РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.10.2018Справа № 910/10707/18

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ Ре"

про стягнення страхового відшкодування в розмірі 19 868,98 грн,

Без виклику (повідомлення) представників учасників справи,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2018 Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ Ре" про стягнення сплаченого страхового відшкодування в розмірі 19 868,98 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі Договору № 3824398 від 28.12.2017 добровільного страхування наземного транспорту здійснено виплату страхового відшкодування власнику автомобіля "Skoda Octavia", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, а тому до нього відповідно до положень ст.27 Закону України "Про страхування" та ст.993 Цивільного кодексу України перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. За твердженнями позивача, відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля "Toyota Rav4", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (до перереєстрації НОМЕР_5), водієм якого скоєно ДТП, застрахована Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ Ре", а тому позивач вказує, що обов'язок з відшкодування шкоди в розмірі 19 868,98 грн покладається на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2018 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/10707/18, ухвалено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

28.08.2018 через канцелярію суду від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла довідка про страховий поліс серії НОМЕР_6.

05.09.2018 через канцелярію суду відповідачем подано відзив на позову заяву, в якому Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ Ре" проти задоволення позову заперечує з огляду на те, що позивач не подавав заяви про виплату страхового відшкодування, у відповідності до статті 35 Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а також у зв'язку з тим, що в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують оцінений розмір шкоди з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу.

10.09.2018 позивачем подано до відділу документообігу суду пояснення стосовно відмінностей державного реєстраційного номера автомобіля "Toyota Rav4", номер кузова НОМЕР_3, який вказаний у Полісі №НОМЕР_6, а саме НОМЕР_5, від державного реєстраційного номера того ж транспортного засобу, що зазначений в інших доданих позивачем до позовної заяви документах - НОМЕР_2.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Згідно з ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Приписами статті 248 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Розрізняють добровільну та обов'язкову форми страхування (стаття 5 Закону України "Про страхування"). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України "Про страхування"). Втім, законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування) (частина перша статті 999 Цивільного кодексу України).

Види обов'язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України "Про страхування". До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Предметом позову є вимога про відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді сплати страхового відшкодування у розмірі 19 868,98 грн.

Учасники справи згідно з її матеріалами мають декілька зобов'язань :

1) договірне зобов'язання між позивачем і потерпілим - за договором добровільного майнового страхування;

2) деліктне зобов'язання між потерпілим та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди;

3) договірне зобов'язання між відповідачем і винною особою - за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

За приписами статті 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Як свідчать матеріали справи, 28.12.2017 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ВУСО" (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №3824398 від 28.12.2017, предметом є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням наземним транспортним засобом.

При цьому, відповідно до п.1.2.1. Договору транспортним засобом, що страхується є "Skoda Octavia", номер кузову НОМЕР_7, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (після перереєстрації НОМЕР_4).

За змістом п.3.1. Договору, страховим страховими випадками є дорожньо-транспортна пригода, що сталась внаслідок зіткнення (контакту) застрахованого транспортного засобу з іншим транспортним засобом - учасником дорожньо-транспортної пригоди, яке сталось з вини водія іншого транспортного засобу - учасника дорожньо-транспортної пригоди, особа та вина якого встановлена у порядку, визначеного законом.

Як вбачається з довідки №417116 про дорожньо-транспортну пригоду, 25.01.2018 о 14 год. 10 хв. в місті Києві на Південному мосту сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Skoda Octavia", номер кузову НОМЕР_7, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 (до перереєстрації НОМЕР_1), під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу "Toyota Rav4", номеру кузову НОМЕР_3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (до перереєстрації НОМЕР_5), який знаходився під керуванням ОСОБА_2, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Дорожньо-транспортна пригода відбулась з огляду на порушення водієм транспортного засобу "Toyota Rav4", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (до перереєстрації НОМЕР_5), ОСОБА_2 пункту 10.1. Правил дорожнього руху України. Вину вказаного водія у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, встановлено вищезазначеною постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 29.03.2018 по справі №752/2573/18 (провадження №3/752/3133/18).

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що 25.01.2018 страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку просив здійснити виплату страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту №3824398 від 28.12.2017на рахунок станції технічного обслуговування.

Відповідно до рахунку-фактури № від 31.01.2018, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоцентр Київ", визначено вартість відновлювального ремонту автомобіля "Skoda Octavia", державний реєстраційний номер НОМЕР_4, на суму 19 998,84 грн з ПДВ.

Як вбачається зі страхового акту №01935-02 від 02.03.2018, страховиком здійснено розрахунок та прийнято рішення про виплату страхувальнику страхового відшкодування в розмірі 19 868,98 грн.

