поданого відповідачем відзиву вбачається, що останній заперечує щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідач у своєму відзиві зазначає, що договір № 115 від 16.10.2017 взагалі не укладався між сторонами, оскільки, не було досягнуто згоди з усіх істотних умов, а підпис директора ОСОБА_1 - сфальсифікований.

Разом з тим, відповідач не заперечує, а навпаки визнає факт існування між сторонами господарських правовідносин, в тому числі поставку за видатковими накладними, за якими позивач просить суд стягнути заборгованість.

Із тверджень відповідача вбачається, що поставлений позивачем товар з самого початку був неналежної якості, у зв'язку з тим, що на жодну з поставлених партій сертифікат якості відповідачу не надавався. Дані обставини, на думку відповідача, призвели до скарг з боку третіх осіб, яким було реалізовано товар позивача, отриманий відповідно до видаткової накладної № 1262 від 25.11.2017, через те що даний товар, а саме насіння гібридів соняшнику виявився нестійким до гербіцидів.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Еко-Технології" у своєму відзиві посилається на те, що актом комісії від 21.06.2018 встановлено, що часткова загибель посівів соняшнику, про що було повідомлено відповідачу його контрагентами, є наслідком використання гербіциду Голд Стар, а тому даний факт на думку відповідача, свідчить про те, що поставлений йому товар був неякісним та не відповідав заявленим стандартам.

Відтак, враховуючи те, що частина товару вже була частково оплачена та те, що позивачем визнано неналежну якість поставленого раніше товару, відповідач зазначає, що сторонами було прийнято спільне рішення про зарахування коштів сплачених за накладними № 1262 від 25.11.2017, № 1424 від 28.12.2017, № 599 від 27.04.2018, № 636 від 04.05.2018 в рахунок інших поставок, відтак, сума заявлено до стягнення є неправомірною.

Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що видаткову накладну № 97 від 24.01.2018 на 11 мішків насіння від позивача він не отримував, а зазначену накладну взагалі не підписував, що в свою чергу може підтвердити почеркознавча експертиза.

Отже, враховуючи наданий відзив, відповідач вважає, що відмова оплатити кошти за поставлений йому товар є правомірною з огляду на те, що такий товар був поставлений неналежної якості, а тому позивач не в праві стягувати пеню та штраф за договором, який відповідач у свою чергу вважає неукладеним.

Відповідно ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 115 від 16.10.2017, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Відповідно до п. 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач належним чином виконав умови договору та поставив товар відповідачу, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними: № 60 від 23.01.2018 на суму 33 000, 12 грн., № 97 від 24.01.2018 на суму 12 100, 04 грн., № 599 від 27.04.2018 на суму 37 600, 25 грн., № 636 від 04.05.2018 на суму 11 750, 04 грн., № 725 від 25.05.2015 на суму 14 400,00 грн.

Що стосується тверджень відповідача стосовно видаткової накладної № 97 від 24.01.2018, то суд зазначає, що аналізуючи зміст даної накладної встановлено, що зазначений в ній товар було поставлено безпосередньо на замовлення відповідача, оскільки, його найменування зазначено у графі "покупець", а підпис та печатка Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Еко-Технології" на даній накладній підтверджує той факт, що позивачем було поставлено відповідачу, а останнім отримано саме 11 мішків насіння, а не 6 мішків, як зазначає відповідач.

Крім того, суд вказує, що п. 9.1. договору встановлено, що дилер зобов'язаний перевірити найменування (асортимент, сорт), його кількість, цінність тари, пломб на ній (за їх наявності), термін придатності, цілісність упаковки, а також відсутність ознак пошкодження або псування товару і упаковки. У разі їх виявлення або виявлення яких-небудь інших відступів від договірних умов дилер зобов'язаний негайно до закінчення процедури прийняття товару, письмово заявити про це продавцю, а також вказати відступи від даного договору (відсутність сертифікатів та ін.) та/або недоліки товару у відповідній видатковій накладній. В цьому випадку у видатковій накладній дилер підтверджує недоліки товару своїм підписом, а також підписом особи, що здійснює перевезення товару (перевізник, експедитор).

