УХВАЛА

м. Київ

09.10.2018Справа № 910/13014/18

Суддя Якименко М.М., розглянувши

позовну заяву Підприємства зі стопроцентним іноземним капіталом "ВІРТГЕН УКРАЇНА"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АСП-Трансбуд"

про стягнення заборгованості в сумі 4 991 101,97 грн. та витребування майна

ВСТАНОВИВ:

Підприємство зі стопроцентним іноземним капіталом "ВІРТГЕН УКРАЇНА" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АСП-Трансбуд" про стягнення 4991101,97 грн. заборгованості за договорами оренди та витребування майна (техніки) у відповідача згідно переліку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов укладених між сторонами Договорів оренди № 310-2013/УКР від 12.04.2013 року, № 312-2013/УКР від 29.04.2013 року, № 314-2013/УКР від 29.04.2013 року, № 315-2013/УКР від 29.04.2013 року, № 321-2013/УКР від 03.06.2013 року, № 327-2013/УКР від 03.07.2013 року, № 329-2013/УКР від 03.07.2013 року, № 331-2013/УКР від 03.07.2013 року, № 339-2013/УКР від 25.07.2013 року, в частині своєчасної та повної сплати орендних платежів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, та в зв'язку з подальшим розірванням правочинів позивачем в односторонньому порядку на підставі ст.ст. 651, 782 ЦК України, останній просить суд також витребувати у відповідача техніку (згідно переліку), яка була предметом оренди за вказаними спірними договорами.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про необхідність повернення позовної заяви без розгляду з наступних підстав.

Так, судовий захист прав суб'єктів господарювання передбачає їх звернення до відповідного судового органу з метою поновлення чи визнання прав зазначених суб'єктів, якщо ці права порушені, не визнаються чи оспорюються. Втім, таке звернення до суду обумовлене дотриманням вимог процесуального закону, що надає можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до відкриття провадження у справі.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

Відтак, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду.

Як вбачається зі змісту поданої позовної заяви, в ній об'єднано вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати згідно дев'яти різних договорів оренди, згідно яких, зокрема, в тимчасове платне користування згідно окремих актів приймання - передачі техніки відповідачеві було передано дев'ять одиниць техніки.

Згідно аналізу позовних матеріалів судом встановлено, що кожен із вищевказаних договорів оренди, а саме Договори оренди № 310-2013/УКР від 12.04.2013 року, № 312-2013/УКР від 29.04.2013 року, № 314-2013/УКР від 29.04.2013 року, № 315-2013/УКР від 29.04.2013 року, № 321-2013/УКР від 03.06.2013 року, № 327-2013/УКР від 03.07.2013 року, № 329-2013/УКР від 03.07.2013 року, № 331-2013/УКР від 03.07.2013 року, № 339-2013/УКР від 25.07.2013 року, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є самостійним правочином та не пов'язаний з іншим; на підтвердження позовних вимог до позовної заяви позивачем додані різні докази виконання зобов'язань (окремі акти наданих орендних послуг), тобто розмір заявленої до стягнення заборгованості фактично є сумою визначеного позивачем боргу по кожному окремому з дев'яти вказаних у позовній заяві договорів оренди, невиконання зобов'язань відповідачем по яких стало підставою звернення позивача до суду.

Тобто за поданою позивачем позовною заявою фактично підлягають вирішенню дев'ять окремих спорів між сторонами. Під час розгляду справи підлягають встановленню обставини щодо виконання кожного договору оренди окремо, необхідним є з'ясування чи відповідають дійсності та підтверджуються відповідними доказами вимоги, що виникли по кожному з вказаних дев'яти договорів.

Суд зазначає, що передумови об'єднання позовних вимог визначені ч.1 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою в одній позовній заяві може бути об'єднано декілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні вимоги.

Об'єднанням позовів забезпечується правильність і одностайність розгляду та вирішення окремих позовних вимог, які можуть бути розглянуті як самостійні справи, але об'єднуються однорідністю вимог, тобто вимог, які випливають з одних і тих же правовідносин.

Крім того, об'єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також унеможливити винесення різних рішень за однакових обставин.

При цьому сам факт наявності правовідносин в одному складі учасників, подібність умов укладених правочинів та документів, які мають бути доказами на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, жодним чином не унеможливлює вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення заборгованості за кожним договором окремо.

Навіть у випадку коли позивач правомірно об'єднав вимоги, пов'язані між собою, суд вправі повернути позовну заяву, якщо вважатиме, що сумісний розгляд об'єднаних вимог перешкоджатиме з'ясуванню прав і взаємовідносин сторін чи суттєво утруднить вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що об'єднання таких вимог у позовній заяві та одночасний їх розгляд перешкоджатиме з'ясуванню прав і взаємовідносин сторін, належній, ретельній оцінці доказів, що має ґрунтуватися на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що, в свою чергу, призведе до суттєвого утруднення правильного і своєчасного вирішення господарського спору.

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об'єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

Вищевикладена правова позиція узгоджується з п.3.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", де зазначено, що якщо позивач порушив правила об'єднання вимог або об'єднання цих вимог перешкоджатиме з'ясуванню прав і взаємовідносин сторін чи суттєво утруднить вирішення спору, суддя має право повернути позовну заяву.

Підстав для застосування положень ст. 173 ГПК України судом не встановлено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню заявнику без розгляду для роз'єднання позовних вимог.

Позивачу роз'яснюється, що згідно ч. 8 ст. 174 ГПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

На підставі викладеного та керуючись ст. 164, п. 2 ч. 5 ст. 174, ст.ст. 232, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву Підприємства зі стопроцентним іноземним капіталом "ВІРТГЕН УКРАЇНА" і додані до неї документи повернути заявнику.

Ухвала набрала законної сили 09.10.2018 та відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили.

Суддя М.М. Якименко