РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.10.2018Справа № 905/195/18
За позовом Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Іллі Володимировича

до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» в особі Маріупольської філії Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»

про зобов'язання вчинити дії,

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Шудра А.О.

Представники сторін:

від позивача: Моісеенко І.В., Філімонов С.М.

від відповідача: Каракоця О.Р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа за позовом Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Іллі Володимировича до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» в особі Маріупольської філії Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про зобов'язання відповідача на дату 13.01.2017р. здійснити перерахунок та списання заборгованості за кредитним договором референт №30521DOTASOTM «Ліміт на розрахунковий рахунок» №5577 (п/р 90065), що залишилась в повному обсязі та надання підтверджуючого документа.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на безпідставну відмову у наданні документів, що підтверджують погашення заборгованості за кредитним договором та припинення його дії.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення з огляду на те, що сторонами за кредитним договором у належному порядку згоди стосовно зміни строків та обсягу погашення заборгованості досягнуто не було, а представлений позивачем до матеріалів справи гарантійний лист ніяким чином не вказує на новацію зобов'язання.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 20.02.2018р. порушено провадження у справі № 905/195/18 та призначено її до розгляду на 20.03.2018р.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 20.03.2018р. було відкладено підготовче засідання у справі на 10.04.2018р.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 10.04.2018р. справу № 905/195/18 за позовом Фізичної особи - підприємця Моісеєнко Іллі Володимировича до Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» в особі Маріупольської філії Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про зобов'язання вчинити певні дії передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва відповідно до ст.17 Господарського процесуального кодексу України.

26.04.2018 до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №905/195/18.

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2018, справу № 905/195/18 передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою від 02.05.2018р. справа прийнята до свого провадження суддею Спичаком О.М.; призначено підготовче засідання на 29.05.2018р.

29.05.2018р. судом було відкладено підготовче засідання на 18.06.2018р.

18.06.2018р. відкладено підготовче засідання на 16.07.2018р.

Ухвалою від 16.07.2018р. судом було задоволено клопотання позивача про витребування доказів; витребувано документи у Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк».

16.07.2018р. судом було відкладено підготовче засідання на 30.07.2018р.

30.07.2018р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 29.08.2018р.

У зв'язку з перебуванням судді Спичака О.М. 29.08.2018р. на лікарняному, судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 03.09.2018р. розгляд справи було призначено на 14.09.2018р.

14.09.2018р. судом було задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду спору по суті; відкладено судове засідання на 01.10.2018р.

У судовому засіданні 01.10.2018р. позивачем було підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення з підстав, викладених у відзиві.

В судовому засіданні 01.10.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Донецької області перебувала справа №905/539/16 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Іллі Володимировича про стягнення 121454,76грн., з яких: заборгованість за кредитом в сумі - 53091,20грн., 50203,56грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 01.03.2014р. по 20.01.2016р., 9542,88грн. - заборгованості по комісії за період з 02.06.2014р. по 20.01.2016р., 8617,12грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором за період з 30.11.2015р. по 20.01.2016р.

Рішенням від 10.03.2016р. Господарського суду Донецької області позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково: стягнуто Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Іллі Володимировича на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 53091,20грн. - заборгованості за кредитом, 50203,56грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 9542,88грн. - заборгованість по комісії, 1691,80 грн. судового збору. В решті вимог відмовлено.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Частинами 1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Наразі, в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні дані щодо оскарження та скасування у передбаченому чинним законодавством порядку вказаного вище судового рішення.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення по справі №905/539/16, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини повторного доведення не потребують.

У межах розгляду справи №905/539/16 судом було встановлено, що 20.05.2013р. Фізичною собою-підприємцем Моісеєнком Іллею Володимировичем (клієнт) підписана заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Згідно заяви позичальник приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг» тарифів банку, що розміщенні в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування б/н від 20.05.2013р.

Згідно п.3.2.1.1 Умов та правил надання банківських послуг вид кредиту - «кредитний ліміт» на поточний рахунок корпоративного клієнта.

У п.3.2.1.1.1 Умов та правил надання банківських послуг вказано, що кредитний ліміт на поточний рахунок (далі-кредит) надається на поповнення оборотних коштів і здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту. Техніко-економічне обґрунтування кредиту - фінансування поточної діяльності. Про розмір ліміту банк повідомляє клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших). Банк здійснює обслуговування ліміту клієнта, що полягає у проведенні його платежів понад залишок коштів на поточному рахунку клієнта, при наявності вільних грошових ресурсів, за рахунок кредитних коштів в межах ліміту, шляхом дебетування поточного рахунку. При цьому утворюється дебетове сальдо.