У випадку відсутності такої заяви та закінчення процесу приймання товару дилером, що підтверджено оформленням видаткової накладної, в якій не вказано представником дилера та перевізником (при наявності і експедитором) недоліки товару та/або відступи від договору, претензії від дилера по недоліках товару (зовнішньому вигляді, пакування, кількості, терміну придатності тощо) продавцем не приймаються, а також дилер не може посилатися на ці недоліки та/або відступи від договору в суді.

Проте, як вбачається з наданої позивачем видаткової накладної № 97 від 24.01.2018 з підписом представника відповідача, остання не містить жодних приміток або зауважень про те, що товар було прийнято лише частково в кількості саме 6 мішків, а дана поставка була здійснена з відхиленням від умов договору.

Відповідач також у своєму відзиві зазначає про те, що видаткова накладна № 97 від 24.01.2018 не підписувалася їхнім представником і разом з тим вказує, що даний факт може бути встановлено почеркознавчою експертизою, однак клопотання або ж заяву про призначення такої експертизи від відповідача до суду не надходило, а відтак суд не бере до уваги такі посилання відповідача, оскільки в даному випадку вони жодним чином не вмотивовані, а відтак суд їх розцінює як безпідставно заявлені та не націлені на реальне настання обставин.

Разом з тим, суд вказує, що товар за зазначеними вище видатковими накладними було отримано за довіреностями: № 1/1-2018 від 23.01.2018, № 1 від 24.01.2018, № 13 від 27.04.2018, № 15 від 04.05.2018, № 17 від 25.05.2018, які були видані на директора ОСОБА_1 та копії яких наявні в матеріалах справи.

З огляду на викладене вище, суд вказує про те, що видаткові накладні: № 60 від 23.01.2018 на суму 33 000, 12 грн., № 97 від 24.01.2018 на суму 12 100, 04 грн., № 599 від 27.04.2018 на суму 37 600, 25 грн., № 636 від 04.05.2018 на суму 11 750, 04 грн., № 725 від 25.05.2015 на суму 14 400,00 грн. підписані повноважними представниками та скріплені печатками, що тим самим підтверджує факт поставки позивачем товару відповідачу на загальну суму 108 850, 45 грн. та прийняття даного товару відповідачем без зауважень, а відтак, зазначені вище видаткові накладні беруться судом до уваги як належний та допустимий доказ у справі, оскільки, підтверджують факт існування заборгованості відповідача.

Крім того, суд не погоджується з доводами відповідача щодо того, що договір № 115 від 16.10.2018 є неукладеним у зв'язку з тим, що не було досягнуто згоди з усіх істотних умов.

За змістом положень ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1 та 3 ст. 180 Господарського кодексу України унормовано, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене вище, договір № 115 містить всі істотні умови договору, а саме, предмет, ціну та строк дії договору, та враховуючи, що відповідач не заперечує факт існування господарських правовідносин між сторонами та факту здійснення поставки товару, а також, здійснення ним часткової оплати за даний товар, тобто, здійснення з боку відповідача дій, що було обумовлене на часткове виконання умов такого договору, а тому, суд не вбачає підстав для односторонньої відмови від договору з боку відповідача.

Крім того, суд вказує, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення, а не за наслідками виконання його сторонами. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 3-502гс15 (914/2846/14) та від 06.07.2016 у справі № 3-436гс16 (914/4540/14).

Щодо тверджень відповідача щодо поставки йому товару неналежної якості суд зазначає наступне.

Питання, що стосуються якості товару, відповідно до п. 6.24. договору, крім відповідності товарного вигляду, не є предметом обговорення при прийманні товару. В разі невпевненості або підозри дилера щодо якості отриманого товару, товар не може бути використаний. Претензії щодо якості отриманого товару, з наступним обігом товару або його поверненням, дилер висуває протягом 15 днів календарних днів після його отримання. Підставою для претензії має бути проведений аналіз якості товару, показники якого суперечать відомостям, зазначеним у супровідних документах (свідоцтвах, сертифікатах тощо), наданих продавцем. Аналіз якості проводиться у відповідних закладах сертифікації.

