РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.10.2018Справа № 909/612/18
Господарський суд міста Києва у складі: головуючий - суддя Спичак О.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

За позовомПриватне підприємство "Генеза"
ДоТовариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська торгова компанія"
Простягнення 65 558,00 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Генеза" звернулось до господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська торгова компанія" про стягнення 65 558,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не виконані умови договору № 04/07-11 від 07.11.2011 на сторожову охорону об'єкта № 1503-2П в частині здійснення оплати за отримані послуги в сумі 21 987,55 грн., а також порушено порядок розірвання договору, у зв'язку із чим позивачем нараховано упущену вигоду у розмірі 38 296,00 грн. Крім того, враховуючи здійснення відповідачем оплати по договору із простроченням, позивачем також нараховано пеню, 3% та інфляційні втрати.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 17.07.2018 по справі № 909/612/18 зазначену позовну заяву разом із доданими до неї документами на підставі ст. ст. 27, 29, 31, 234, 235 ГПК України передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

27.07.2018 до Господарського суду міста Києва надішли матеріали позовної заяви з додатками та ухвала суду.

Ухвалою Господарського суду м. Києва № 909/612/18 від 01.08.2018 позовну заяву Приватного підприємство "Генеза" залишено без руху.

17.08.2018 від Приватного підприємство "Генеза" надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 01.08.2018.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини 6 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи те, що суддя Спичак О.М., починаючи з 13.08.2018 по 27.08.2018 знаходився у відпустці, а з 28.08.2018 перебував на лікарняному, то розгляд зазначеної позовної заяви здійснюється після виходу судді на роботу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2018 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв'язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

03.10.2018 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Станіславська торгова компанія" проти позовних вимог заперечує повністю та просить суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на наступне.

Як стверджує відповідач, на підставі листа Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» від 26.05.2018 про розірвання договору № 04/07-11 на сторожову охорону об'єкта від 07.07.2011 року, між позивачем та відповідачем підписано акт про зняття об'єкту з охорони, що в свою чергу підтверджує факт, що Приватне підприємство «ГЕНЕЗА» не заперечувало проти розірвання договору і такими діями схвалило його розірвання. В подальшому, Товариство з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» не отримувало жодних листів від Приватного підприємства «ГЕНЕЗА» щодо заперечень проти порядку розірвання договору.

В наслідок зазначеного схалення дострокового припинення договору зі сторони позивача, відповідач вважає безпідставними та необгрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з останнього упущеної вигоди.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Станіславська торгова компанія" звертає увагу суду на те, що позивач не заявляв жодної вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» і щодо погашення заборгованості яку просить стягнути у межах даної господарської справи.

Щодо наданих послуг за травень 2018 року, то відповідач стверджує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» не отримувало від позивача акту приймання-здачі виконаних робіт № ОУ-0000005 від 01.06.2018р. на який посилається Приватне підприємство «ГЕНЕЗА».

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, подав до суду відзив на позов, а відтак скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.01.2011 між Приватним підприємством "Генеза" (далі - позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Станіславська торгова компанія" (далі - відповідач, замовник) було укладено договір № 04/07-11 на сторожову охорону об'єкта (далі - договір), відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 якого сторони передбачили, що замовник передає, а виконавець приймає під сторожову охорону "об'єкт" та/або його відокремлені приміщення (будівлі) (далі -"об'єкт"), тим самим бере на себе обов'язки по підтриманню громадського порядку, організації пропускного режиму, охороні товарно-матеріальних цінностей, запобігання несанкціонованого вивозу (виносу) готової продукції і матеріальних цінностей, проникнення сторонніх осіб на територію об'єкта Замовника ТзОВ "СТК" розташованому за адресою: вул. Бісочана, м. Івано-Франківськ завод "Агромаш ІФ" на умовах і в порядку, передбаченому даним Договором.

Виконавець надає й інші послуги по сторожовій охороні власності, організації і здійсненні заходів економічної безпеки господарської діяльності Замовника, якщо це обумовлено додатком, який стає невід'ємною частиною даного Договору після його підписання.

За твердженням позивача, на виконання умов договору, останній надавав відповідачу послуги щодо сторожової охорони об'єкта.

