РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.09.2018Справа № 910/7495/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., за участю секретаря судового засідання Дьогтяр О.О., розглянув матеріали господарської справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ТДС «Леопрінт»

до 1) підприємства з іноземними інвестиціями «ІТРАКО»

2) товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Леопрінт»

про визнання недійсним договору переведення боргу

за участю представників сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача-1 Пількевич Є.А. - адвокат (посвідчення № 2956/10 від 20.10.2005)

від відповідача-2 не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «ТДС «Леопрінт» (далі - ТОВ «ТДС «Леопрінт», позивач, Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до підприємства з іноземними інвестиціями «ІТРАКО» (далі - ПІІ «ІТРАКО», відповідач-1) та товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Леопрінт» (далі - ТОВ «Компанія «Леопрінт», відповідач-2) про визнання недійсним договору переведення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що директор ТОВ «ТДС «Леопрінт» не мав необхідного обсягу повноважень на укладення спірного правочину - договору про переведення боргу № 2 від 29.01.2014, оскільки вчинення правочинів на суму понад 500 000,00 грн. належить до виключної компетенції загальних зборів Товариства, при цьому Товариство не вчиняло дій, спрямованих на подальше схвалення такого правочину.

У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом та просив визнати недійсним договір про переведення боргу № 2 від 29.01.2014.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.06.2018 відкрито провадження у справі № 910/7495/18 та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 17.07.2018.

06.07.2018 відділом автоматизованого діловодства суду був зареєстрований поданий відповідачем відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що твердження позивача про відсутність подальшого схвалення спірного правочину позивачем є безпідставним, оскільки на виконання умов вищевказаного спірного договору позивач сплатив грошові кошти в розмірі 13 500,00 грн. Крім того, відповідач зазначив про безпідставність тверджень позивача щодо його необізнаності про наявність спірного договору, оскільки ОСОБА_2, який є директором ТОВ «Компанія «Леопрінт» та укладав спірний правочин від імені відповідача-2, згідно з відомостями, розміщеними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, одночасно є учасником позивача - ТОВ «ТДС «Леопрінт» з часткою у статутному капіталі, яка складає 60%.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.07.2018 викликано ТОВ «ТДС «Леопрінт», як позивача, та ТОВ «Компанія «Леопрінт», як відповідача-2, у підготовче засідання, призначене на 02.08.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.08.2018 продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів з ініціативи суду та відкладено підготовче засідання на 23.08.2018.

У судовому засіданні 23.08.2018 суд оголосив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення судового засідання для розгляду справи по суті на 13.09.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.08.2018 викликано ТОВ «ТДС «Леопрінт», як позивача, та ТОВ «Компанія «Леопрінт», як відповідача-2, у судове засідання для розгляду справи по суті, призначене на 13.09.2018.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.09.2018 викликано ТОВ «ТДС «Леопрінт», як позивача, та ТОВ «Компанія «Леопрінт», як відповідача-2, у судове засідання для розгляду справи по суті на 25.09.2018.

У судовому засіданні 25.09.2018 представник відповідача-1 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Представники позивача та відповідача-2 в жодне судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відповідач-2 правом надати відзив на позовну заяву не скористався.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ч. 9 ст. 165, ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 25.09.2018 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача-1, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

29.01.2014 між ПІІ «ІТРАКО» (кредитор), ТОВ «Компанія «Леопрінт» (первісний боржник) та ТОВ «ТДС «Леопрінт» (новий боржник) був укладений договір переведення боргу № 2 (далі - договір, спірний правочин).

Відповідно до п. 1.1 договору його умовами регулюються відносини, пов'язані з заміною зобов'язаної сторони (первісного боржника) у зобов'язанні щодо здійснення оплати за товар в сумі 1 263 500,00 грн., що виникає з договору поставки № ЛВ/ДП-14-08 від 07.10.2014, та договору про переведення боргу від 17.06.2013, укладених між первісним боржником та кредитором (далі - основні договори).

Згідно з п. 1.2 договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний божник переводить свій борг (грошове зобов'язання) у розмірі 1 263 500,00 грн., що виник на підставі основних договорів, на нового боржника, а новий боржник заміняє первісного боржника у зобов'язанні, що виникає із основних договорів, і приймає на себе обов'язки первісного боржника за основними договорами.

