ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2018 Справа №914/1145/18

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В. за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б., розглянув у судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропобутсервіс", с. Надичі, Жовківського району, Львівської області

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Івано-Франківський м"ясокомбінат", м.Івано-Франківськ

про стягнення заборгованості в розмірі 288 819,58 грн.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2-представник за довіреністю

від відповідача: не з"явився

Представнику позивача роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 38, 42, 43 ГПК України. Заяв про відвід судді не надходило. Проводилася технічна фіксація судового засідання.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариством з обмеженою відповідальністю "Агропобутсервіс" до відповідача: ОСОБА_1 акціонерного товариства "Івано-Франківський м"ясокомбінат" про стягнення заборгованості в розмірі 288 819,58 грн.

Ухвалою суду від 25.06.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду на 23.07.2018 року. В підготовчому судовому засіданні 23.07.18р. розгляд справи відкладався на 03.09.18р. Ухвалою суду від 03.09.18р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.09.18р. В судовому засіданні 17.09.18р. розгляд справи відкладався на 01.10.18р., з 01.10.2018 року на 09.10.2018 року.

Представник позивача у судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав повністю, просить суд задоволити позов із врахування додаткових пояснень, поданих 28.09.2018 року після початку розгляду справи по суті.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, відзиву на позов не подав, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до п.9 ст.165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для зясування обставин справи і прийняття судового рішення, в судовому засіданні 09.10.2018 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення у справі.

АРГУМЕНТИ СТОРІН:

Аргументи позивача:

Позивач зазначає, що у нього із відповідачем склалися господарські правовідносини щодо поставки товару, що підтверджується видатковими накладними від 02.11.2017 року, від 08.11.2017 року, від 16.11.2017 року, від 22.11.2017 року та від 07.03.2018 року. Позивач наголошує, що відповідач здійснював оплату продукції частинами та невчасно, у зв»язку з чим в останнього виникла заборгованість за підрахунком позивача в розмірі 271 196,92 грн.

Крім того, позивач стверджує, що 01.12.2017 року сторонами укладено договір поставки №01/12, на підставі якого позивачем нараховано пеню в розмірі 14 979,21 грн. за прострочення оплати товару, поставленого згідно вищезгаданих накладних.

Також на підставі ст.625 ЦК України позивачем нараховано відповідачу 3% річних в розмірі 2 643,45 грн.

Отже, загальна сума заборгованості, яку позивач просить суд стягнути із відповідача, становить 288 819,58 грн.

Аргументи відповідача.

Відповідач відзиву чи заперечень на позов до суду не подав, доказів сплати заборгованості не представив.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

На підтвердження факту поставки продукції позивачем подано наступні видаткові накладні:

АР-0002155 від 02.11.2017 року на суму 359 976,80 грн.

АР-0002189 від 08.11.2017 року на суму 773 374,46 грн.

АР-0002196 від 16.11.2017 року на суму 68 415,00 грн.

АР-0002244 від 22.11.2017 року на суму 162 876,40 грн.

АР-0000173 від 07.03.2018 року на суму 536 289,98 грн.

А також позивач посилається на договір поставки від 01.12.2017 року №01/12 на підставі якого позивачем нараховано пеню в розмірі 14 979,21 грн. за прострочення оплати товару, поставленого згідно вищезгаданих накладних.

Також в справі містить товарно-транспортні накладні від 02.11.2017 року, від 08.11.2017 року, від 18.11.2017 року, від 22.11.2017 року, від 07.03.2018 року.

ОЦІНКА СУДУ.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст. 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.265 Господарського кодексу України (надалі ГК України) за договором поставки одна сторона постачальник зобов»язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов»язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем на підтвердження виникнення господарських відносин щодо поставки із відповідачем надано договір поставки від 01.12.2017 року, товарно-транспотрні та видаткові накладні

АР-0002155 від 02.11.2017 року на суму 359 976,80 грн.

АР-0002189 від 08.11.2017 року на суму 773 374,46 грн.

АР-0002196 від 16.11.2017 року на суму 68 415,00 грн.

АР-0002244 від 22.11.2017 року на суму 162 876,40 грн.

АР-0000173 від 07.03.2018 року на суму 536 289,98 грн.

Відповідно до ст.1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Статтею 1 даного Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Як унормовано ч.2 ст.9 цього ж Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому суд зазначає, що підписання покупцем накладних, які є первинним обліковими документами у розумінні Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, і які відповідають вимогам, зокрема ст.9 названого Закону і пункту 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами ч.1 ст.692 ЦК України. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012).

