РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.10.2018Справа № 910/8827/18
За позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс»

до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва»

про стягнення 4358347,06 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гукун Н.В.

Представники сторін:

від позивача - Редчиць О.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - Стукалов А.В. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов (з урахуванням прийнятої судом у межах уточнення позовних вимог - заяви про зменшення вимог у зв'язку з їх частковим погашенням), про стягнення з Відповідача суми заборгованості та санкцій за договором №44 від 24.01.2017, оскільки Відповідачем порушено умови договору щодо своєчасної оплати за надані йому та відображені у актах №39085 від 31.10.2017, №42232 від 30.11.2017 та № 42394 від 31.12.2017 послуги, а саме про стягнення: 3151321,20 грн. заборгованості, 218027,33 грн. втрат від інфляції, 82164,39 грн. 3% річних та 906834,14 грн. пені, а разом 4358347,06 грн.

Заявлене Позивачем, у межах заяви про уточнення позовних вимог, збільшення вимог у зв'язку з донарахуванням за наступні періоди 3% річних та пені судом було залишено без розгляду у зв'язку з відсутністю доказів оплати судового збору.

Подані позивачем 08.10.2018 докази оплати судовим збором раніше заявленого та залишеного судом без розгляду збільшення позовних вимог, судом не приймаються, оскільки 10.09.2018 судом вже було закінчено підготовче провадження у справі, та до закінчення підготовчого провадження Позивачем не було заявлено про намір подати такі докази у майбутньому.

Відповідач проти позову заперечує, з підстав, наведених у відзиві, та зокрема оскільки на його думку строк виконання зобов'язання, встановлений п.п. 4.7 та 4.8 Договору ще не настав, а відтак, відсутні підстави стягувати як заборгованість, так і санкції за несвоєчасну сплату заборгованості. Окремо Відповідач зазначає, що коштами не користувався, тому підстави для застосування до нього санкцій за ст. 625 ЦК України відсутні. Також посилається на пропозицію до Позивача про укладення мирової угоди.

У відповіді на відзив Позивач натомість зазначає, що строк оплати по договору настав та був порушений Відповідачем; що підстав для звільнення Відповідача від наслідків невиконання зобов'язання немає; що укладення або не укладення мирової угоди є його правом, та вважає, що відхилив мирову угоду обгрунтовано; усі розрахунки, у тому числі санкцій, вважає здійсненими вірно.

У запереченнях на відповідь на відзив Відповідач зазначає, що на його думку між ним Позивачем має місце спір щодо тлумачення правочину, оскільки умови договору щодо розрахунків між сторонами вони розуміють по різному.

Позивач спір про тлумачення відхиляє, натомість вказує на невиконання Відповідачем умов договору, на наявність у Відповідача достатнього фінансування та що Відповідач має право вживати заходи для його отримання, та що у будь-якому разі відсутність бюджетного фінансування не звільняє сторону від обов'язків сплатити заборгованість та санкції за ст. 625 ЦК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, які приймали участь у засіданнях, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі договору №44 від 24.01.2017 (далі - Договір) Позивачем, як виконавцем, були надані Відповідачу, як замовнику, послуги з вивезення твердих побутових відходів, що відповідно до п.п. 4.9, 4.10 Договору підтверджено актами наданих послуг:

- № 39085 від 31.10.2017 на суму 2578091,08 грн.;

- № 42232 від 30.11.2017 на суму 2640821,17 грн.;

- № 42394 від 31.12.2017 на суму 2459522,76 грн.

Вказані акти складені належним чином у відповідності до умов Договору, підписані сторонами, зауважень не містять.

Послуги по акту № 39085 від 31.10.2017 на суму 2578091,08 грн. Відповідачем на час звернення до суду з даним позовом були оплачені частково, що визнається обома сторонами, та заборгованість по даному акту становила 612723,54 грн.

Після звернення Позивача до суду Відповідачем декількома платежами було сплачено Позивачу ще 2561746,27 грн., у зв'язку з чим заборгованість по акту № 39085 від 31.10.2017 погасилася повністю, та частково була погашена заборгованість по акту № 42232 від 30.11.2017, та непогашеними по цьому акту залишились 691798,44 грн.

Відповідачем не заперечуються вартість, обсяг та якість послуг, які були надані Позивачем, як виконавцем по Договору, та які відображені в вказаних вище актах.

Відхиляючи заперечення Відповідача, що оскільки між сторонами було встановлено певний порядок розрахунків у п.п 4.7 та 4.8 Договору, то відсутні підстави для стягнення кошів - заборгованості за надані послуги, у примусовому порядку, суд зазначає наступне.

