УХВАЛА

м. Київ

16.10.2018Справа № 910/13689/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТТВК» (03680, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 72, оф. 128)

до Фізичної особи-підприємця Кас`янової Оксани Володимирівни (04208, АДРЕСА_1)

про забезпечення позову

За участю представників сторін: без виклику сторін

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТТВК» звернулось до Господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, із вимогою про винесення ухвали про забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ТТВК» до Фізичної особи-підприємця Касянової Оксани Володимирівни про стягнення заборгованості за Агентським договором № 5475-15 по реалізації туристичних продуктів від 25.06.2015 року шляхом заборони вчиняти дії щодо розпорядження такими об'єктами нерухомого майна:

- квартирою № 12 в будинку № 108а по проспекту Будівельників в місті Маріуполь Донецької області,Україна, загальною площею 163,0 кв.м., житловою площею 95,9 кв.м.;

- нежилим приміщенням, машиномісця № 77, яке знаходиться на проспекті Будівельників, буд. 110а в місті Маріуполь Донецької області, Україна,загальною площею 15,4 кв.м.;

- квартирою № 14 в будинку № 120 по проспекту Металургів в місті Маріуполь, Донецької області, Україна, загальною площею 45,8 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м.

В обґрунтування заяви, ТОВ «ТТВК» зазначає, що 25.06.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТТВК» та Фізичною особою-підприємцем Касяновою Оксаною Володимирівною укладено Агентський договір №5475-15 по реалізації туристичних продуктів та в подальшому угоду про розстрочку сплати боргу за Агентським договором від 21.12.2017, відповідно до якої загальна сума боргу на момент підписання Угоди склала еквівалент 7 452,00євро та 2 364,00 доларів США. Так, заявник вказує, що на дату подання заяви про забезпечення позову сума заборгованості становить 179 660,54 грн. відповідно до Акту звірки, проте, ФОП Касянова Оксана Володимирівна наміру сплатити борг немає та уникає спілкування з представником заявника. Крім того, заявник вказує, що у ФОП Касьянової О.В. є можливість відчужити належне їй нерухоме майно протягом судового розгляду справи на користь третіх осіб, що призведе до не виконання рішення суду та не сплати заборгованості.

Розглянувши заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні, з огляду на наступне.

Статтею 136 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії;забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об'єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» від 26.12.2011 року, у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» від 26.12.2011, виносячи ухвалу про заборону відповідачеві вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії забороняється вчиняти. Помилковими слід визнавати ухвали, якими боржникам забороняється користуватись їх майном, якщо через особливості цього майна користування ним не тягне знищення або зменшення його цінності. За наявності підстав для застосування такого заходу до забезпечення позову господарський суд може заборонити витрачання майна на власні потреби, відчуження його у будь-який спосіб, у тому числі здійснення тих чи інших платежів або перерахування авансом певних сум тощо. Якщо з урахуванням особливостей майна користування ним не тягне за собою його знищення або зменшення його цінності, то для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві користуватися таким майном підстави, як правило, відсутні.

Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно).

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Пунктом 2 частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено про забезпечення позов шляхом забороною відповідачу вчиняти певні дії.

Так, в заяві про забезпечення позову, заявник просить забезпечити позову шляхом заборони вчиняти дії ФОП Кас`янової О.В. щодо розпорядження вказаними об'єктами нерухомого майна.

Проте, заявник не надав суду жодного належного обґрунтування щодо правових підстав для забезпечення позову саме шляхом заборони вчиняти дії щодо розпорядження об'єктами нерухомого майна, які належать на праві власності відповідачу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлений спосіб забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії щодо розпорядження об'єктами нерухомого майна, яке перебуває у власності відповідача, суперечить нормам Конституції України та принципам Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України №16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» від 26.12.2011 передбачено, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Як вбачається із змісту заяви про забезпечення позову, заявник вказує, що ціна позову, з яким заявник має звернутися до суду про стягнення з Фізичної особи-підприємця Кас`янової Оксани Володимирівни заборгованості у розмірі 179 660,54 грн.

Отже, суд оцінивши відповідність та співвідношення права та інтересів, які заявник просить захистити, заходи забезпечення позову та предмет позову, а також враховуючи, що заявник просить заборони вчиняти дії щодо розпорядження об'єктами нерухомого майна, вартість якого в сукупності перевищує ціну позову, з яким заявник має намір звернутися до суду, суд дійшов висновку про не співмірність та відсутність зв'язку між заходами забезпечення позову та розміром заборгованості відповідача перед заявником.

Також, заявником не надано належних доказів в підтвердження своєї позиції щодо наміру відповідача відчужити нерухоме майно на користь інших осіб з метою уникнення примусового стягнення грошових коштів. При цьому, неможливість виконання прийнятого в подальшому судового рішення, в разі його задоволення є лише припущення заявника, яке не підтверджується жодними належними та допустимими доказами.

Статтею 140 Господарського процесуального кодексу України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 136, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ТТВК» про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили 16.10.2018 та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги у строк визначений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Додатки:

- заява про забезпечення позову з додатками на 71 аркушах.

Суддя Л.Г. Пукшин