ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.10.2018м. ДніпроСправа № 904/2640/18
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еколайф"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТАР ФРУТ"

про стягнення 32 816,46 грн.

Суддя Юзіков С.Г.

При секретарі судового засідання: Кулебі Т.Ю.

Представники:

Позивача - Колчанова В.Ю. дов. № б/н від 20.09.18р.

Відповідача - Шевчук О.М. дов. № б/н від 14.08.18р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить стягнути з Відповідача 32 816,46 грн., з яких 27 000,00 грн. - основний борг, 1 188,00 грн. - індекс інфляції, 390,57 грн. - 3% річних, 4 237,89 грн. - пеня, мотивуючи порушенням Відповідачем умов Договору в частині оплати.

Відповідач позов заперечує, посилаючись на те, що відповідно до п. 10.6 Договору поставки №10 від 04.12.17р., укладеного ТОВ "АТІКА СОЛ" з ТОВ "СТАР ФУТ", права вимоги, які випливають із цього договору, не можуть бути передані третім особам без письмової згоди Сторін. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Разом з тим, ч. 1 ст. 516 ЦК України передбачає, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Сторони у Договорі прямо погодили заборону передачі права вимоги без згоди Сторін за договором, що на думку Відповідача є беззаперечною підставою для відмови у позові, оскільки ТОВ "Еколайф" не є належним Позивачем у справі. Відповідач наполягає, що жодних господарських правовідносин з Позивачем у межах Договору №10 не існувало, у зв'язку з чим у Відповідача перед Позивачем не може виникнути жодного обов'язку. Окрім цього, відповідно до п.9.2. Договору №10, до передачі суперечки на розгляд Господарському суду, сторони зобов'язуються дотримуватися порядку досудового врегулювання суперечок. При цьому, встановлюється строк у 10 календарних днів для розгляду і відповіді на претензію з моменту її отримання. Сторонами не здійснювалося досудове врегулювання спору, однак Позивач помилково вважає доведеним факт наявності заборгованості та вжиття ним заходів досудового врегулювання спору у передбачений договором спосіб та строк. Також, Відповідач посилається на те, що Позивачем не надано доказів, а саме первинних документів укладених Позивачем та Відповідачем на підтвердження існування спірної заборгованості, виходячи з того, що між Позивачем та Відповідачем в межах Договору №10 не проводилась будь-яка господарська діяльність.

У відповіді на відзив Відповідача Позивач зазначив, що твердження Відповідача про те, що договором поставки заборонена передача права вимоги без письмової згоди сторони не може бути підставою для відмови у позові, з огляду на те, що відповідно дно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, а відповідач не виконав зобов'язання з оплати за поставлений товар. Крім того, ст. 204 ЦК України передбачена правомірність правочину, яка полягає в тому, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач зазначає, що на даний час жодна із заінтересованих сторін не зверталась до суду із позовом про визнання договору про відступлення права вимоги, укладеного Позивачем з ТОВ "АТІКА СОЛ", недійсним. Таким чином, вищезазначений Договір про відступлення права вимоги, на думку Позивача, є дійсним, а Позивач, відповідно до умов цього договору має право звернутися до суду з позовом про стягнення з Відповідача простроченої заборгованості. Посилання Відповідача на обов'язковість досудового врегулювання спору суперечить основоположним принципам ГПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому ГПК України порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Крім того, як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002р. у справі №1-2/2002, із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування. Твердження Відповідача про те, що Позивачем не надано доказів, а саме первинних документів, складених Позивачем та Відповідачем на підтвердження існування спірної заборгованості суперечать фактичним обставинам справи. Підставою для звернення з позовом до суду є укладений Позивачем та ТОВ "АТІКА СОЛ" договір про відступлення права вимоги за договором поставки, укладеним ТОВ "АТІКА СОЛ" з Відповідачем.

У судовому засіданні досліджено надані сторонами докази.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

04.12.17р. ТОВ "АТІКА СОЛ" (Постачальник) з ТОВ "СТАР ФУТ" (Покупець, Відповідач) уклали Договір поставки №10 (далі Основний договір), за п.1.1. якого Постачальник зобов'язується передавати у власність, а Покупець прийняти та оплатити Товар - помідори, на умовах, визначених у даному Договорі.

Ціна та кількість Товару визначається Сторонами у видаткових накладних (п. 1.2. Основного договору).

Відповідно до п. 4.1. Основного договору ціна договору визначається Сторонами, як загальна сума цін на всі обсяги Товарів, що передаються Покупцеві у власність відповідно до видаткових накладних.

Згідно з п. 4.2. Основного договору Покупець здійснює оплату за кожну партію Товару шляхом оплати Постачальнику 100% вартості кожної партії Товару не пізніше п'ятнадцяти днів з дати здійснення поставки. Датою здійснення поставки Сторони домовились вважати дату видаткової накладної, оформленої Постачальником та підписаною обома Сторонами.

У разі прострочення оплати за товар Покупець зобов'язаний сплатити Продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості поставленого товару за кожен день прострочення (п. 7.3. Основного договору).

Пунктом 9.2. Основного договору визначено, що до передачі суперечки на розгляд Господарського суду, сторони зобов'язуються дотримувати порядок досудового врегулювання суперечок. При цьому встановлюється строк у 10 (десять) календарних днів для розгляду і відповіді на претензію з моменту її отримання.

