РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.10.2018Справа № 910/7705/18

За позовом Громадської організації "Об'єднання лікарів ветеринарної медицини", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" Тімоніна О.О., м. Київ

про зобов'язання вчинити дії, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Чернійчук Л.В. (представник за довіреністю від 15.09.2018р.);

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадська організація "Об'єднання лікарів ветеринарної медицини" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Діамантбанк" Тімоніна О.О. (відповідач) включити позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк", посилаючись на поважність причин пропуску передбаченого законом строку на включення таких вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2018р. позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк та спосіб для усунення її недоліків.

02.07.2018р. до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.08.2018р.

19.07.2018р. (у запропонований судом строк) до суду від відповідача надійшов відзив на позову заяву, за змістом якого останній заперечує проти задоволення вимог позивача та вказує на те, що за приписами чинного законодавства строк звернення кредиторів щодо включення їх до реєстру акцептованих вимог відповідача є преклюзивним, відтак звернення кредитора (у даному випадку позивача) поза межами такого строку виключає наявність правових підстав для їх прийняття уповноваженою особою фонду та такі вимоги в силу закону вважаються погашеними. Крім того, відповідач у своєму відзиві наголошує на відсутності поважності причин для поновлення строку на включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідача.

31.07.2018р. до суду від позивача надійшли заперечення на відзив, відповідно до яких останній з посилання на норми національного та міжнародного законодавства вказує, зокрема, на те, що не включення позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідача та неповернення коштів, які знаходились на розрахунковому рахунку у відповідача є порушенням права власності на належне йому майно.

В підготовчому засіданні 07.08.2018р. судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 18.09.2018р.

09.08.2018р. до суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.10.2018р.

В судовому засіданні 09.10.2018р. представник позивача підтримала заявлені вимоги та просила суд задовольнити позов.

В судовому засіданні 09 жовтня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.03.2013р. між позивачем (Клієнт) та відповідачем (Банк) було укладено Договір банківського рахунку №13.03.27.000061 (далі - Договір), предметом якого є зобов'язання Банку відкрити Клієнту поточний рахунок/поточний рахунок в банківських металах № 0268, далі за текстом - Поточний рахунок, на підставі документів, визначених сукупністю нормативно-правових актів України, в тому числі Національного банку України; приймати і зараховувати на Поточний рахунок грошові кошти/банківські метали, що надходять Клієнту, виконувати розпорядження Клієнта про перерахування і видачу відповідних сум/банківських металів з Поточного рахунка та проведення інших операцій за Поточним рахунком, передбачених чинним законодавством України (далі - Послуги), за умови, що Клієнт погоджується з тарифом Банку, чинним на момент надання зазначених послуг.

В п. 2.1. Договору сторони домовились про те, що Банк надає Клієнту послуги, а Клієнт користується Послугами лише в тому випадку, якщо Клієнт погоджується оплатити Банку Винагороду за надання відповідних послуг в розмірі, визначеному чинними на дату надання Послуг тарифами.

У відповідності до п. 8.1. Договір набуває чинності з дня відкриття Поточного рахунку та діє до моменту закриття Поточного рахунку.

Відповідно до наявної у матеріалах справи банківської виписки з 01.01.2017р. по 18.04.2017р. залишок коштів на Поточному рахунку Клієнта становить 59 149,21 грн.

Як вказує позивач та підтверджується матеріалами справи, 08.09.2017р. він звернувся до відповідача з заявою щодо включення позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів з урахуванням поважності причин пропуску передбаченого законом строку, на яку відповідачем у листі № 1123/38л від 18.09.2017р. відповідачем було надано відповідь про те, що з у зв'язку з пропуском строку на звернення з відповідними вимогами, такі вимоги в силу закону є погашеними та не підлягають включенню до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

У своїх заявах по суті, позивач вказує на поважність причин пропуску строку на звернення до відповідача з відповідними вимогами про включення їх до реєстру акцептованих вимог кредиторів, а також на порушення права власності на належне йому майно.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову зазначив про те, що звернення позивача поза межами такого строку виключає наявність правових підстав для їх прийняття уповноваженою особою фонду та такі вимоги в силу закону вважаються погашеними, а також наголосив на відсутності поважності причин для поновлення строку на включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 1066 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вказують і позивач, і відповідач у своїх заявах по суті, на підставі рішення Правління Національного банку України від 24 квітня 2017 року №264-рш/БТ «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДІАМАНТБАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 24 квітня 2017 року № 1684 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «ДІАМАНТБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДІАМАНТБАНК» (далі - ПАТ «ДІАМАНТБАНК») з ринку шляхом запровадженням в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 17 год. 00 хв. 24 квітня 2017 року до 23 травня 2017 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «ДІАМАНТБАНК», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», начальнику відділу моніторингу операцій проблемних банків департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків Старцевій Тетяні Володимирівні строком на один місяць з 17 год. 00 хв. 24 квітня 2017 року до 23 травня 2017 року включно.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23 травня 2017 р. № 2075, відповідно до якого продовжено строк тимчасової адміністрації ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДІАМАНТБАНК» (далі - ПАТ «ДІАМАНТБАНК») з 24 травня 2017 року до 23 червня 2017 року включно. Згідно з даним рішенням продовжено строк повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ДІАМАНТБАНК» Старцевої Тетяни Володимирівни з 24 травня 2017 року до 23 червня 2017 року включно.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 22 червня 2017 року № 394-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДІАМАНТБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) прийнято рішення від 23 червня 2017 року №2663 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ДІАМАНТБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДІАМАНТБАНК» (далі - ПАТ «ДІАМАНТБАНК») з 24 червня 2017 року до 23 червня 2019 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «ДІАМАНТБАНК», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), в тому числі з підписання всіх договорів, пов'язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, крім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Тімоніну Олександру Олексійовичу строком на два роки з 24 червня 2017 року до 23 червня 2019 року включно. Вимоги кредиторів прийматимуться протягом 30 днів з дня опублікування в газеті «Голос України» оголошення про початок процедури ліквідації ПАТ «ДІАМАНТБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку за адресою: Контрактова площа, буд. 10-А, м. Київ, 04070.

