ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.10.2018 м. Ужгород Справа № 907/458/18

Суддя господарського суду Закарпатської області Ушак І.Г.,

при секретарі судового засідання Лазар С.Л.

розглянув у відкритому засіданні суду справу

за позовом акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС», м. Київ (далі страхова компанія)

до товариства з обмеженою відповідальністю «СваляваМіськбуд», с. Голубине Свалявський район (далі - товариство)

про стягнення 100 000 грн. в порядку регресу

представники сторін:

позивача ОСОБА_1, представник за довіреністю;

відповідача ОСОБА_2, адвокат

Страхова компанія звернулася до суду з вимогами про стягнення з товариства в порядку регресу суми 100 000 грн., яка сплачена позивачем ОСОБА_3, як потерпілій особі внаслідок дорожньотранспортної пригоди (ДТП), що сталася з вини ОСОБА_4, найманого працівника товариства водія, що керував автомобілем «Камаз 65115» д.н.з. НОМЕР_1, який належить відповідачу.

Вимоги позивача про стягнення грошових коштів в порядку регресу зі свого страхувальника відповідача у справі - заявлені у звязку з неповідомленням страховика (позивача) водієм відповідача про настання ДТП у встановленому порядку та строки та у звязку з невідповідністю технічного стану транспортного засобу та обладнання транспортного засобу, який спричинив ДТП, Правилам дорожнього руху (з урахуванням заяви позивача про зміну підстав позову). Представник позивача у ході судового розгляду наполягає на задоволенні зазначених вимог, посилаючись на їх обґрунтованість долученими до матеріалів справи документами.

Відповідач письмовим відзивом, письмовими та усними поясненнями представника у ході судового засідання заперечує проти позову, вважаючи його безпідставним.

Посилається при цьому на те, що відповідач своєчасно та в належний спосіб повідомив страхову компанію про ДТП з наданням усіх необхідних документів.

Наполягає також на тому, що забезпечений транспортний засіб був у технічно справному стані, заперечує вину товариства у ДТП; вважає, що позивачем не доведено завдання йому шкоди та не обґрунтовано розмір заявленої суми регресу.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, керуючись законом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

При цьому суд виходив з того, що у ході судового розгляду справи встановлено наступні обставини:

10.03.2017р. страхова компанія як страховик та товариство як страхувальник уклали договір обовязкового страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс АК/5959131), згідно якого було застраховано цивільноправову відповідальність водія транспортного засобу марки КАМАЗ 65115, номерний знак АО 5856АМ, що належить товариству (далі забезпечений транспортний засіб).

14.03.2017р. ОСОБА_4 найманий працівник товариства - на 722 км.+913м а/д Київ-Чоп, керував забезпеченим транспортним засобом, буксируючи при цьому на жорсткому зчепленні транспортний засіб ТВЕКС (ЕК12) державний номерний знак НОМЕР_2; не забезпечив технічну справність зчіпного пристрою, що призвело до відєднання буксированого транспортного засобу ТВЕКС, який скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_3, який під керуванням водія ОСОБА_3 рухався назустріч у напрямку м. Київ. Внаслідок цієї ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

16.03.2017р. товариство повідомило страховика позивача у справі - про ДТП, яка сталася 14.03.2017р. за участю найманого працівника товариства, що керував забезпеченим транспортним засобом.

Свалявським районним судом Закарпатської області у межах справи № 306/576/17 встановлено, що ОСОБА_4 вчинив правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП - порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, - у судовому засіданні ОСОБА_4 повністю визнав свою вину. Постановою суду від 19.04.2017р. у зазначеній справі ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

07.04.2017р. страховою компанією за участю потерпілої особи ОСОБА_3 здійснено огляд транспортного засобу - Mercedes Benz державний номерний знак НОМЕР_4, за результатами якого складено акт огляду транспортного засобу (дефектна відомість), у якому зазначено характер пошкоджень; 10.04.2017р. страховою компанією складено ремонтну калькуляцію, згідно якої вартість ремонту зазначеного транспортного засобу становить 341379,01 грн.

12.04.2017 р. ОСОБА_3 як потерпіла особа звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування шкоди на суму 100000,00 грн. заподіяної в результаті пошкодження транспортного засобу - автомобіля НОМЕР_3 - під час ДТП від 14.03.2017р. з вини ОСОБА_4

10.05.2017р. страхова компанія склала страховий акт №3 852В/29/2017 та здійснила розрахунок суми страхового відшкодування на 100000,00 грн.

16.05.2017р. платіжним дорученням № 18043 страхова компанія здійснила виплату зазначеної суми на рахунок ОСОБА_3

Наведені обставини справи доведені долученими до неї документами та не спростовані ніким з учасників процесу.

