номер провадження справи 22/65/18
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2018 Справа № 908/1651/18

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Ярешко О.В., при секретарі Лінчук А.В.

За участю представників:

від позивача ОСОБА_1, довіреність № 14-84 від 14.04.2017;

від відповідача не зявився;

Розглянувши в судовому засіданні матеріали справи № 908/1651/18

за позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6)

до відповідача: Державного підприємства Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 55) (70002, Запорізька область, Вільнянський район, м. Вільнянськ, вул. Металістів, буд. 1)

про стягнення 3598,16 грн.

СУТЬ СПОРУ:

21.08.2018 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява (вих. № 14/4-1016 від 06.08.2018) Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Державного підприємства Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 55) про стягнення боргу у загальній сумі 3598,16 грн, у тому числі: основний борг у сумі 0,04 грн, пеня у сумі 2105,40 грн, три проценти річних у сумі 303,83 грн, інфляційні втрати у сумі 1188,89 грн. Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем зобовязання з оплати поставленого природного газу за договором купівлі-продажу природного газу № 705/14-БО-13 від 10.12.2013.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2018 здійснено автоматизований розподіл позовної заяви між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/1651/18 та визначено до розгляду судді Ярешко О.В.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 23.08.2018 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/1651/18, якій присвоєно номер провадження 22/65/18, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач не виконував вчасно зобовязань щодо оплати за договором купівлі-продажу природного газу № 705/14-БО-13 від 10.12.2013, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість у загальному розмірі 3598,16 грн, з яких основний борг у сумі 0,04 грн, пеня у сумі 2105,40 грн, три проценти річних у сумі 303,83 грн, інфляційні втрати у сумі 1188,89 грн.

В обґрунтування вимог позивач посилається на ст. ст. 193, 216, 217, 231, 264-265 Господарського кодексу України та ст. ст. 11-16, 258, 525, 526, 530, 611, 625, 712 Цивільного кодексу України.

11.09.2018 від відповідача надійшов відзив, в якому останній заперечив проти стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та пені, оскільки позивачем порушено строк позовної давності, встановлений ст. 256, 257, 258 ЦК України.

20.09.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач зазначив про правильність та відповідність умовам договору нарахування 3 % річних, інфляційних втрат та пені за порушення виконання зобовязань.

04.10.2018 від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, що не прийнята судом до розгляду, та банківські виписки позивача - докази оплати відповідача.

Ухвалою суду від 11.10.2018, у звязку з недобросовісним здійсненням позивачем його процесуальних обовязків щодо подання доказів, повторно витребувано у позивача докази здійснення усіх оплат відповідачем за договором № 705/14-БО-13 від 10.12.2013 та призначено судове засідання на 22.10.2018.

17.10.2018 на виконання вимог ухвали суду від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копій банківських виписок позивача за 25.02.2015 року та 05.02.2015 року.

В судове засідання 22.10.2018 зявився представник позивача. В судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про перехід до загального провадження, в якому було відмовлено з тих підставі, що дана справа є малозначною та розглядається за правилами спрощеного провадження.

Представник відповідача не зявився, причин неявки не повідомив. До початку судового засідання від відповідача надійшли заперечення, що не скріплені електронним цифровим підписом, які суд, на підставі ч. 8 ст. 42 ГПК України, не прийняв до розгляду.

Відповідно до ст. 222 ГПК України здійснювалося повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

У судовому засіданні 22.10.2018 справу розглянуто по суті, оголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

10.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Продавець) та Державним підприємством Підприємство Софіївської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 55) (відповідно до статутних документів відповідача перейменований в Державне підприємство Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 55)) - (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу природного газу № 705/14-БО-13.

Відповідно до п. п. 1.1, 1.2 договору, Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2014 році природний газ, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах Договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

Пунктом 3.3 договору закріплено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Згідно з п. 6.1. договору, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 7.2 договору, у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з п. 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Відповідно до п. 11 договору договір набуває чинності з дат підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

В період дії договору на виконання його умов позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 91078,19 грн, що підтверджується наступними актами приймання-передачі газу:

- акт від 31.01.2014 на суму 19399,75 грн;

- акт від 28.02.2014 на суму 16389,73 грн;

- акт від 31.03.2014 на суму 8328,49 грн;

- акт від 30.04.2014 на суму 2932,53 грн;

- акт від 30.11.2014 на суму 10691,90 грн;

- акт від 31.12.2014 на суму 33335,79 грн.

Як вказує позивач, вартість послуг з постачання природного газу відповідно до актів приймання-передачі природного газу відповідач оплатив не у повному обсязі, у звязку з чим за ним виникла заборгованість у розмірі 0,04 грн, оплати здійснював несвоєчасно, у звязку з чим на суму простроченої заборгованості позивачем окремо по кожному акту нарахована пеня у загальному розмірі 2105,40 грн, інфляційні втрати в розмірі 1188,89 грн та 3 % річних в сумі 303,83 грн. Разом з цим, позивач витребуваних ухвалами суду від 23.08.2018 та від 11.10.2018 доказів оплати відповідача у повному обсязі не надав.