Відповідно до умов договору позичальнику встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок №5577 валюта Українська гривня.

Пунктом п.3.2.1.1.16 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що при укладанні договорів і угод, чи вчиненні інших дій, що свідчать про приєднання клієнта до «Умов і правил надання банківських послуг» (або у формі «Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки» або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк/Інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовою або електронною інформацією, або/в будь-якій іншій формі), банк і клієнт допускають використання підписів клієнта у вигляді електронно - цифрового підпису та / або підтвердження через пароль, спрямований банком через верифікований номер телефону, який належить уповноваженій особі клієнта з правом «першого» підпису. Підписання договорів і угод таким чином прирівнюється до укладання договорів та угод у письмовій формі.

У п.3.2.1.1.1. Умов та правил надання банківських послуг вказано, що кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення обігових коштів та здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту. Про розмір ліміту банк повідомляє клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку банка та клієнта.

Відповідно до п.3.2.1.1.3. Умов кредит надається в обмін на зобов'язання клієнта щодо його повернення, сплати процентів та винагороди.

Згідно до п. 3.2.1.1.8 Умов проведення платежів клієнта у порядку обслуговування кредитного ліміту, проводиться банком протягом одного року з моменту підписання угоди про приєднання клієнта до «Умов і правил надання банківських послуг» (або у формі «Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки» або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк / Інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовою або електронною інформацією, або в будь-якій іншій формі - «Угода»).

Пунктом 3.2.1.1.6. Умов та правил надання банківських послуг визначено, що ліміт може бути змінений банком в односторонньому порядку, передбаченому Умовами і правилами надання банківських послуг, у разі зниження надходжень грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами банку. Підписавши Угоду, клієнт висловив свою згоду на те, що зміна ліміту проводиться банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, Інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших).

Відповідно до розділу Умов та правил надання банківських послуг п.3.2.1.4., яким затверджений порядок розрахунків, за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку клієнта при закритті банківського дня клієнт виплачує проценти, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від строку користування кредитом (диференційована процентна ставка).

За період користування кредитом з моменту виникнення дебетового сальдо до дати обнулення дебетового сальдо в одну з дат з наступного 20-го до 25-го числа місяця, розрахунок процентів здійснюється за процентною ставкою в розмірі 0% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. При не обнуленні дебетового сальдо в одну з дат періоду, в якому дебетове сальдо підлягає обнуленню, протягом 90 днів з останньої дати періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, клієнт виплачує банку за користування кредитом проценти в розмірі 36% річних, починаючи з останньої дати періоду, в яку дебетове сальдо підлягало обнуленню. У випадку непогашення кредиту протягом 90 днів з дати закінчення періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, починаючи з 91-го дня після дати закінчення періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнуленню, кредит вважається простроченим, а грошові зобов'язання клієнта щодо погашення заборгованості вважаються порушеними. При порушенні клієнтом будь-якого з грошового зобов'язання клієнт сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 56% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. У разі порушення клієнтом будь-якого з грошових зобов'язань і при реалізації права банку на встановлення іншого строку повернення кредиту, передбаченого Умовами і правилами надання Банківських послуг. Клієнт сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється з дня, наступного за датою порушення зобов'язань. Під «непогашенням кредиту» мається на увазі не виникнення на поточному рахунку нульового дебетового сальдо при закритті банківського дня. Розрахунок відсотків за користування кредитом проводиться, щодня, починаючи з моменту утворення на поточному рахунку дебетового сальдо при закритті банківського дня, за кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з 360 днів у році. Розрахунок відсотків проводиться до повного погашення заборгованості а кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування відсотків не включається. Нарахування відсотків здійснюється на дату сплати.

Господарським судом Донецької області було встановлено, що на виконання умов укладеного між сторонами договору банком було надано позичальнику грошові кошти в сумі 53091,20грн.

Наразі, суд зазначає, що за своєю правовою природою вчинений сторонами правочин є кредитним договором, правовідносини за яким регулюються розділом 2 глави 71 Цивільного кодексу України «Позика. Кредит. Банківський вклад», параграфом 1 глави 35 Господарського кодексу України та іншими нормативно-правовими актами.

