ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2018 року м. Черкаси справа № 925/613/18
Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Чевгуза О.В., з секретарем судового засідання Брус Л.П., за участю представників сторін:
від позивача не з`явився,
від відповідача не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Черкаської області у місті Черкаси справу:
за позовом приватного Акціонерного Товариства "Страхова компанія "АХА Страхування"
до Військової частини польова пошта НОМЕР_1
про стягнення 16831,28 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне Товариство "АХА Страхування" звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 , в якому просить суд стягнути з відповідача суму сплаченого на користь третьої особи страхового відшкодування в розмірі 16831,28 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що за участю транспортного засобу відповідача відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було завдано майнової шкоди транспортному засобу потерпілого. У зв`язку з тим, що транспортний засіб останнього був застрахований по договору добровільного страхування транспортного засобу в ТОВ «АХА Страхування», позивачем було здійснено на користь потерпілого виплату страхового відшкодування у розмірі 16831,28 грн.
Оскільки постановою Черкаського районного суду водія транспортного засобу відповідача було визнано винним у порушенні правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, позивач вважає, що він має право вимоги в межах фактичних затрат до відповідача як особи, відповідальної за завдану шкоду.
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 14 червня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справа розглядається за правилами загального позовного провадження.
Відповідач у відзиві на позов, його представник у засіданні суду проти позову заперечив, оскільки вважає, що вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи судом.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови його належного повідомлення про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відмови позивачем від позову не подано, клопотання про відкладення розгляду справи від сторін суд не отримав, докази врегулювання спору відсутні, а тому суд вважає, що розгляд справи слід провести за відсутності представника позивача.
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні 04.10.2018 проголошена вступна та резолютивна частини рішення суду.
Заслухавши доводи та пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, судом встановлено наступні обставини справи.
16.10.2014 сталась дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів: «Івеко», державний реєстраційний знак НОМЕР_2 , який був під керуванням водія ОСОБА_1 та «Деу Ланос», державний реєстраційний знак НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_2 (далі- потерпілий).
Внаслідок вказаної ДТП автомобіль потерпілого отримав механічні пошкодження, що підтверджується Довідкою ДАІ, яка знаходиться в матеріалах справи.
Оскільки між потерпілим та позивачем був укладений договір добровільного страхування транспортного засобу, то на підставі страхового акта потерпілому позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 16831, 28 грн, що підтверджується копіями вказаного договору добровільного страхування №347713Га/13зпАС від 30.12.2013, страхового акта № 1.001.14.16743/VESKO31048/2014, а також платіжного доручення №139613 від 05.11.2014.
Постановою Черкаського районного суду від 24.11.2014 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбачено ч. 1 ст. 124 КУпАП.
На підставі цього позивач звернувся до господарського суду з вимогою про відшкодування відповідачем понесених позивачем витрат в межах суми фактичного страхового відшкодування на користь потерпілого.
Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив повністю, мотивуючи це тим, що відповідач військова частина польова пошта НОМЕР_1 не є належним володільцем транспортного засобу автомобіля марки IVECO державний номерний знак НОМЕР_2 .
Судом встановлено, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди 16.10.2014 автомобіль IVECO 350, військовий номер НОМЕР_4 , відповідно до Додатку №1 до наказу командира військової польової пошти В5912 №20 від 12.10.2014, яким затверджено Список закріплення автомобільної техніки військової частини польова пошта НОМЕР_1 за особовим складом, був закріплений за солдатом ОСОБА_1 .
Згідно з ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписом статті 86 цього кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи докази у справі в їх сукупності та за внутрішнім переконанням, враховуючи пояснення представника відповідача, суд вважає, що позивачем правомірно заявлені вимоги про відшкодування суми сплаченого страхового відшкодування з огляду на наступне.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі, з вини іншої особи відшкодовується винною особою.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Оскільки відповідно до даних Довідки ДАІ цивільно-правова відповідальність водія автомобіля відповідача не була застрахована на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, то відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Вирішуючи питання про притягнення особи до відповідальності в порядку, передбаченому ст. 1187 ЦК України, суд має визначити дві основні ознаки володільця джерела підвищеної небезпеки: юридичну та матеріальну (фактичну).
Юридична ознака володільця полягає в тому, що володільцем визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах володіє об`єктом, який є джерелом підвищеної небезпеки
Судом встановлено, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди 16.10.2014 автомобіль IVECO 350, військовий номер НОМЕР_4 , відповідно до Додатку №1 до наказу командира військової польової пошти В5912 №20 від 12.10.2014, яким затверджено Список закріплення автомобільної техніки військової частини польова пошта НОМЕР_1 за особовим складом, був закріплений за солдатом ОСОБА_1 .
Таким чином, відповідач є належним володільцем джерела підвищеної небезпеки, а саме транспортного засобу ІVЕСО, державний номерний знак НОМЕР_4 .
Згідно зі ст. 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Судом встановлено, що позивачем було сплачено суму страхового відшкодування потерпілому у розмірі 16831,28 грн.
Таким чином, право позивача на відшкодування фактичних затрат в межах здійсненого ним на користь потерпілого страхового відшкодування є законним та підтверджено належними доказами.
Проте, 13.09.2018 відповідачем було заявлено клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку зі спливом строків загальної позовної давності, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову із застосуванням наслідків пропуску позовної давності звернення до суду.
Вказане клопотання відповідач обґрунтовує тим, що у даних правовідносинах початком перебігу позовної давності є момент настання страхового випадку, тобто 16.10.2014.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки.
Тобто, на думку відповідача строк позовної давності на момент звернення позивача до суду сплинув.
Розглянувши вказане клопотання в сукупності з матеріалами справи, суд дійшов висновку, що воно є обґрунтованим, а тому підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Згідно з положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» початком перебігу позовної давності є день настання страхового випадку, з цього моменту внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат й у межах загального строку позовної давності, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки.
Оскільки відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки, а перебіг строку позовної давності в даному випадку починається з 16.10.2014, то строк позовної давності на момент звернення позивача до суду сплинув.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до положень ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Таким чином, оскільки судом встановлено, що охоронюване законом право позивача на відшкодування було порушено, але оскільки сплив строк позовної давності і про це зроблено заяву відповідачем до прийняття рішення у справі, суд відмовляє в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги на рішення, після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 11.10.2018.

Суддя О.В. Чевгуз