Дійсно, у п.п. 4.7, 4.8 Договору сторони встановили, що розрахунки за надані послуги здійснюються через КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» (КП «ГІОЦ») або іншу спеціалізовану організацію щомісячно, до останнього числа місяця, що є наступним за місяцем в якому здійснено надання послуг за рахунок сплати поточних та боргових (за період дії Договору) платежів від населенні (споживачів послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території) та наданих пільг та субсидій для відшкодування витрат на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Відповідно до порядку розрахунків, вказаних у п. 4.7. Договору, замовник сплачує за надані виконавцем послуги за ціною, що є складовою тарифу на утримання будинку та прибудинкової території для населення на час укладання договору; оплата різниці між цією ціною та тарифом, визначеним п. 4.1 Договору (тариф затверджено розпорядженням КМДА від 14.07.2016 № 523, втратило чинність у червні 2018 року), проводиться замовником через 5 банківських днів з моменту отримання дотації з місцевого бюджету у 2017 році, яку замовник використовуватиме на оплату вказаної різниці.

Додатковою угодою від 03.07.2017 сторони дійшли згоди доповнити п. 4.8 Договору абзацами наступного змісту: «Це положення Договору застосовується Сторонами, в частині, що стосується оплати Замовником послуг наданих Виконавцем в період з 01.01.2017 по 30.06.2017 і, відповідно, та не застосовується до наданих послуг за подальші періоди. Сторони погодили, що момент виконання зобов'язання, щодо оплати послуг з вивезення твердих побутових відходів в частині, що дорівнює розміру різниці між діючим та попереднім тарифами, настає через 5 (п'яти) банківських днів з моменту отримання дотації з місцевого бюджету у 2017 році, яку Замовник зможе використати на оплату вказаної різниці».

Отже, сторонами Договору дійсно було встановлено порядок розрахунків за надані послуги, який передбачав оплату послуг за рахунок сплати платежів від населення, наданих пільг, субсидій та дотацій з бюджету.

Проте вказаний порядок є саме добровільним договірним порядком, який погоджений сторонами, та який вони зобов'язалися виконувати, та який жодним чином не виключає право Позивача на звернення до суду з позовом про стягнення вже існуючої заборгованості, яку Відповідач не погасив у порядку, який погодили сторони, як добровільний.

Відхиляючи заперечення Відповідача щодо існування спору про тлумачення умов правочину, суд зазначає, що як убачається з обґрунтувань позову та наданих Позивачем пояснень, з його боку такого спору по відношенню до Відповідача не існує, він не заперечує щодо погодженого сторонами у Договорі порядку розрахунків, натомість вказує, що це не виключає його право на звернення до суду.

Разом із цим, проаналізувавши передбачену умовами Договору залежність здійснення Відповідачем оплати від отримання (своєчасного або з затримкою) платежів від населення, наданих пільг, субсидій, дотацій, суд зазначає, що хоча умови чинного цивільного законодавства передбачають право сторін, не відходячи від обов'язкових вимог актів цивільного законодавства, в іншій частині погодити умови договору на власний розсуд, проте передбачена умовами Договором залежність оплати від отриманих самим Відповідачем зі вказаних у Договорі джерел коштів не є «подією, яка має неминуче настати», тому в розумінні ст.ст. 251-252, 530 ЦК України, строк оплати послуг в залежності від строку отриманого фінансування не є строком (терміном) виконання зобов'язань.

Натомість, саме граничний строк, у який повинні були бути здійснені розрахунки (враховуючи що «отримання фінансування» не є «строком», що обгрунтвоано вище), сторонами було передбачено у п. 4.7 Договору, де вказано, що розрахунки за надані послуги повинні бути здійснені до останнього числа місяця, що є наступним за місяцем, в якому здійснено надання послуг.

Тобто, послуги за актом № 39085 від 31.10.2017 повинні були бути оплачені до 30.11.2017, за актом № 42232 від 30.11.2017 - до 31.12.2017 та за актом № 42394 від 31.12.2017 - до 31.01.2018 відповідно.

Матеріалами справи підтверджується, та Відповідачем не спростовано, що за надані по актам № 42232 від 30.11.2017 та № 42394 від 31.12.2017 послуги за Відповідачем рахується та є непогашеною (у тому числі станом і на даний час) заборгованість у сумі 3151321,20 грн. за надані послуги з вивезення відходів, що є порушенням умов Договору та ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України.