За поясненнями позивача, у червні 2016р. Фізична особа-підприємець Моісеєнко Ілля Володимирович звернувся до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» з пропозицію щодо визначення порядку погашення кредитної заборгованості.

У гарантійному листі від 13.07.2016р., який підписано заступником керівника напряму з безпеки кредитних операцій LC східного РУ Приватбанку ОСОБА_6, вказано, що списання залишку заборгованості по клієнту Моісеєнко І.В. в повному обсязі за кредитним договором референт №30521DOTAS0TM від 21.05.2013р. «Ліміт на розрахунковий рахунок» р/р НОМЕР_1 (т/с 9065) буде здійсненне після виконання боржником наступних зобов'язань: оплата суми заборгованості в розмірі 5000 грн. до 27.07.2016р.; оплата суми заборгованості в розмірі 8000 грн. до 27.08.2016р.; оплата суми заборгованості в розмірі 10 000 грн. до 27.09.2016р.; оплата суми заборгованості в розмірі 12 000 грн. до 27.10.2016р.; оплата суми заборгованості в розмірі 12 000 грн. до 27.11.2016р.; оплата суми заборгованості в розмірі 14 055 грн. до 27.12.2016р.; оплата дебіторської заборгованості, яка на 13.07.2016р. становить 300 грн. буде сплачена в повному обсязі на розрахунковий рахунок №69309 до 27.07.2016р.; оплата державного мит в розмірі 1821,82 грн. до 27.07.2016р.

Представленими до матеріалів справи документами, а саме квитанціями та платіжним дорученням підтверджується перерахування Фізичною особою-підприємцем Моісеєнком Іллею Володимировичем грошових коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості згідно гарантійного листа, а саме 25.07.2016р. в сумі 300 грн. та 1821,82 грн., 25.08.2016р. в сумі 8000 грн., 25.07.2018р. - 5000 грн., 23.09.2016р. - 10 000 грн., 24.11.2016р. - 12 000 грн., 25.10.2016р. - 12 000 грн. та 20.12.2016р. - 14 055 грн.

Тобто, представленими до матеріалів справи документами підтверджується, що Фізичною особою-підприємцем Моісеєнком Іллею Володимировичем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20.05.2013р. було сплачено відповідачу грошові кошти в сумі 61 055 грн. та відшкодовано судові витрати, які було понесено банком у зв'язку із зверненням до Господарського суду Донецької області з позовом про стягнення заборгованості.

У листі №20.1.0.0.0/7-20171115/3361 від 19.12.2017р. Публічним акціонерним товариством Комерційного банку «Приватбанк» було повідомлено, що Фізичною особою-підприємцем Моісеєнком Іллею Володимировичем заборгованість за договором від 20.05.2013р. в повному обсязі погашено не було, а реструктуризація та списання пені можлива лише шляхом підписання відповідної додаткової угоди та погашення заборгованості одним платежем в розмірі 125 000 грн.

Наразі, за твердженнями позивача, оскільки Фізичною особою-підприємцем Моісеєнком Іллею Володимировичем було виконано умови гарантійного листа від 13.07.2016р., який підписано заступником керівника напряму з безпеки кредитних операцій LC східного РУ Приватбанку ОСОБА_6, залишок заборгованості за договором від 20.05.2013р. підлягає перерахуванню та списанню, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідачем зауважено, що сторонами за кредитним договором у належному порядку згоди стосовно зміни строків та обсягу погашення заборгованості досягнуто не було, а представлений позивачем до матеріалів справи гарантійний лист ніяким чином не вказує на новацію зобов'язання.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов Фізичної особи-підприємця Моісеєнко Іллі Володимировича не підлягає задоволенню. При цьому, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ч.ч.1-3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з позовом про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та списання заборгованості за договором повинно бути доведено наявність у відповідача обов'язку вчинити такі дії, який було в порушення прав та законних інтересів позивача залишено без виконання.

Наразі, суд зазначає, що за змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Наразі, суд зазначає, що порядок погашення заборгованості позивача перед відповідачем визначено Умовами та правилами надання банківських послуг, які у сукупності із заявою від 20.05.2013р. Фізичної особи-підприємця Моісеєнка Іллею Володимировичем становлять кредитний договір.