02.03.2018 позивачем на виконання умов Договору добровільного страхування наземного транспорту №3824398 від 28.12.2017, приймаючи до уваги заяву страхувальника, було перераховано на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоцентр Київ" страхове відшкодування на суму 19 868,98 грн, що підтверджується платіжним дорученням №4890 від 02.03.2018.

Частиною 2 статті 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Суд зауважує, що достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжні доручення та рахунки на сплату послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, а звіт про оцінку автомобіля є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

Окрім того, Законами України "Про страхування" та Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

За таких обставин, стосовно тверджень відповідача щодо відсутності в матеріалах справи належних доказів визначення вартості пошкоджень транспортного засобу "Skoda Octavia", державний реєстраційний номер НОМЕР_4, а саме звіту, суд зазначає, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 06.07.2018 по справі №924/675/17.

Таким чином, судом встановлено, що внаслідок пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 25.01.2018, транспортного засобу "Skoda Octavia", державний реєстраційний номер НОМЕР_4, позивачем були понесені витрати на виплату страхового відшкодування в сумі 19 868,98 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач, як страховик особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, зобов'язаний відшкодувати суму матеріальної шкоди, завданої внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, розмір якої становить 19 868,98 грн відповідно до встановлених Полісом №АМ/433832 лімітів відшкодування по майну та франшизи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Положення статті 22 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

При цьому, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника третьою особою.

Отже, кредитор у деліктному зобов'язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов'язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.

Згідно зі статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв'язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов'язанні. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в положеннях статті 1166 Цивільного кодексу України.

Частинами 1, 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

При цьому, Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" закріплено обов'язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Згідно з частинами 1, 4 статті 21 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Як вказувалося вище, вина водія транспортного засобу "Toyota Rav4", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (до перереєстрації НОМЕР_5), ОСОБА_2 встановлена постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 29.03.2018 по справі №752/2573/18 (провадження №3/752/3133/18).

Позивач, в обґрунтування підстав звернення з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ Ре" посилається на те, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Toyota Rav4", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (до перереєстрації НОМЕР_5) станом на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди 25.01.2018, була застрахована відповідачем згідно полісу №АМ/433832 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Наразі, відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо полісу №НОМЕР_6 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, забезпеченим Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ Ре" транспортним засобом є "Toyota Rav4", державний реєстраційний номер НОМЕР_5 (після перереєстрації НОМЕР_2). Вказаний поліс діяв станом на дату дорожньо-транспортної пригоди - 25.01.2018, франшиза становить нульова.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи довідка №417116 про дорожньо-транспортну пригоду, постанова Голосіївського районного суду міста Києва від 29.03.2018 по справі №752/2573/18 (провадження №3/752/3133/18) та поліс №НОМЕР_6 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є належними доказами страхування цивільно-правової відповідальності власника (водія) транспортного засобу "Toyota Rav4", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (до перереєстрації НОМЕР_5) саме відповідачем.

Нормами статті 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Враховуючи те, що винна у дорожньо-транспортній пригоді особа має поліс страхування цивільно-правової відповідальності, то відповідно до статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Абзацом 2 пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Так як цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Toyota Rav4", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (до перереєстрації НОМЕР_5), станом на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди 25.01.2018 була застрахована Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ Ре" за полісом №НОМЕР_6 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", обов'язок відшкодувати шкоду замість винуватця у заподіянні такої шкоди несе страховик (відповідач) в межах встановлених лімітів відповідальності та за вирахуванням франшизи.

Крім того, відповідно до пункту 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.

Тому проведення операцій, що не впливають на поновлення справності та роботоздатності автомобіля та не можуть здійснюватися шляхом відновлення чи заміни частин таких як мийка, полірування тощо, не повинне відшкодовуватись за обов'язковим страхуванням цивільної відповідальності власників транспортних засобів.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме із страхового акту 01935-02 від 02.03.2018, розрахунок розміру страхового відшкодування було здійснено на підставі рахунку-фактури № від 31.01.2018, виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоцентр Київ", за вирахуванням вартості технологічних рідин, до якого включено вартість мийки транспортного засобу "Skoda Octavia", державний реєстраційний номер НОМЕР_4, у розмірі 81,00 грн без ПДВ, а також до загальної суму рахунку включена сума ПДВ - 20%.