Предметом позову по даній справі є стягнення з Державного підприємства Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 55) заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 705/14-БО-13від 10.12.2013, що утворилась внаслідок прострочення оплати основного зобовязання у загальному розмірі 3598,16 грн, з яких основний борг у сумі 0,04 грн, пеня у сумі 2105,40 грн, три проценти річних у сумі 303,83 грн та інфляційні втрати у сумі 1188,89 грн.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Як передбачає ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у встановлений строк.

Згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України від 22.11.1996 р. N 543/96-ВР Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.2 договору закріплено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобовязання кредитор має право стягнути, а боржник повинен сплатити, крім основного боргу, також річні відсотки за весь час прострочення виконання зобовязання.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов'язання, вимоги про стягнення з нього пені та 3% річних заявлено позивачем обґрунтовано. Позивачем були нараховані 3 % річних у загальному розмірі 303,83 грн, пеня в розмірі 2105,40 грн, а саме за актом від 31.01.2014 нараховані за період з 15.02.2014 по 06.03.2014 3% річних в розмірі 31,89 грн та пеня в розмірі 138,19 грн, за актом від 28.02.2014 за період з 15.03.2014 по 24.04.2014 нараховані 3% річних в розмірі 16,08 грн та пеня в розмірі 77,52 грн, за актом від 31.03.2014 за період з 15.04.2014 по 18.12.2014 нараховані 3% річних в розмірі 100,18 грн та пеня за період з 15.04.2014 по 14.10.2014 в розмірі 543,58 грн, за актом від 31.03.2014 за період з 15.05.2014 по 18.12.2014 нараховані № % річних в розмірі 52,54 грн та пеня за період з 15.05.2014 по 14.11.2014 в розмірі 339,69 грн, за актом від 30.11.2014 за період з 16.12.2014 по04.02.2015 нараховані 3% річних в розмірі 33,03 грн та пеня в розмірі 308,27 грн, за актом від 31.12.2014 за період з 15.01.2015 по 24.02.2015 нараховані 3% річних в розмірі 70,11 грн та пеня в розмірі 698,15 грн.

Розрахунок 3 % річних та пені, зроблений позивачем за загальний період з 15.02.2014 по 18.12.2014, є вірним, у звязку з чим стягненню підлягають 3 % річних у розмірі 203,33 грн та пеня в розмірі 1123,59 грн.

Також позивачем нараховані інфляційні втрати за зобовязаннями березня 2014 року за період травень-листопад 2014 року у розмірі 664,15 грн, за зобовязаннями квітня 2014 року за період з червня по листопад 2014 року в розмірі 285,93 грн, за зобовязаннями листопада 2014 року за період січень 2015 року в розмірі 238,81 грн, всього 1188,89 грн.

Відповідно до п. 3.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок включаються й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Відповідно до п. 1.9 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення інфляційних втрат, розрахунок за період травень-листопад 2014 року та за період з червня по листопад 2014 року є вірним, у звязку з чим стягненню з позивача підлягають інфляційні втрати в розмірі 950,08 грн.

З приводу вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості у розмірі 0,04 грн, 3 % річних у розмірі 100,50 грн, пені у розмірі 981,81 грн за період 19.12.2014 по 04.02.2015 та 15.01.2015 по 24.02.2015 та інфляційних втрат за січень 2015 року у розмірі 238,81 грн, суд залишає їх без розгляду з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобовязані сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За приписами ч. 2 ст. 80, п. 8 ч. 3 ст. 162 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності).

Частиною 4 статті 80 ГПК України встановлено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно з ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Проте, всупереч вимогам ст. ст. 42, 80 ГПК України, позивач не подав всі докази разом з позовною заявою, також не подав докази, витребувані ухвалою про відкриття провадження у справі від 23.08.2018 та ухвалою від 11.10.2018. Також при поданні позовної заяви позивачем не було зазначено про намір подати додаткові докази, клопотань про встановлення нового строку для подачі доказів не надходило.