В свою чергу відповідач, направив відповідачу лист, відповідно до змісту якого повідомив позивача про дострокове припинення дії договору з 26.05.2018.

Враховуючи вищенаведені обставини, 26.05.2018 сторонами підписано акт про зняття об'єкту з охорони.

За твердженнями позивача, відповідачем не здійснено повний розрахунок за надані послуги по договору, зокрема щодо оплати за травень 2018 року.

Крім того, позивач вважає, що оскільки відповідачем порушено порядок розірвання договору, а саме, Товариством з обмеженою відповідальністю "Станіславська торгова компанія" не дотримано вимоги п. 8.2 договору стосовно зобов'язання сторони, яка ініціює розірвання договору повідомити іншу сторону про таке розірвання в двох місячний термін, тому Приватне підприємство "Генеза" має право на стягнення з відповідача упущеної вигоди у вигляді вартості наданих послуг за цим договором за два місяці, що складає 38 296,00 грн.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом про стягнення простроченої оплати за договором від 22.03.2018 з відповідача у сумі 21 987,55 грн. , 38 296,00 грн. упущеної вигоди, 1 583,91 грн. нарахованої пені, 222,70 грн. 3% річних та 3 468,55 грн. інфляційних втрат.

В свою чергу, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсягів та просить суд в позові відмовити.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено господарським судом та зазначалось раніше, 07.01.2011 між Приватним підприємством "Генеза" (далі - позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Станіславська торгова компанія" (далі - відповідач, замовник) було укладено договір № 04/07-11 на сторожову охорону об'єкта (далі - договір), відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 якого сторони передбачили, що замовник передає, а виконавець приймає під сторожову охорону "об'єкт" та/або його відокремлені приміщення (будівлі) (далі -"об'єкт"), тим самим бере на себе обов'язки по підтриманню громадського порядку, організації пропускного режиму, охороні товарно-матеріальних цінностей, запобігання несанкціонованого вивозу (виносу) готової продукції і матеріальних цінностей, проникнення сторонніх осіб на територію об'єкта Замовника ТзОВ "СТК" розташованому за адресою: вул. Бисочана, м. Івано-Франківськ завод "Агромаш ІФ" на умовах і в порядку, передбаченому даним Договором.

Виконавець надає й інші послуги по сторожовій охороні власності, організації і здійсненні заходів економічної безпеки господарської діяльності замовника, якщо це обумовлено додатком, який стає невід'ємною частиною даного договору після його підписання.

Відповідно до п. 3.1 договору, охорона об'єкту здійснюється одними цілодобовими постами сторожової охорони. Ціна (тариф) одного цілодобового поста сторожової охорони яка складає вартість наданих послуг виконавцем за один місяць становить суму 8500.00 (вісім тисяч п'ятсот) грн. (без ПДВ).

Згідно з п. п. 3.4 та 3.5 договору, розрахунки за послуги сторожової охорони здійснюються замовником, на умовах попередньої (авансової) оплати, щомісячно до 05-го числа поточного місяця на підставі цього договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця вказаний в цьому договорі.

Акт виконаних робіт підписується сторонами останнім днем кожного календарного місяця та останнім днем терміну дії договору. Акт виконаних робіт вважається підписаним, якщо жодна із сторін даного договору до останнього дня кожного календарного місяця та останнього дня терміну дії договору не заявила обґрунтованих претензій щодо наданих послуг у письмовому вигляді.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 07 липня 2012 року. Якщо за 15 календарних днів до закінчення строку дії договору жодна із сторін в письмовій формі не заявить про припинення відносин, договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік(8.1 договору).

В подальшому сторонами було досягнуто згоди щодо пролонгації дії договору, із підписанням додаткових угод №№ 1, 2, 3, 4, 5.

Так, додатковою угодою № 5 від 01.07.2017 року про внесення змін до договору на сторожову охорону об'єкта № 04/07-11 від 07.07.2011 термін дії договору було продовжено строком на один рік до 07.07.2018.

Крім того, сторонами неодноразово змінювалась ціна договору, що також було закріплено в підписаних додаткових угодах(копії наявні у матеріалах справи).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір на сторожову охорону об'єкта № 04/07-11 від 07.07.2011, як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 527 Цивільного кодексу України визначено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Позивачем, на виконання умов договору, було надано відповідачу послуги з охорони, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт, копії долучені до матеріалів справи.