Зі змісту Умов та правил надання банківських послуг не вбачається такої форми зміни зобов'язання (погодження суми заборгованості, її зменшення, порядок та строки внесення грошових коштів, списання заборгованості) шляхом направлення та прийняття до виконання гарантійного листа.

До того ж, як вбачається з представлених до матеріалів справи документів, а саме довіреності №3103-К-О від 21.08.2014р. вбачається, що у ОСОБА_6 як заступника керівника напрямку Маріупольської філії Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» були відсутні повноваження на зменшення суми заборгованості контрагента від імені банку.

Отже, виходячи з вищевикладеного, суд не приймає до уваги гарантійний лист від 13.07.2016р., який підписано заступником керівника напряму з безпеки кредитних операцій LC східного РУ Приватбанку ОСОБА_6, умови якого було в повному обсязі виконано позивачем, в якості підстави для списання заборгованості (припинення зобов'язання) Фізичної особи-підприємця Моісеєнка Іллею Володимировичем за кредитним договором від 20.05.2013р.

Крім того, стосовно обраного позивачем способу захисту прав та законних інтересів господарський суд вважає за необхідне зауважити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частина 2 ст. 14 Цивільного кодексу України встановлює, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Згідно із ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

За приписами ст.3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Частиною 2 ст.5 Господарського кодексу України передбачено, що конституційні основи правового господарського порядку в Україні становлять: право власності Українського народу на землю, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони, що здійснюється від імені Українського народу органами державної влади і органами місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України; право кожного громадянина користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону; забезпечення державою захисту прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальної спрямованості економіки, недопущення використання власності на шкоду людині і суспільству; право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; визнання усіх суб'єктів права власності рівними перед законом, непорушності права приватної власності, недопущення протиправного позбавлення власності; економічна багатоманітність, право кожного на підприємницьку діяльність, не заборонену законом, визначення виключно законом правових засад і гарантій підприємництва; забезпечення державою захисту конкуренції у підприємницькій діяльності, недопущення зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірного обмеження конкуренції та недобросовісної конкуренції, визначення правил конкуренції та норм антимонопольного регулювання виключно законом; забезпечення державою екологічної безпеки та підтримання екологічної рівноваги на території України; забезпечення державою належних, безпечних і здорових умов праці, захист прав споживачів; взаємовигідне співробітництво з іншими країнами; визнання і дія в Україні принципу верховенства права.

Загальними принципами господарювання в Україні є: забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб'єктів господарювання; свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв'язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави; захист національного товаровиробника; заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини (ст.6 Господарського кодексу України).

У ч.3 ст.18 Господарського кодексу України зазначено, що органам державної влади та органам місцевого самоврядування, їх посадовим особам забороняється приймати акти та вчиняти дії, які усувають конкуренцію або необґрунтовано сприяють окремим конкурентам у підприємницькій діяльності, чи запроваджують обмеження на ринку, не передбачене законодавством. Законом можуть бути встановлені винятки з цього правила з метою забезпечення національної безпеки, оборони чи інших загальносуспільних інтересів.

Господарський суд зауважує, що фактично списання заборгованості не передбачає жодного обов'язку відповідача, як кредитора, вчиняти будь-які дії, що підтверджували б погодження такого припинення зобов'язання.

До того ж, суд зауважує, що бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень (ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

За приписами ч.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Частинами 1, 2, 3 ст.8 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів.

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що під списанням заборгованості слід розуміти внесення змін до бухгалтерського обліку підприємства шляхом вилучення з нього певної дебіторської заборгованості.

Тобто, у даному випадку застосування обраного заявником способу захисту фактично може призвести до необґрунтованого втручання в бухгалтерський облік Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», обов'язки щодо ведення якого покладено на окремих посадових осіб відповідача.

Таким чином, враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги відсутність у відповідача передбаченого чинним законодавством обов'язку на вчинення певних дій щодо погодження списання заборгованості позивача, суд дійшов висновку, що обраний Фізичною особою-підприємцем Моісеєнком Іллею Володимировичем спосіб захисту прав суб'єктів господарювання є прямим втручанням у господарську діяльність Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк».

Одночасно, слід зазначити, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Проте, у даному випадку суд зауважує, що фактично обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не є ефективним у розумінні ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та ніяким чином, навіть у разі наявності підстав для задоволення позову в цій частині, не призвів би до дійсного відновлення порушеного права особи.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 11.10.2018р.

Суддя Спичак О.М.