Спірні відносини сторін стосуються питання правомірності заявлених вимог позивача як страховика, що виплатив страхове відшкодування потерпілій особі, у порядку зворотної вимоги (регресу) до відповідача як страхувальника за укладеним ними договором обовязкового страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 10.03.2017р.

Підставою заявлених вимог позивача зазначено неповідомлення його як страховика про настання ДТП у строк і за умов визначених п.п. 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та невідповідності технічного стану транспортного засобу, що спричинив ДТП, Правилам дорожнього руху.

Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що правовідносини у сфері обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Цивільним кодексом України, Законами України "Про страхування", "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування" встановлено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Приписами ст. 7 Закону України «Про страхування» визначено види обов'язкового страхування в Україні, зокрема, страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

4.08.18 ОСОБА_5 Верховного Суду за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц ухвалила постанову, у якій містяться висновки щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Так, відповідно до висловленої правової позиції ОСОБА_5 Верховного Суду, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Виходячи з фактичних обставин даної справи у ній наявні деліктні відносини між потерпілим ОСОБА_3 та відповідачем виникли із завдання шкоди внаслідок ДТП та договірні зобов'язання між відповідачем і позивачем виникли за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. З огляду на наведену вище позицію ОСОБА_5 Верховного Суду боржником у деліктному зобовязанні у межах суми страхового відшкодування виступає страховик, який хоч і не завдав шкоди безпосередньо, за змістом Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є зобовязаним за завдавача шкоди перед потерпілою особою, якій повинен виплатити і виплатив страхове відшкодування.

Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. І лише за умов, передбачених у ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Так, за змістом ст. 38.1 зазначеного Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, у таких випада) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії;

в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу

аптечки або призначені медичним працівником);

г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону;

д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування).

За висновком ОСОБА_5 Верховного Суду обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об'єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Отже у даному випадку у нашій справі, позивач як страховик предявив свою вимогу в порядку регресу до відповідача як страхувальника з підстав наведених у п.п. «г», «ґ» п. 1 ст. 38.1 Закону, а саме, вважаючи, що ДТП є безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу відповідача існуючим вимогам Правил дорожнього руху та оскільки водій відповідача не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Згідно підпункту 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 Закону, у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди.

Водночас, підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 цього Закону передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Таким чином, цим Законом встановлено як обов'язок страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП, так і право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив його про настання ДТП.

Правові позиції викладені в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 року у справі № 6-284цс15 про стягнення в порядку регресу витрат зі сплати страхового відшкодування про те, що обовязок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП, зазначеними вище правовими нормами встановлений для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

У разі ж, коли факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, такий страховий випадок зафіксований правоохоронними органами у встановленому порядку, винна в ДТП особа притягнута до адміністративної відповідальності, а сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування, сам по собі факт неповідомлення страховика за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про настання страхового випадку, не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

При вирішенні спорів з регресних зобовязань позивачеві належить довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

У даній справі страховий випадок оформлений страховою компанією, нею ж визначено розмір майнової шкоди завданої внаслідок ДТП та прийнято рішення про здійснення страхового відшкодування, добровільно проведено його виплату у відповідності до своїх обовязків за приписами Закону.

Щодо вимог позивача в порядку регресу до відповідача після виплати страхового відшкодування, то суд констатує наступне.

У ході судового розгляду даної справи встановлено, що хоча водій забезпеченого транспортного засобу ОСОБА_4 письмово не повідомив страховика на протязі трьох днів з дати ДТП, однак таке повідомлення 16.03.2017р. було здійснено відповідачем як страхувальником з наданням всіх необхідних документів.

Наведене свідчить про те, що відповідачем було вжито заходів для повідомлення страховика про настання ДТП у встановлений законом термін, чим надано страховику можливість перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам, чим і скористався страховик, оскільки цим же днем 16.03.2017 керівник регіонального центру ОСОБА_6 здійснив запит до Воловецького відділення Мукачівського відділу ГУНП України в Закарпатській області щодо надання розширеної довідки та матеріалів зазначеної ДТП.

Натомість, як встановлено судом, страховик тільки 7.04.2017р. здійснив за участю потерпілої особи ОСОБА_3 огляд транспортного засобу - Mercedes Benz державний номерний знак НОМЕР_4, за результатами якого склав відповідний акт огляду транспортного засобу (дефектна відомість), у якому зазначено характер пошкоджень; 10.04.2017р. страховою компанією складено ремонтну калькуляцію, згідно якої вартість ремонту зазначеного транспортного засобу становить 341379,01 грн. Страховий акт позивач склав лише 10.05.2017р.

Приписами ст. 33.3 Закону встановлено, що водії та власники транспортних засобів, причетних до ДТП, власники пошкодженого майна зобов'язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов'язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна.