Вимоги кредиторів ПАТ "ДІАМАНТБАНК" прийматимуться протягом 30 днів з дня опублікування оголошення про ліквідацію ПАТ "ДІАМАНТБАНК" в газеті "Голос України" № 117 (6622) від 30 червня 2017 року.

Вказана інформація розміщена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у мережі інтернет (www.fg.gov.ua) та є загальновідомою, а тому відповідно до норм статті 75 Господарського процесуального кодексу України такі обставини не потребують доказуванню.

Суд зазначає, що процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до пунктів 6, 16 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 5 статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до положень ст. 77 цього ж Закону Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону.

Згідно з ч. 2 та ч. 5 ст.45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду у газетах "Урядовий кур'єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

Відповідно до вимог ст. 48 Закону уповноважена особа Фонду не пізніше ніж через три дні з дня свого призначення складає перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду та складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до ч. 2 ст. 45 цього Закону уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (ст. 49 Закону).

У подальшому протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 52 Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом у четвергу чергу.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що в межах ліквідаційної процедури банку статусу кредитора набувають дві категорії осіб:

1) фізичні особи - вкладники у межах гарантованої Фондом суми відшкодування;

2) особи, вимоги яких заявлені протягом 30 днів з дня опублікування відомостей (про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду), та які акцептовані та включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

До останніх, за змістом Закону, зокрема ст. 52 відносяться в тому числі фізичні особи-вкладники з вимогами у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.

Судом встановлено, що 30.06.2017 року опубліковано оголошення про ліквідацію ПАТ "ДІАМАНТБАНК" в газеті "Голос України" № 117 (6622).

Таким чином, враховуючи положення частини 5 статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за якою протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку, суд зазначає, що позивач мав право заявити свої вимоги в межах процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» у строк по 31.07.2017 року.

Як вказує позивач у своїх заявах по суті, у визначений законом строк (по 31.07.2017р.) до Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» з відповідною заявою про включення його вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів він не звертався, а звернувся до відповідача лише 08.09.2017р.

Доводи позивача, викладені у запереченнях на відзив про те, що відповідач не повідомив позивача про свою ліквідацію та встановлення терміну на звернення з відповідними вимогами суд до уваги не бере, оскільки судом встановлено дотримання відповідачем порядку повідомлення позивача про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, передбаченого Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", про що було зазначено вище.

Врахувавши вимоги наведених норм, встановивши дотримання у цьому випадку визначеної законом процедури повідомлення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, та обізнаність позивача про початок процедури ліквідації банку і незвернення його із заявою про включення позивача до реєстру вимог кредиторів за договором у встановлені законом строки, та зважаючи на те, що цей строк (на прийняття вимог кредиторів банку), відповідно до приписів наведеного законодавства, поновленню не підлягає, судом встановлено, що відповідач у листі № 1123/38л від 18.09.2017р. правомірно вказав позивачеві про те, що його вимоги не підлягають включенню до реєстру акцептованих вимог кредиторів та в силу закону вважаються погашеними.

До аналогічних висновків доходив Верховний Суд у своїх постановах від 03.04.2018р. у справі № 910/15373/17 та від 15.03.2018р. у справі № 910/8793/17.

Обґрунтовуючи причини пропуску на звернення до відповідача з заявою про включення його вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів позивач вказав на те, що у період з 27.06.2017р. по 10.07.2017р. президент позивача Рудь О.І. перебувала на амбулаторному лікуванні, а з 03.07.2017р. по 01.08.2017р. - у відпустці поза межами м. Києва, що унеможливило звернення позивача з такою заявою у визначений строк.

З урахуванням наведених норм спеціального закону, оскільки як зазначено вище строк на прийняття вимог кредиторів банку, є граничним та не підлягає поновленню, посилання позивача на поважність причин пропуску строку на звернення з відповідними вимогами, судом не приймаються, оскільки такі обставини не входять до предмету доказування у даній справі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15, 16 Цивільного кодексу України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

В силу наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Європейський суд з прав людини указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005 (заява № 38722/02).

Отже, зрештою ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Разом з тим, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції, є і той, що не передбачений законом, однак основним критерієм можливості його застосування є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів).

З урахуванням викладених вище обставин, заявлена позивачем вимога про поновлення строку пред'явлення кредиторських вимог є неефективним способом захисту у розумінні наведених приписів та не призводить до відновлення прав позивача у обраний ним спосіб.

Щодо викладених у запереченнях на відзив доводів позивача на те, що не включення його вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідача та неповернення коштів, які знаходились на розрахунковому рахунку у відповідача є порушенням права власності на належне йому майно, суд відзначає, що в силу положень Конституції України, Цивільного кодексу України та усталеної практики ЄСПЛ власність зобов'язує, а втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судові витрати, у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 19.10.2018р.

Суддя С.М. Морозов