З розрахунку позивача, долученого до позовної заяви вбачається, що відповідачем були здійснені оплати 05.02.2015 на суму 7703,50 грн та на суму 25632,29 грн, 19.02.2015 на суму 183,53 грн та 25.02.2015 на суму 7519,93 грн, проте докази таких оплат в матеріалах справи відсутні. Листи відповідача про зарахування оплат, на які посилається позивач, від 27.02.2015 № 7/8-19 та від 18.02.2015 № 7/8-15 не підтверджують здійснення відповідачем таких оплат. В матеріалах справи відсутній доказ оплати відповідача від 05.02.2015 у сумі 33335,79 грн, яку у своєму листі відповідач просить зарахувати в оплату за природний газ згідно договору № 705/14-БО-13. Банківська виписка від 05.02.2018, яку долучає позивач містить інформацію про оплату на суму 51268,27 грн, яка відповідно до вказаного листа від 18.02.2015 була зарахована за іншими договорами. Також відсутнє підтвердження здійснення платежу від 24.02.2015 в сумі 38174,15 грн, з якої 25.02.2015 була зарахована сума 7519,93 грн. Банківська виписка від 25.02.2015 з оплатою у розмірі 39620,39 грн зарахована згідно іншого договору. В матеріалах справи міститься копія роздруківки з рахунку позивача, відповідно до якої сума у розмірі 7519,93 грн була сплачена 24.02.2015, що також протирічить розрахунку та позиції позивача. Відтак, суд не може встановити наявність заборгованості відповідача та правильність нарахування 3 % річних у розмірі 100,50 грн, пені у розмірі 981,81 грн за період 19.12.2014 по 04.02.2015 та 15.01.2015 по 24.02.2015 та інфляційних втрат за січень 2015 року у розмірі 238,81 грн.

22.10.2018 позивач зявився в судове засідання, проте вимоги ухвал суду від 23.08.2018 та від 11.10.2018 про витребування доказів у справі не виконав, усіх необхідних доказів оплат відповідача для встановлення наявності основної заборгованості та перевірки розрахунку позивача також не надав.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства.

За приписами ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами господарського судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Постановляючи рішення, суд встановлює певні юридичні факти, які в даному випадку без дослідження неподаних позивачем документів, встановити неможливо.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору. Відтак, вказана норма закону закріплює обовязок суду (а не право) залишити позов без розгляду за наявності вказаної вище підстави.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом N 475/97-ВР від 17.07.97, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Одними з основних елементів верховенства права є доступ до суду, принципи рівності та змагальності учасників.

Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (справа «Корня проти Республіки Молдова», рішення від 22 липня 2014 року, за заявою № 22735/07; справа «Скорик проти України», рішення від 8 січня 2008 року за заявою № 32671/02). Такі обмеження мають бути очевидними та передбачуваними для заявника (справа «Мушта проти України», рішення від 18 листопада 2010 року за заявою № 8863/06). Положення статей 42, 43, 74, 80 ГПК України є очевидними і зрозумілими для учасників справи; наслідок, передбачений ст. 226 ГПК України про обовязок суду залишити позовну заяву без розгляду при неподанні стороною витребуваних доказів також є очевидним і передбачуваним.

Крім того, судом зауважується, що позивач не заперечував необхідність витребування судом доказів, визначених ухвалами суду від 23.08.2018 та від 11.10.2018.

Відтак, позивачем реалізоване право на доступ до суду у розумінні національного законодавства, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду, однак саме у звязку з невиконанням покладених обовязків на сторону та недобросовісним виконанням вимог суду та процесуального закону, повне та всебічне дослідження обставин справи, постановлення законного та обґрунтованого рішення не вбачається за можливе, у звязку з чим суд залишає позов без розгляду.

Суд звертає увагу позивача, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення обставин, що були підставою для залишення позову без розгляду, має право звернутися до суду повторно (ч.4 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 2 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що про залишення позову без розгляду постановляється ухвала, в якій вирішуються питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Оскільки, позов в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 0,04 грн, пені у розмірі 981,81 грн, 3 % річних у розмірі 100,50 грн та інфляційних втрат у розмірі 238,81 грн залишається без розгляду у зв'язку з неподанням позивачем витребуваних судом матеріалів, у суду відсутні підстави для повернення позивачу судового збору, сплаченого за цю частину вимог.

Суд відхиляє посилання відповідача на те, що позивачем пропущений строк позовної давності з огляду на наступне

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

В пункті 9.3 договору сторони погодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Окрім цього, суд не приймає заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, оскільки вона була подана з порушенням стоку, встановленого ч. 3 ст. 252 ГПК України. Так, відповідно до вказаної норми, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Провадження у даній справі було відкрито 23.08.2018, заява про збільшення позовних вимог була направлена до суду 29.09.2018 відповідно до опису вкладення. В судовому засіданні представник позивача даний факт не заперечив, клопотання про поновлення строку для подання такої заяви не заявив.

Згідно ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача у розмірі 1115,04 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 226, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до Державного підприємства Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 55) задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 55) (70002, Запорізька область, Вільнянський район, м. Вільнянськ, вул. Металістів, буд. 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6, ) пеню у розмірі 1123 (одна тисяча сто двадцять три) 59 коп., 3 % річних у розмірі 203 (двісті три) грн 33 коп., інфляційні втрати у розмірі 950 (девятсот пятдесят) грн 08 коп. та 1115 (одна тисяча сто пятнадцять) грн 04 коп. судового збору.

Позовні вимоги про стягнення основної заборгованості у розмірі 0,04 грн, пені у розмірі 981,81 грн, 3 % річних у розмірі 100,50 грн та інфляційних втрат у розмірі 238,81 грн залишити без розгляду.

Повне рішення складено 24 жовтня 2018.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення розміщується в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя О.В. Ярешко