Розрахунок заборгованості в сумі 3151321,20 грн. Відповідачем не спростований, натомість судом перевірений та визнаний обґрунтованим; розмір заборгованості є доведеним залученими Позивачем до справи вищеописаними доказами (Договором та актами).

Заперечення Відповідача проти позову щодо недоотриманням ним фінансування, у тому числі у зв'язку з несвоєчасним отриманням ним оплат від населення, дотацій тощо судом відхиляються, оскільки не звільняють Відповідача від зобов'язання оплатити отримані ним послуги.

Також судом не визнаються заперечення Відповідача проти вартості послуг, оскільки Відповідач визнав надання послуг на наведені у вказаних вище актах суми підписавши без заперечень ці акти.

З огляду на наведене, позовні вимоги про стягнення 3151321,20 грн. заборгованості визнаються судом обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Також, у зв'язку з допущеним Відповідачем простроченням оплати заборгованості (оплата до останнього числа місяця, що є наступним за місяцем, в якому здійснено надання послуг), виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, Відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування та стягнення:

- пені на підставі п. 6.2 Договору;

- втрат від інфляції та 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.

Розрахунки втрат від інфляції (218027,33 грн.) та 3% річних (82164,39 грн.), наведені Позивачам у позові, судом перевірені та визнані обґрунтованими і арифметично правильними (у тому числі, оскільки розраховані Позивачем суми санкцій не перевищують дозволені до стягнення згідно з законом); розміри вказаних санкцій є доведеним залученими Позивачем до справи вищеописаними доказами, а також відсутністю їх належного спростування з боку Відповідача.

Відхиляючи заперечення Відповідача проти застосування до нього положень ст. 625 ЦК України, оскільки відсутня його вина у порушенні грошового зобов'язання та оскільки він грошовими коштами не користувався, суд зазначає, що відсутність бюджетних коштів не звільняє боржника від встановленого законом обов'язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на компенсацію.

У частині вимог про стягнення пені, судом перевірений та визнаний обґрунтованим розрахунок пені, нарахованої на несвоєчасно погашену заборгованість по акту № 42394 від 31.12.2017, в розмірі 348915,31 грн.

Натомість при нарахуванні пені за несвоєчасне погашення заборгованості за актами № 39085 від 31.10.2017 та № 42232 від 30.11.2017 Позивачем не було враховано положення ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи наведене, суд робить перерахунок пені, нарахованої за несвоєчасне погашення заборгованості за актами № 39085 від 31.10.2017 та № 42232 від 30.11.2017, починаючи від дати нарахування пені Позивачем, але обмежуючи нарахування шестимісячним строком від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
612723.5401.12.2017 - 14.12.20171413.5000 %0.074 %*6345.47
612723.5415.12.2017 - 25.01.20184214.5000 %0.079 %*20446.50
612723.5426.01.2018 - 01.03.20183516.0000 %0.088 %*18801.38
612723.5402.03.2018 - 12.04.20184217.0000 %0.093 %*23971.76
612723.5413.04.2018 - 24.05.20184217.0000 %0.093 %*23971.76
612723.5425.05.2018 - 30.05.2018617.0000 %0.093 %*3424.54

Разом сума пені складає 96961,40 грн.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
2640821.1701.01.2018 - 25.01.20182514.5000 %0.079 %*52454.67
2640821.1726.01.2018 - 01.03.20183516.0000 %0.088 %*81033.42
2640821.1702.03.2018 - 12.04.20184217.0000 %0.093 %*103317.61
2640821.1713.04.2018 - 24.05.20184217.0000 %0.093 %*103317.61
2640821.1725.05.2018 - 30.06.20183717.0000 %0.093 %*91017.89
Разом сума пені складає 431141,19 грн.

З огляду на наведене позовні вимоги про стягнення пені визнаються судом обґрунтованими на суму 877017,90 грн. (348915,31 + 96961,40 + 431141,19); у іншій частині суд у позові про стягнення пені відмовляє за необґрунтованістю розрахунку.

Інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що з огляду на часткове задоволення позову з наведених вище підстав, на результат вирішення спору впливу не мають.

Судові витрати, у які Позивачем включено лише витрати по оплаті судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на Відповідача.

Керуючись статтями ст.ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» 3151321,20 грн. заборгованості, 218027,33 грн. втрат від інфляції, 82164,39 грн. 3% річних, 877017,90 грн. пені, а також 64927,96 грн. судового збору.

У іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 18.10.2018

Суддя Сташків Р.Б.