Вказані акти за весь період дії договору з боку відповідача підписані та скріплені печаткою без зауважень та заперечень, окрім акту № ОУ-0000005 здачі - прийняття робіт(надання послуг) щодо надання послуг охорони за травень у сумі 21 987,55 грн.

Наразі суд зауважує, що позивачем заявляється вимога в частині стягнення з відповідача наявної заборгованості саме за послуги, надані у травні 2018 року.

За умовами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Згідно з п. 3.4 договору, розрахунки за послуги сторожової охорони здійснюються замовником, на умовах попередньої (авансової) оплати, щомісячно до 05-го числа поточного місяця на підставі цього договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця вказаний в цьому договорі.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Беручи все вищенаведене у сукупності до уваги, а також враховуючи, що доказів здійснення оплати за надані послуги з охорони у травні 2018 року відповідачем не надано, господарський суд зазначає, що на момент звернення позивача до суду із позовною заявою, строк виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань по договору щодо здійснення оплати за послуги, надані у травні 2018 року на суму 21 987,55 грн. є таким, що настав.

При цьому, суд не бере до уваги заперечення відповідача стосовно відсутності заборгованості у зв'язку із неотриманням акту наданих послуг, оскільки здійснення оплати по договору, яка в свою чергу визначена, як передоплата та здійснюється до 5 числа поточного місяця, не залежить від підписання сторонами акту наданих послуг.

Крім того, в матеріалах справи наявні докази направлення позивачем на юридичну адресу відповідача зазначеного акту наданих послуг за травень 2018 року № ОУ-000005 та рахунку-фактуру № СФ-000005.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та належних доказів на заперечення обставин повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми боргу за надані послуги, нормативно до документально доведені, а тому підлягають задоволенню повністю в сумі 21 987,55 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов'язань.

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 3.6 договору, в разі порушення умов п. 3.1., 3.3., 3.4. даного договору, замовник зобов'язується сплатити на користь виконавця пеню у розмірі подвійної ставки НБУ, за кожний календарний день прострочки платежу.

Позивач за прострочення строків сплати коштів за договором про сторожову охорону об'єкта № 04/07-11 від 07.07.2011, керуючись п. 3.6 договору нарахував та просить стягнути з відповідача пеню в сумі 1 583,91 грн.

Здійснивши перерахунок пені з урахуванням умов договору, прострочення по сплаті грошового зобов'язання, порядку розрахунків погодженого сторонами, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково у сумі 1 187,93 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача за прострочення оплати 3% річних в сумі 222,70 грн. та інфляційні втрати в сумі 3 468,61 грн.

Господарський суд, здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат в межах розрахунку позивача, приходить до висновку, що позовні вимоги, в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню повністю, а інфляційні втрати - частково в сумі 801,00 грн.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вимоги за договором у сумі 38 296,00 грн., суд вважає за необхідне зауважити наступне.

Статтею 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Нормами ст. 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з приписами статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22, стаття 611, частина перша статті 623 Цивільного кодексу України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то:

протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи;

шкідливий результат такої поведінки (збитки);

причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками;

вина правопорушника.

Кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт порушення боржником зобов'язання, розмір збитків, причинний зв'язок. Вина боржника у порушенні презюмується та не підлягає доведенню кредитором.

Статтею 623 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Положення ч. 2 ст. 623 Цивільного кодексу України кореспондує положенням ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, якщо кредитор пред'являє вимогу про відшкодування реальної шкоди та/або упущеної вигоди, він має надати докази наявності таких збитків (платіжні або інші документи, що підтверджують витрати, документи, що підтверджують наявність упущеної вигоди тощо).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Таким чином, важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Обґрунтовуючи наявність збитків, позивачем наголошено на тому, що відповідачем порушено порядок розірвання договору, а саме, Товариством з обмеженою відповідальністю "Станіславська торгова компанія" не дотримано вимоги п. 8.2 договору стосовно зобов'язання сторони, яка ініціює розірвання договору повідомити іншу сторону про таке розірвання в двох місячний термін, тому Приватне підприємство "Генеза" має право на стягнення з відповідача упущеної вигоди у вигляді вартості наданих послуг за цим договором за два місяці, що складає 38 296,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 26.05.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» звернулось до Приватного підприємства «ГЕНЕЗА» з листом, в якому повідомило про припинення дії договору № 04/07-11 на сторожову охорону об'єкта від 07.07.2011 року з 26.05.2018. В обґрунтування необхідності припинення договору відповідач послався на незалежні від нього обставини, зокрема зазначивши наступне.