Предмет та інші умови основних договорів новому боржнику відомі та приймаються ним в повному обсязі (п. 1.3 договору).

Пунктом 1.4 договору передбачено, що кредитор не заперечує проти заміни первісного боржника новим боржником в основних договорах і, підписуючи зі своєї сторони цей договір, дає свою згоду на відповідне переведення боргу в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 3.3 договору новий боржник заявляє, що згоден зі всіма вимогами кредитора, що ґрунтуються на відносинах між кредитором та первісним боржником за основними договорами.

Згідно з п. 3.4 договору новий боржник погоджується, що за цим договором у нового боржника виникає заборгованість (грошове зобов'язання) перед кредитором в сумі 1 263 500,00 грн., в т.ч. ПДВ.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджував, що директор ТОВ «ТДС «Леопрінт» не мав необхідного обсягу повноважень на укладення спірного правочину, оскільки вчинення правочинів на суму понад 500 000,00 грн. належить до виключної компетенції загальних зборів Товариства, при цьому Товариство не вчиняло дій, спрямованих на подальше схвалення такого правочину.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, суд керувався таким.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 145 Цивільного кодексу України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Пунктом 5.1 статуту ТОВ «ТДС «Леопрінт» передбачено, що вищим органом управління Товариства є загальні збори його засновників.

Виконавчим органом Товариства є директор, який обирається загальними зборами засновників (п. 5.5 статуту ТОВ «ТДС «Леопрінт»).

Відповідно до п. 5.8 статуту ТОВ «ТДС «Леопрінт» директор діє від імені Товариства та має право підпису без довіреності в межах, встановлених цим статутом та рішеннями загальних зборів засновників.

Згідно з приписами п. 5.11 статуту ТОВ «ТДС «Леопрінт» директор має право, в тому числі, укладати угоди та інші юридичні акти в межах, що визначені цим статутом; укладати договори (контракти) Товариством на суму, що не перевищує 500 000,00 грн.

Водночас згідно з положеннями п. 5.2 статуту ТОВ «ТДС «Леопрінт» до виключної компетенції загальних зборів засновників відноситься надання дозволу на укладення договорів (контрактів) Товариством на суму, що перевищує 500 000,00 грн.

Судом встановлено, що на підставі спірного правочину позивач - ТОВ «ТДС «Леопрінт» прийняв на себе боргові зобов'язання на загальну суму 1 263 500,00 грн.

Таким чином, спірний договір про переведення боргу № 2 від 29.01.2014 є правочином, сума якого перевищує 500 000,00 грн., а отже, укладення такого правочину належить до виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства.

Натомість матеріали справи не містять доказів прийняття загальними зборами учасників ТОВ «ТДС «Леопрінт» рішення про укладення спірного правочину та прийняття Товариством боргових зобов'язань на суму 1 263 500,00 грн.

Отже, укладаючи спірний договір від імені ТОВ «ТДС «Леопрінт», директор вказаного Товариства - ОСОБА_2, як виконавчий орган Товариства, перевищив свої повноваження, визначені статутом.

У п. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 роз'яснено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним, господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Судом встановлено, що договір про переведення боргу № 2 від 29.01.2014 був укладений від імені ТОВ «ТДС «Леопрінт» його директором - ОСОБА_2, який діяв на підставі статуту, що свідчить про обізнаність інших сторін спірного договору щодо обмежень повноважень директора ТОВ «ТДС «Леопрінт».

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно з роз'ясненнями, наведеними у п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як свідчить долучена до матеріалів справи довідка № 70-1-1/1927 від 20,09.2018, видана АТ «ОТП Банк», на виконання прийнятого на себе за договором про переведення боргу № 2 від 29.01.2014 боргового зобов'язання ТОВ «ТДС «Леопрінт» сплатило на користь ПІІ «ІТРАКО» грошові кошти в загальному розмірі 13 500,00 грн.

Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «ТДС «Леопрінт» вчинило дії, спрямовані на наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, і такі дії свідчать про прийняття Товариством вказаного обов'язку до виконання.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що ним не встановлено наявність визначених законом, у тому числі й приписам ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підстав визнання недійсним спірного договору про переведення боргу № 2 від 29.01.2014 в момент його вчинення.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 19.10.2018.

Суддя О.Г. Удалова