Відповідно до ст. 34 Закону страховик зобов'язаний протягом 2 робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.

З огляду на фактичні обставини справи та наведені приписи Закону встановлено, що страховик, одержавши 16.03.2017р. повідомлення від страхувальника про ДТП, лише 7.04.2017р. направив свого представника до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків тобто після спливу встановленого для цього Законом 10-денного строку.

Наведене за змістом Закону звільнило водіїв та власників транспортних засобів, причетних до ДТП, власників пошкодженого майна від обов'язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після ДТП, оскільки не з їхньої вини протягом 10 робочих днів після одержання страховиком повідомлення про ДТП його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна.

За таких обставин не може вважатися доведеним збереження пошкодженого майна - транспортного засобу Mercedes Benz державний номерний знак НОМЕР_4 - у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його 7.04.2017р. оглянув страховик та склав акт огляду із зазначенням характеру ушкоджень.

Страхова компанія, здійснюючи наступні дії як страховик і виплативши у кінцевому випадку страхове відшкодування потерпілій особі ОСОБА_3, ґрунтувалася на визначенні нею ДТП причиною настання страхового випадку та розміру збитків і це є її правом.

Однак для покладення відповідальності в порядку регресу на відповідача належить довести причинний зв'язок наявних пошкоджень транспортного засобу, за які потерпілій особі виплачено страхове відшкодування, з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу відповідача. Обовязок доведення цього за загальним правилом покладається на особу, регресні вимоги якої розглядаються. У межах даної справи позивачем не доведено зазначеного причинного звязку, відтак - відсутні підстави для стягнення з відповідача в порядку регресу суми страхового відшкодування, добровільно сплаченого позивачем потерпілій особі ОСОБА_3

Крім того, у ході судового розгляду не доведено також невідповідність технічного стану транспортного засобу, що спричинив ДТП, Правилам дорожнього руху як підстава стягнення в порядку регресу суми страхового відшкодування, добровільно сплаченого позивачем потерпілій особі ОСОБА_3

Позивач, стверджуючи про невідповідність технічного стану транспортного засобу, посилається на довідку про ДТП видану управлінням патрульної поліції в м. Ужгород та постанову Свалявського районного суду у справі № 306/576/17. Разом з тим, за змістом наведених документів йдеться про те, відповідно, що ДТП сталася внаслідок порушення ОСОБА_4 пункту 23 Правил дорожнього руху та що ОСОБА_4 вчинив правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП - порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Зазначеною постановою суду встановлено, що ДТП сталося внаслідок порушення водієм вантажівки КАМАЗ правил буксирування на жорсткому зчепленні транспортного засобу ТВЕКС (ЕК12) д.н.05997СК, а саме - не забезпечив технічну справність зчіпного пристрою, що призвело до від'єднання буксированого транспортного засобу ТВЕКС, який скоїв зіткнення з автомобілем Мercedes-benz. Тобто, встановлено, що причиною ДТП була не невідповідність технічного стану забезпеченого транспортного засобу Правилам дорожнього руху, а несправність зчіпного пристрою. При цьому, водій ОСОБА_4 визнав свою вину у незабезпеченні «технічної справності зчіпного пристрою, що призвело до відєднання буксированого транспортного засобу».

Крім того, відповідачем доведено, що напередодні ДТП, яка сталася 14.03.2017, забезпечений транспортний засіб на підставі протоколу перевірки технічного стану № 00639-01628-17 від 9.03.2017р. субєктом проведення обовязкового технічного контролю - ТОВ Текстон - визнано технічно справним з визначенням чергового проходження обовязкового технічного контролю не пізніше 9.03.2018р.

Таким чином, спростовано посилання позивача також на технічну несправність забезпеченого транспортного засобу, що спричинив ДТП, як підставу стягнення в порядку регресу з відповідача суми страхового відшкодування, добровільно сплаченого страховиком потерпілій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За результатами судового розгляду даного спору з регресних зобовязань встановлено, що позивач як страховик, сплативши на свій розсуд добровільно у визначеному ним розмірі страхове відшкодування потерпілій в ДТП особі, не довів належними доказами наявності визначених п.п. «г», «ґ» п. 1 ст. 38.1 Закону підстав, з якими він повязує своє право вимагати відшкодування сплачених сум в регресному порядку із страхувальника - відповідача у справі.

Позивачем не доведено також, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки, доведення чого є обовязком позивача у даному спорі з регресних зобовязань.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог до відповідача у звязку з їх недоведеністю.

Судові витрати, повязані з розглядом даної справи, на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд, - ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до приписів ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України. Повний текст рішення складено 23.10.2018 року.

Суддя Ушак І.Г.