З системного аналізу вищенаведеного, суд дійшов висновку, про зменшення суми страхового відшкодування на вартість мийки з урахуванням ПДВ, враховуючи що позивачем не надано доказів на підтвердження виключення даної складової із розміру страхового відшкодування, заявленого до стягнення у межах даного позову, а отже, загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача має становити 19 771,78 грн (19 998,84 грн (загальна сума з ПДВ) - 129,86 грн (вартість технологічних рідин, розрахована страховиком) - 97,20 грн (вартість мийки з ПДВ) = 19 771,78 грн).

За таких обставин, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування, за вирахуванням вартості мийки в розмірі 97,20 грн з ПДВ, перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, звернення Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" з розглядуваним позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ Ре" про стягнення сплаченого страхового відшкодування на суму 19 771,78 грн є обґрунтованим.

При цьому, судом відхиляються, як такі, що суперечать матеріалам справи, твердження відповідача у відзиві на позов про наявність підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування враховуючи приписи статті 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", зв'язку з тим, що до відповідача позивач не звертався в порядку статті 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" із заявою про виплату страхового відшкодування.

За правилами пункту 35.1 статті 35 Законом України "Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Наведена норма матеріального права регулює порядок страхового відшкодування у правовідносинах між потерпілим (або особою, яка має право на отримання відшкодування) і страховиком, які відбуваються до заміни кредитора. Проте вказана норма не встановлює підстав для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Враховуючи викладене, до нового кредитора, Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО", обов'язок подачі заяви та інших документів не перейшов і не міг перейти, оскільки для останнього відповідач у справі не є страховиком у розумінні наведеної норми, а є особою, відповідальною за завдані збитки в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування".

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач отримав право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не був зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, та може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.11.2014 у справі № 3-165гс14.

При цьому, визначаючи обов'язок страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях статті 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування.

Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов'язань не є безумовним, а пов'язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Відтак, у силу приписів статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов'язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов'язань виключно за умови подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов'язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб'єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 05.06.2018 по справі №910/7449/17.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача з вимогою вих. №4156 від 25.05.2018, в якій просив сплатити суму виплаченого власнику пошкодженого автомобіля страхового відшкодування в розмірі 19 868,98 грн. В якості доказу отримання відповідачем вказаної вимоги позивачем додано до матеріалів справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №235.

За таких обставин, твердження Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ Ре" щодо наявності підстав для відмови у виплати страхового відшкодування на підставі статті 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з неповідомленням про дорожньо-транспортну пригоду суперечать наявними в матеріалах справи документами.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання відповідача на те, що заявлена до стягнення позивачем сума збитків розрахована без урахування коефіцієнту фізичного зносу є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

До відповідних висновків суд дійшов з огляду на те, що в матеріалах справи міститься страховий акт №01935-02 від 02.03.2018 та розрахунок страхового відшкодування, який вже згадувався раніше, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "Skoda Octavia", державний реєстраційний номер НОМЕР_4 (до перереєстрації НОМЕР_1), пошкодженого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, розрахована з урахуванням зносу запчастин.

Таким чином, при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача 19 868,98 грн, Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ВУСО" було враховано як встановлений полісом №НОМЕР_6 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів розмір франшизи, так і коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу "Skoda Octavia", державний реєстраційний номер НОМЕР_4 (до перереєстрації НОМЕР_1).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 3 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії".). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статтею 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного суду по справі №910/13407/17.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що сума страхового відшкодування в розмірі 19 868,98 грн підтверджена належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, а відповідач на момент прийняття рішення не надав документів на підтвердження сплати позивачу зазначеної суми або обґрунтованих заперечень щодо розміру страхового відшкодування, проте приймаючи до уваги висновки суду про необхідність виключення вартості мийки автомобіля, суд дійшов висновку про законність та доведеність вимог позивача до відповідача щодо стягнення витрат, пов'язаних зі сплатою страхового відшкодування в розмірі 19 771,78 грн.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.74, 76-80, 129, 232, 236 - 242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ Ре" про стягнення сплаченого страхового відшкодування в розмірі 19 868,98 грн - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ Ре" (03680, місто Київ, вулиця Анрі Барбюса, будинок 13-Б; ідентифікаційний код 33442139) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" (03680, місто Київ, вулиця Казимира Малевича, будинок 31; ідентифікаційний код 31650052) витрати, пов'язані зі сплатою страхового відшкодування в розмірі 19 771,78 грн (дев'ятнадцять тисяч сімсот сімдесят одна гривня 78 копійок) та судовий збір у розмірі 1 753,38 грн (одна тисяча сімсот п'ятдесят три гривні 38 копійок).

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