Об'єкт договору, який передано позивачу для здійснення охорони, це, окрім власності відповідача, яка знаходилась у приміщеннях, також є і самі ці приміщення. Правовою підставою для користування відповідачем зазначеними приміщеннями був укладений між відповідачем та іншою юридичною особою договір оренди нежитлового приміщення № б/н від 07.07.2011.

На підставі листа власника зазначених приміщень було розірвано в односторонньому порядку договір оренди нежитлового приміщення № б/н від 07.07.2011, у зв'язку зі зміною власника.

Враховуючи відстуність у відповідача правових підстав для розміщення об'єкту договору у нежитлових приміщеннях, Товариство з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» ініціювало розірвання договору № 04/07-11 на сторожову охорону об'єкта від 07.07.2011 року.

В свою чергу, судом встановлено, що, на підставі акту про зняття об'єкту з охорони, підписаного сторонами 26.05.2018, було знято об'єкт договору з охорони та зауважено, що станом на 26.05.2018 товарно-матеріальні цінності, які були передані під охорону позивачу відсутні, у зв'язку з їх переміщенням на іншу адресу.

Статтею 907 Цивільного кодексу України встановлено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Умовами ст. 652 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до аб. 1 ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Відповідно до п. 8.2 договору, сторона, яка ініціює розірвання договору, зобов'язана у письмовій формі попередити іншу сторону в 2-х місячний термін з обґрунтуванням причин розірвання договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи все вищенаведене у сукупності, судом встановлено, що на підставі заяви відповідача щодо одностороннього припинення дії договору № 04/07-11 на сторожову охорону об'єкта від 07.07.2011 року, зазначений договір було розірвано із порушенням вимог умов договору в частині повідомлення сторони в 2-х місячний термін про таке розірвання.

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту наявності будь-яких заперечень з боку позивача, як, стосовно самого розірвання договору, так і процедури здійснення розірвання договору, натомість, позивачем підписано акт про зняття об'єкту з охорони без зауважень та заперечень.

Зазначені обставини свідчать про погодження позивачем розірвання договору № 04/07-11 на сторожову охорону об'єкта від 07.07.2011 року, що в свою чергу унеможливлює завдання відповідачем збитків у вигляді упущеної вигоди.

Виходячи з наведеного вище у сукупності, враховуючи те, що позивачем було погоджено розірвання договору та, в свою чергу, не було належними та допустимими у розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами доведено завдання внаслідок винних дій відповідача збитків у заявленому до стягнення розмірі, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача упущеної вигоди у сумі 38 296,00 грн.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 9 800,00 грн.

В обґрунтування даної вимоги позивач приклав ордер про надання правової допомоги серія ІФ № 057441 від 10.07.2018, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 001163 та копію витягу з Єдиного реєстру адвокатів України.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Враховуючи те, що позивачем не представлено до суду безпосередньо договір укладений із адвокатом Козик В.Є., а також не надано доказів здійснення оплати відповідних послуг, пов'язаних із наданням правової допомоги, тому в задоволенні вимоги, щодо стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з оплатою послуг на правову допомогу у розмірі 9 800,00 грн., господарський суд відмовляє.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 650,40 грн.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Станіславська торгова компанія"(місцезнаходження: 01133, м. Київ, вул. Первомайського, 9/33, ) на користь Приватного підприємства "Генеза" (місцезнаходження: 76018, м. Івано-Франківськ, вул. Чорновола, 103/23, 7) 21 987,55 грн. основної заборгованості, 222,70 грн. 3 % річних, 801,00 грн. інфляційних втрат, 1 187,93 грн. пені, та 650,40 грн. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4.Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

6. Згідно з п.п. 17.5 пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Спичак О.М.