Відповідно до п. 10.6. Основного договору права вимоги, які випливають із цього Договору, не можуть бути передані третім особам без відповідної письмової згоди Сторін.

Договір вступає в силу з моменту підписання і діє протягом 365 календарних днів (п. 11.1. Основного договору).

Згідно з п. 11.4. Основного договору припинення дії договору не звільняє сторони від виконання всіх невиконаних обов'язків, які не були виконані на момент припинення дії договору.

За даними Позивача, ТОВ "АТІКА СОЛ" на виконання умов даного Договору поставив Відповідачеві Товар на загальну суму 27 000, 00 грн., що підтверджується підписаною обома сторонами видатковою накладною №РН-0000160 від 04.12.17р. З урахуванням п. 4.2. Основного договору останнім днем оплати є 19.12.17р. Відповідач, порушуючи умови Основного договору за поставлений Товар не розрахувався, у зв'язку із чим у нього утворився борг у розмірі 27 000,00 грн.

24.04.18р. ТОВ "АТІКА СОЛ" (Первісний кредитор) з ТОВ "Еколайф" (Новий кредитор, Позивач) уклали Договір відступлення права вимоги №2 (далі Договір), за п.1.1. якого за цим Договором Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор повністю приймає на себе право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором поставки №10 від 04.12.17р. (далі Основний договір), укладеним між Первісним кредитором та ТОВ "СТАР ФУТ" (далі Боржник).

Відповідно до п.1.2. Договору за цим Договором Новий кредитор повністю одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання зобов'язань за Основним договором у сумі 27000 грн.

Згідно з п.2.1. Договору підписанням цього Договору Сторони підтверджують передачу Первісним кредитором Новому кредитору всіх оригіналів документів на підтвердження права вимоги за Основним договором.

Одночасно з підписанням цього Договору Первісний кредитор передає Новому кредитору повідомлення до Боржника про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Обов'язок направлення повідомлення Боржнику покладається на Нового кредитора (п. 2.2. Договору).

Відповідно до п. 3.6. Договору Новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків у випадку неповідомлення або неналежного повідомлення Боржника про заміну кредитора у зобов'язанні та/або невиконання Боржником Основного зобов'язання.

Згідно з п. 5.1. Договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

Посилаючись на невиконанням Відповідачем умов Основного договору, з урахуванням п. 7.3. Основного договору, на прострочений борг Відповідача Позивач нарахував пеню у розмірі 4 237,89 грн. за період прострочки з 20.12.17р. по 13.06.18р.

Посилаючись на ст. 625 ЦК України, на прострочений борг Відповідача Позивач нарахував 3 % річних - 390,57 грн. та збитки від інфляції - 1 188,00 грн. за період з 20.12.17р. по 13.06.18р.

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

Відносини, що виникли між сторонами у справі є господарськими, тому, згідно зі ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 ГК України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містить ст. 712 ЦК України.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою: внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);...

Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ст.517 ЦК України).

Згідно зі ст. 519 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Відповідно до ст. 216-217, 230-231 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач позов заперечує з наведених вище підстав.

Перевіривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приймає позицію й доводи Відповідача та не погоджується з Позивачем.

Так, Відповідачем з ТОВ "АТІКА СОЛ" укладено Договір поставки. Виконання ТОВ "АТІКА СОЛ" зобов'язань за Основним договором щодо поставки Товару, підтверджується копією видаткової накладної №РН-0000160 від 04.12.17р. і не заперечується Відповідачем. При цьому, Відповідач не надав доказів зустрічного виконання свого зобов'язання за Основним договором.

Однак, у п. 10.6. Основного договору Відповідач з ТОВ "АТІКА СОЛ" погодили, що права вимоги, які випливають із цього договору, не можуть бути передані третім особам без письмової згоди Сторін.

Сторони не подали до матеріалів справи доказів надання Відповідачем письмової згоди ТОВ "АТІКА СОЛ" на передачу третім особам прав за Основним договором.

За таких обставин, суд вважає, що уклавши Договір з Позивачем без згоди Відповідача, ТОВ "АТІКА СОЛ" порушила вимоги ст. 193 ГК України, якою визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до … договору, ст. 629 ЦК України, якою передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами та ч. 1ст. 516 ЦК України якою встановлено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором. Відповідно, наведений Договір (про відступлення права вимоги) не може бути обов'язковим для Відповідача, а тому, за спірними відносинами у суду відсутні підстави стягнення з Відповідача боргу перед ТОВ "АТІКА СОЛ" на користь Позивача. Внаслідок порушення умов Основного договору, ТОВ "Еколайф" є неналежним позивачем у даній справі. Відповідно, у Відповідача не виникло зобов'язань саме перед Позивачем за спірними відносинами.

Беручи до уваги, що суд дійшов висновку про те, що ТОВ "Еколайф" є неналежним позивачем у даній справі, суд не розглядає заперечення Відповідача щодо порушення умов Основного договору про досудове врегулювання спору, а також щодо розрахунків стягуваної суми, у тому числі стосовно індексу інфляції, 3% річних та пені, нарахованих Позивачем на суму боргу.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що у позові слід відмовити, оскільки ТОВ "Еколайф" є неналежним Позивачем.

Згідно зі ст. 129 ГПК України господарські витрати у справі слід покласти на Позивача.

Керуючись ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Еколайф" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СТАР ФРУТ" про стягнення 32 816,46 грн. - відмовити.

Витрати у справі покласти на Позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.10.2018

Суддя С.Г.Юзіков