УХВАЛА

м. Київ

12.10.2018Справа № 910/13356/18

Суддя Шкурдова Л.М., розглянувши позовну заяву товариства з обмеженою

відповідальністю "Смачного Бон Апетит" до публічного акціонерного товариства

"Українська залізниця" в особі філії "Центр транспортного сервісу "Ліски" про

визнання недійсним договору та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Смачного Бон Апетит» (далі - позивач) звернулося в Господарський суд міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортного сервісу «Ліски» (далі - відповідач) про визнання права власності на контейнери в кількості 160 шт. та визнання недійсним договору оренди майна №464-0 від 16.08.2001 року.

Розглянувши подану Товариством з обмеженою відповідальністю «Смачного Бон Апетит» позовну заяву, суд дійшов висновку, що вона не відповідає вимогам статей 162, 164 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно з приписами частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як встановлено судом, позивач звернувся до суду з вимогами про :

- визнання права власності на контейнери в кількості 160 шт., вартістю 422 975,00 грн;

- визнання недійсним договору оренди майна № 464-0 від 16.08.2001 року.

Враховуючи викладене, при зверненні з позовом до суду, позивач повинен був сплатити судовий збір в розмірі 6 344, 63 грн за позовну вимогу майнового характеру та 1 762,00 грн за позовну вимогу немайнового характеру, а всього на загальну суму 8 106,63 грн.

Натомість, позивачем до позовної заяви не додано жодних доказів на підтвердження сплати судового збору у встановлених законом порядку та розмірі. При цьому, будь-яких посилань на правові підстави звільнення від сплати судового збору позивачем не зазначено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 Господарського процесуального кодексу України позивач, особа, яка звертається з позовом в інтересах іншої особи, зобов'язані до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копії та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення.

Суд зазначає, що належним доказом направлення копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідачу з дотриманням вимог статті 172 Господарського процесуального кодексу України є, зокрема, опис вкладення, який згідно з п. 61 Правил надання послуг поштового зв'язку заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник об'єкта поштового зв'язку перевіряє відповідність вкладення опису, розписується на обох примірниках і проставляє відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису видається відправникові, другий вкладається до поштового відправлення.

Із наведених норм вбачається, що належним доказом направлення саме копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідачу у справі може бути, зокрема, бланк опису вкладення, завірений відповідним відділенням зв'язку, разом з фіскальним чеком про відправлення.

Однак, всупереч наведеним вище вимогам, позивачем до позову додано опис вкладення до поштового відправлення від 05.10.2018, графа "найменування вкладення" якого не містить переліку найменувань всіх документів, які складають додатки до позовної заяви. Зокрема, в описі зазначено про направлення на адресу відповідача лише одного предмету, перелік всіх доданих до позовної заяви документів відсутній.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних доказів направлення відповідачу копії позовної заяви, яка подана позивачем до суду.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об'єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Таким чином суд може визнати зловживанням процесуальними правами саме конкретні дії учасників судового процесу, а не абстрактне поняття "зловживань".

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі №910/11829/18 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Смачного Бон Апетит» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортного сервісу «Ліски» про визнання права власності на контейнери в кількості 160 шт. та визнання недійсним договору оренди майна №464-0 від 16.08.2001 року залишено без руху, оскільки вона не відповідає вимогам статей 162, 164 Господарського процесуального кодексу України. Зокрема, до позовної заяви не додано доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі, а також належних доказів направлення відповідачу копії позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2018 у справі №910/11829/18 позовну заяву та додані до неї документи повернуті Товариству з обмеженою відповідальністю «Смачного Бон Апетит» на підставі ч.6 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з тим, що позивач не усунув недоліки, вказані в ухвалі Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі № 910/11829/18.

Таким чином, судом встановлено, що позивач уже звертався з позовом з аналогічним предметом, з тих самих підстав і до того самого відповідача, проте в порушення ст.ст. 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України без доказів спати судового збору у встановленому порядку та розмірі та доказів направлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Водночас, подаючи позовну заяву повторно, позивач знову в порушення ст.ст. 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України не додає доказів спати судового збору у встановленому порядку та розмірі, а також не обґрунтовує з яких підстав він звільнений від сплати судового збору та не додає належних доказів направлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Наведені норми свідчать про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Проте, слід враховувати, що будь-яке суб'єктивне право має межі, оскільки суб'єктивне право є міра свободи, міра можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Так, господарське процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами - це особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у діях (бездіяльності) учасника процесу, що суперечать завданням господарського судочинства.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

При цьому, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. (ч. 3 ст. 43 ГПК України).

Зі змісту п. 2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України вбачається, що зловживання процесуальними правами є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями шляхом подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.

Відповідно до п.6 ч. 2 ст.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого Рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 N 30 (у редакції рішення Ради суддів України 02 березня 2018 року N 17) автоматизована система документообігу суду та інші підсистеми мають в тому числі забезпечувати об'єктивний та неупереджений розподіл судових справ за допомогою модуля автоматизованого розподілу в судах загальної юрисдикції між суддями з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження судових справ.

За таких обставин, маніпуляція автоматизованим розподілом справ полягає у тому, що особа подаючи аналогічні позовні заяви (в межах юрисдикції одного суду) без додержання вимог ст.ст. 162, 164, 172 ГПК України та з урахуванням положень ст. 174 ГПК України, щодо залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків, отримує право вибору головуючого судді у справі, тим самим нівелюючи основоположні принципи господарського судочинства.

Враховуючи викладене вище, чергове звернення позивача з аналогічною позовною заявою, яка не відповідає вимогам ст.ст. 162, 164, 172 ГПК України, суд визнає зловживанням процесуальними правами, що спрямоване на маніпуляцію автоматизованим розподілом справ між суддями.

Згідно приписів статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Усталеною практикою Європейського суду з прав людини унормовано, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України», від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»).

Суд зазначає, що у даному випадку визнання наведених вище дій позивача зловживанням процесуальними правами, у розумінні статті 43 Господарського процесуального кодексу України, не є обмеженням доступу до правосуддя, оскільки позивач не позбавлений можливості повторно звернутися з позовною заявою, належним чином оформленою у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 статті 43 Господарського процесуального кодексу України визначено правові наслідки встановлення судом обставин зловживання учасниками судового процесу своїми процесуальними правами. Зокрема, визначено, що якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

За таких обставин, беручи до уваги наявність обставин зловживання процесуальними правами, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Смачного Бон Апетит» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр транспортного сервісу «Ліски» про визнання права власності на контейнери в кількості 160 шт. та визнання недійсним договору оренди майна №464-0 від 16.08.2001 року.

Керуючись статтями 42, 43, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Визнати подання позовної заяви Товариством з обмеженою відповідальністю «Смачного Бон Апетит» б/н, б/д у справі № 910/13356/18 зловживанням процесуальними правами.

2. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Смачного Бон Апетит» позовну заяву б/н, б/д у справі № 910/13356/18 з доданими до неї документами без розгляду.

Ухвала набирає законної сили у відповідності до ст.235 ГПК України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у строк, встановлений ст.256 ГПК.

Суддя Шкурдова Л.М.