РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.10.2018Справа № 910/10996/18

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Левікар"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія нерухомістю-4"
провизнання недійсним договору
Суддя Підченко Ю.О.
Секретар судового засідання Коновалов С.О.
Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Спасибко А.В. - представник за довіреністю;

Єпанчінцев О.С. - представник за довіреністю;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Левікар" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія нерухомістю-4" (надалі - позивач) про визнання договору оренди № П-1 від 28.04.2017 на модульні (тимчасові) споруди (павільйони) загальною площею 1 021, 70 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, Велика Окружна (Святошинський район), 4 недійсним., у зв'язку із тим, що спірний договір оренди було укладено з порушенням чинного законодавства та є недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 21.09.2018 року.

19.09.2018 року через загальний відділ суду (канцелярію) від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він вказує нате, що відповідач посилається на те, що позивач не навів жодних конкретних доказів, яким саме чином були порушені його права оскаржуваним договором оренди та при цьому, прийнявши приміщення за спірним договором, позивач засвідчив, що йому відомі всі відомості щодо приміщення, і в нього відсутні будь-які зауваження до відповідача. Окрім того, відповідач зазначає, що прийнявши від відповідача приміщення по спірному договору, позивач міг їх вільно використовувати у своїй господарській діяльності у відповідності до мети оренди, при цьому вказані приміщення, які є предметом спірного договору належать відповідачу на підставі договору підряду № 26/04/17 від 26.04.2017 та договору підряду № 28/04/17 від 28.04.2017, про що засвідчено у спірному договору Сторонами. Так, на підставі зазначеного, відповідач просить суд, відмовити в задоволенні позовної заяви.

З огляду на те, що у судовому засіданні 21.09.2018 здійснено дії передбачені ст. 182 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), а також те, що представники відповідача у даному судовому засіданні зазначили, що повідомлені про наслідки закриття підготовчого засідання, суд дійшов висновку про можливість закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 12.10.2018.

У судове засідання, що відбулось 12.10.2018 представник позивача не з'явився, про причину неявки суд не повідомив.

Так, пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст.202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином, оскільки позивача належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, суд приходить до висновку, що неявка представника позивача у судове засідання, що відбулось 12.10.2018 не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом. При цьому, в судовому засіданні 12.10.2018 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд також враховує положення частини 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.04.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія нерухомістю-4" (за договором також - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Левікар" (за договором також - орендар) було укладено договір оренди № П-1, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування на строк, визначений у договорі, на умовах оренди, без права викупу, модульні (тимчасові) споруди (павільйони) загальною площею 1 021,70 кв.м (приміщення), які знаходяться за адресою: м. Київ, Велика Окружна (Святошинський район), 4.

План приміщення та його місцезнаходження зазначено у додатку №1 до даного договору. Сторони домовилися, що площа приміщення за цим договором може бути відкоригована в цьому акті шляхом підписання акту приймання-передачі приміщення в оренду, із обов'язковим зазначенням в цьому актів точної площі.

За змістом п. 1.2 Договору приміщення передається орендарю з метою розміщення об'єктів торгівлі, складів та/або магазинів.

Відповідно до п. 1.7. Договору, приміщення належать орендодавцю на підставі договору підряду №26/04/17 від 16.04.2017 та Договору підряду №28/04/17 від 28.04.2017.

Пунктом 3.2 Договору встановлено, що місячна орендна ставка за 1 кв.м приміщення складає 320,00 грн. без ПДВ, що еквівалентно 12,02 дол. США за курсом гривні до дол. США, погодженого сторонами на дату укладення цього договору.

Згідно з п. 3.2.1 Договору щомісячно, починаючи з дати підписання цього договору, місячна орендна плата підлягає індексації з урахуванням офіційно встановленого Державним комітетом статистики України індексу інфляції (споживчих цін) за цей період та розраховується як сума в гривнях. Зазначена в цьому пункті індексація розміру орендної плати не є зміною орендної плати і не потребує додаткового погодження сторонами. Про збільшення індексації місячної плати, яка передбачена цим пунктом договору, орендар повідомляється письмово, шляхом направлення відповідного рахунку з урахуванням індексації на його адресу. У випадку збільшення офіційного курсу долара США по відношенню до гривні більше ніж на 30% від курсу, встановленого в п. 3.2 даного договору, розмір місячної орендної ставки за 1 кв.м приміщення (ОС), встановлений у даному договорі, підлягає автоматичному (без укладання додаткової угоди) збільшенню на суму такого збільшення розміру курсу долара США по відношенню до гривні.

Відповідно до п. 3.3 Договору орендна плата сплачується щомісячно, не пізніше 15 числа поточного місяця сплачується 50% орендної плати поточного місяця, до 25 числа поточного місяця сплачується наступні 50% орендної плати поточного місяця.