В той час, суд вказує, що у зв'язку з тим, що відповідачем не надано до відзиву доказів того, що він звертався до позивача з прохання надати йому сертифікат якості товару у порядку передбаченому п. 5.2. договору, та відповідно не надано доказів відмови позивача щодо надання такого сертифікату або ж доказів того, що даний сертифікат дійсно не надавався йому при поставці товару, то такі доводи відповідача, як недоведення позивачем факту поставки відповідачу саме сертифікованого товару належної якості не беруться судом до уваги, як такі, що не підтверджені належними та допустимими засобами доказування.

Крім того, варто зауважити, що відповідач у своїх доводах щодо невідповідності товару сертифікатам якості також посилається на те, що треті особи, яким він реалізував свій товар листами повідомляли його про те, що після обробки посівів, поставленого їм насіння було виявлено пошкодження рослин, що на думку відповідача є підтвердженням того, що поставлений позивачем товар є фальсифікатом, а не насінням соняшника гібриду "Антей".

Відповідно до п. 10.2. договору продавець не несе відповідальності за якість товару, якщо його погіршення якості викликане порушенням дилером умов зберігання.

Продавець не несе відповідальності за зобов'язаними дилера перед третіми особами. (п. 10.3. договору)

Продавець не несе відповідальності за проблеми та збитки, які можуть виникнути у дилера чи кінцевих споживачів в результаті використання товару (п. 10.4 договору).

З огляду на викладене вище, враховуючи закріплений в п. 6.24. договору порядок звернення з претензією щодо якості товару, крім відповідності товарного вигляду, п. 10.3., 10.4. договору, суд вказує, що відносини відповідача з його контрагентами не входять до предмету доказування по даній справі і не можуть братися судом до уваги оскільки, жодним чином не впливають (спростовуються або підтверджують) на обставини, які встановлюються судом при вирішення даного спору щодо стягнення заборгованості.

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як вбачається з наданих позивачем банківських виписок за період з 18.01.2018 по 06.06.2018 та встановлено судом, відповідач частково оплатив поставлений йому товар, а саме: 18.01.2018 сплачено 16 500, 06 грн. за видатковою накладною № 60; 27.04.2018 сплачено 10 000, 00 грн. за видатковою накладною № 599; 06.06.2018 сплачено 5 875, 00 грн. за видатковою накладною № 636.

Суд вказує, що станом на 23.07.2018 заборгованість відповідача перед позивачем в загальному становить 76 475, 35 грн., а саме: за видатковою накладною № 60 - 16 500, 06 грн.; за видатковою накладною № 97 - 12 100, 04 грн.; за видатковою накладною № 599 - 27 600, 25 грн.; за видатковою накладною № 636 - 5 875, 00 грн.; за видатковою накладною № 725 - 14 400, 00 грн.

Отже, судом встановлено, що позивач належним чином виконав своє зобов'язання щодо поставки товару відповідачу, натомість, останній з порушенням строків лише частково оплатив заборгованість за поставку товару, внаслідок чого заборгованість в сумі 76 475, 35 грн. залишилась непогашеною.

Відповідач у своєму відзиві також звертає увагу суду на те, що існуюча сума заборгованості не була оплачена саме за попередньою домовленістю між сторонами, щодо того, що за наслідком визнання позивачем факту поставки товару неналежної якості, враховуючи те, що відповідач частково оплатив вартість раніше поставленого товару відповідно до видаткових накладних № 1262 від 25.11.2017, видаткової накладної № 1424 від 28.12.2017, видаткової накладної № 599 від 27.04.2018, видаткової накладної № 636 на загальну суму 82 805, 00 грн., сторонами було прийнято рішення про зарахування даних коштів в рахунок інших поставок.

Відповідно до п. 14.9. договору якщо інше прямо не передбачено договором, всі зміни та доповнення у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, які оформлюються додатковою угодою до цього договору, що скріплюється підписами сторін.