Оглянувши вищевказані видаткові та товарно-транспортні накладні, які подані позивачем із позовною заявою, суд з»ясував, що жоден із цих документів не підписаний відповідачем.

Крім того, видаткові накладні за 2017 рік не містять посилання на договір, отже, якщо між сторонами і склалися відносини по поставці товару, то тільки позадоговірні, а зважаючи на те, що накладні відповідачем не підписані, суд ставиться критично до наведених доказів на підтвердження факту поставки товару.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що поставка товару по видаткових накладних за 2017 рік аж ніяк не могла відбути по договору, про який йдеться в позові, оскільки цей договір було укладено сторонами 01.12.2017 року, тобто після поставки товару за видатковими накладними від 02.11.2017 року, від 08.11.2017 року, від 16.11.2017 року, від 22.11.2017 року.

Також в матеріалах справи містить видаткова накладна за 07.03.2018 року, яка за твердженням позивача, складена на підставі вказаного договору, проте суд не погоджується із таким твердженням представник, адже у видатковій накладній міститься посилання на договір №0022 від 21.05.2012 року, який не є предметом розгляду у даній справі.

Тому посилання позивача на договір поставки від 01.12.2017 року та нарахування штрафних санкцій за прострочення оплати товару згідно видаткових накладних, які не мають жодного відношення до цього договору, є безпідставним.

Крім того, позивачем не долучено жодних платіжних документів чи будь-яких інших доказів, що підтверджуються сплату відповідачем боргу за поставку товару по цих накладних, суд позбавлений можливості визначити суму основного боргу, а також по яких правовідносинах ця сума виникла.

28.09.2018 року за вх.№36140/18 (після початку розгляду справи по суті) позивач подає в канцелярію суду додаткові пояснення, в яких зазначає, що поставки за період від 02.11.2017 року по 22.11.2017 року здійснювалися на підставі договору №316 від 18.10.2011 року. Заборгованість за цими накладними становить 3 414,76 грн., що підтверджується актом звірки. В накладній АР-0000173 від 07.03.2018 року виявлена технічна описка і у графі замовлення виправлено та зазначено посилання на договір від 01.12.2017 року.

Суд звертає увагу позивача, поставка за період від 02.11.2017 року по 22.11.2017 року здійснювалися на підставі договору №316 від 18.10.2011 року, тобто договору, про який не йдеться в позові; Акт звірки взаєморозрахунків не можна вважати документом, що підтверджує наявність зобовязання за господарським договором, оскільки він не відповідає вимогам до первинних документів; виписки подані позивачем по рахунка, з яких вбачається періодичні проплати відповідача, проте неможливо дослідити за що саме здійснювалися ці проплати і відповідно до яких документів.

Крім того, разом із додатковими поясненнями позивачем надано оригінали видаткових та товарно-транспортних накладних, які повністю візуально відрізняються від тих, що подані первинно, а також внесено деякі виправлення. Суд розцінює це як зловживання своїми процесуальними правами та надання суду завідомо неправдивих доказів - абсолютно різних документів, що подані із позовом та ті, що представлені в судовому засіданні, адже копії завірені повноважним представником, згідно вимог до оформлювання документів.

Згідно ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.8 ст.80 ГПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Оцінивши в сукупності усі докази та враховуючи те, що додаткові пояснення позивачем подані після початку розгляду справи по суті та не обґрунтовано причин неможливості їх подання у вказаний в ухвалі строк, і суд розцінює подані докази як зміну предмету та підстав спору, відтак судом до розгляду не приймаються

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пунктами 1, 3 частини 1 статті 129 Конституції України одними з основних засад судочинства визначені рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного з»ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

З огляду на вищевикладене, господарським судом були створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції, відтак було досліджено всі докази, наявні в матеріалах справи та надано оцінку всім доводам позивача.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Агропобутсервіс» не є обґрунтованими, не підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи, а тому не підлягають до задоволення, у зв»язку з недоведеністю.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, витрати на оплату судового збору в розмірі 4 332,29 грн. залишаються за позивачем.

Виходячи із вищенаведеного, керуючись ст.ст. 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-241 господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропобутсервіс" до ОСОБА_1 акціонерного товариства "Івано-Франківський м"ясокомбінат" про стягнення заборгованості в розмірі 288 819,58 грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено « 11» жовтня 2018 р.

Суддя Горецька З. В.