На виконання умов Договору орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування об'єкт оренди, що підтверджується актом приймання-передачі приміщення в оренду від 01.07.2017.

Як вбачається із доводів позивача, в кінці лютого 2018 року, йому стало відомо, що вищевказаний договір оренди було укладено з порушенням чинного законодавства та є недійсним, у зв'язку з чим позивачем припинено зобов'язання за договором та звільнено займані ним приміщення. Фактично, як вважає позивач, на момент укладання спірного договору відповідач не мав права на встановлення тимчасових споруд, а також, будь-які документи, які б посвідчили право користування чи розпорядження майном, яке передавалося в оренду в орендодавця відсутні.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

В контексті даного спору, згідно вимог ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з приписів ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29 травня 2013 року N 11 правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, позивач вказує на те, що в контексті приписів ч. 1. ст. 761 ЦК України, право на передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права, а тому доцільно буде зазначити про наявність правових підстав для визнання договору недійсним, оскільки позивач не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладання спірного договору.

При цьому мотивуючи відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладання спірного договору, позивач зазначає, що відповідачем було невірно оформлено відповідний договір суборенди земельної ділянки, на якій розташовані тимчасові споруди, які є предметом спірного договору, тобто що позивач не мав підстав надавати в оренду тимчасові приміщення, оскільки земельна ділянка, на якій вони розташовані перебуває у неправомірному користуванні відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

При цьому за приписом п. 3. ч. 1 ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Так, як зазначалося вище, пунктом 1.7. спірного договору встановлено, що тимчасові споруди, що передаються в оренду позивачеві належать позивачеві на підставі договору підряду №26/04/17 від 16.04.2017 та Договору підряду №28/04/17 від 28.04.2017, з чого випливає, що відповідач є власником тимчасових споруд, що передаються в оренду за спірним договором.

За приписами ч. 1 ст. 328 та ч. ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Відтак, модульні (тимчасові) споруди (павільйони) загальною площею 1 021,70 кв.м (приміщення), які знаходяться за адресою: м. Київ, Велика Окружна (Святошинський район), 4, були виготовлені відповідачем на виконання договору підряду №26/04/17 від 16.04.2017 та договору підряду №28/04/17 від 28.04.2017, за якими відповідач отримав право власності на тимчасові споруди, а отже - дані тимчасові споруди передані відповідачем в оренду позивачеві правомірно.

При цьому частиною 1 ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що Договір підряду №26/04/17 від 16.04.2017 та Договір підряду №28/04/17 від 28.04.2017 є неукладеними, або визнані недійсними у встановленому законом порядку, а отже позивачем не доведено обґрунтованості підстав, на які він посилається, зокрема - приписи ч. 1. ст. 761 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 74 та ч. 1 ст. 86 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, статтями 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Окрім того, судом встановлено, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/7621/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія нерухомістю-4» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Левікар» про стягнення 1 028 791,28 грн. При цьому, судом встановлено, що позовні вимоги у даній справі обґрунтовані тим, що на виконання умов договору оренди №П-1 від 28.04.2017 орендодавець передав відповідачу у строкове платне користування приміщення, а відповідач належним чином грошове зобов'язання по внесенню орендної плати не виконав, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 1 028 791,28 грн.

При цьому рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2018 у справі № 910/7621/18, яке набрало законної сили, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія нерухомістю-4» задовольнити частково, та вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Левікар» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія нерухомістю-4» заборгованість у розмірі 1 019 025,55 грн. та судовий збір у розмірі 15 285,38 грн. При цьому під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідачем (Товариством з обмеженою відповідальністю «Левікар») частково було сплачено вартість орендної плати за лютий 2018 року на суму 112 280,92 грн., що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача.

Згідно ч. 4 та ст. 75 ГПК України, за якими обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, за приписами ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, з урахуванням того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що в відповідача був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності при укладанні спірного правочину, а також приймаючи до уваги факт часткової оплати позивачем орендної плати за спірним договору на суму 112 280, 92 грн., що свідчить про наступне схвалення позивачем спірного правочину, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними та недоведеними.

При цьому, у розумінні приписів ст. 15, ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника. При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обґрунтованості підстав, на які він посилається мотивуючі свої вимоги про визнання договору оренди № П-1 від 28.04.2017 на модульні (тимчасові) споруди (павільйони) загальною площею 1 021, 70 кв. м., які знаходяться за адресою: м. Київ, Велика Окружна (Святошинський район), 4 недійсним, при цьому позивачем не доведено наявності порушених з боку відповідача прав, за захистом яких, позивач звернувся до суду із вказаним позовом, а тому у позові слід відмовити.

Згідно положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, ст. чт. 15, 16, 204, 241 Цивільного кодексу України суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Левікар" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з п.п. 17.5 пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення буде складено та підписано 12.10.2018 року

Суддя Ю.О.Підченко