Враховуючи викладене вище, суд не погоджується з твердженнями відповідача щодо наявності домовленостей щодо зарахування суми в розмірі 82 805, 00 грн. в рахунок інших поставок у зв'язку з тим, що факт існування такої домовленості та оформлення її належним чином, як це передбачено умовами договору та чинним законодавством, не доведено відповідачем належними та допустимими доказами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, враховуючи строки оплати, встановлені п. 6.5. договору та дати поставки товару, відповідач зобов'язаний був здійснити оплату за поставлений товар наступним чином: за видатковою накладною № 60 від 23.01.2018 до 26.01.2018 (включно), за видатковою накладною № 97 від 24.01.2018 до 27.01.2018 (включно), за видатковою накладною № 599 від 27.04.2018 (враховуючи Специфікацію № 11 від 26.04.2018) до 01.06.2018 (включно); за видатковою накладною № 636 від 04.05.2018 до 07.05.2018 (включно); за видатковою накладною № 725 від 25.05.2018 до 28.05.2018 (включно).

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що відповідач не надав суду жодних доказів виконання свого зобов'язання у встановлений в договорі строк та не спростував заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено зобов'язання щодо оплати за поставлений товар перед позивачем та положення ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому, вимога позивача про стягнення основного боргу в сумі 76 475, 35 грн. підлягає задоволення.

Крім того, позивач у своєму позові просить суд стягнути з відповідача внаслідок неналежного виконання ним своїх грошових зобов'язань за період з 02.06.2018 по 23.07.2018 пеню в розмірі 3 727, 39 грн., проценти річних в розмір 2 671, 40 грн. та штраф в розмірі 38 237, 68 грн.

Що стосується даних вимог позивача, то суд зазначає наступне.

Пунктом 10.5. договору встановлено, що у випадку прострочення виконання грошових зобов'язань за договором дилер сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення. У випадку невиконання грошового зобов'язання протягом 20 (двадцяти) календарних днів з моменту настання терміну його виконання, з 21 дня, що слідує за терміном, грошове зобов'язання мало бути виконане, дилеру додатково нараховується штраф у розмірі 20 % від суми заборгованості. З 41 дня, що слідує за терміном, коли грошове зобов'язання мало бути виконано, дилеру нараховується штраф у розмірі 50% від суми заборгованості. У випадку нарахування дилеру штрафу і пені одночасно, стягненню підлягає і штраф, і пеня.

Неустойка (штраф, пеня) за цим договором є штрафною і стягується у повному обсязі незалежно від розміру завданих збитків. В свою чергу завдані збитки також підлягають стягненню у повному обсязі (10.6. договору).

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд зазначає, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно п. 10.10. договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, і встановлюють її розмір 25% річних від суми заборгованості протягом 90 (дев'яносто) календарних днів з дати виникнення заборгованості, та 40 % річних від суми заборгованості з 91-го календарного дня від моменту виникнення заборгованості до дня повної її сплати.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми пені, штрафу та 25% річних, суд вважає його обґрунтованим та таким, що не суперечить положенням договору та нормам чинного законодавства, а відтак, враховуючи ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, вимога позивача в частині стягнення пені в розмірі 3 727, 39 грн., штрафу в розмірі 38 237,68 грн. та 25% відсотків річних в розмірі 2 671, 40 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Дом-Гермес" задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Еко-Технології" (02068, м. Київ, вул. Срібнокільська, будинок 8, квартира 449; ідентифікаційний код 38527248) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Дом-Гермес" (03113, м. Київ, вул. Дегтярівська, будинок 53-А; ідентифікаційний код 39422783) заборгованість з основного боргу в сумі 76 475 (сімдесят шість тисяч чотириста сімдесят п'ять) грн. 35 коп., пеню в розмірі 3 727 (три тисячі сімсот двадцять сім) грн. 39 коп., штраф в розмірі 38 237 (тридцять вісім тисяч двісті тридцять сім) грн. 68 коп., 25% річних в розмірі 2 671 (дві тисячі шістсот сімдесят одна) грн. 40 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. 66 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 03.10.2018

Суддя Д.О. Баранов