РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
19.10.2018Справа № 910/5144/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд»
До Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
про стягнення 200 883,02 грн.
За участю Військової прокуратури Центрального регіону України
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.
за участю секретаря судового засідання
Тарасюк І.М.

Представники сторін:
від позивача: Піцьків В.Я.
від відповідача: Литвиненко С.В.
прокурор: Тракало Р.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення 162 809,05 грн. суми основного боргу, 2 409,00 три відсотки річних та 12 590,70 грн. інфляційних втрат.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором про проведення будівельно-монтажних робіт №080216/1 від 08.02.2016р. в частині оплати виконаних робіт.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02.05.2018р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд» залишено без руху.
Ухвалою від 14.05.2018р. судом було відкрито провадження по справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11.06.2018р.
У зв`язку з перебуванням судді Спичака О.М. 11.06.2018р. на лікарняному, судове засідання не відбулось.
Ухвалою від 14.06.2018. розгляд справи було призначено на 25.06.2017р.
25.06.2018р. судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів та відкладено підготовче засідання на 23.07.2018р.
23.07.2018р. підготовче засідання було відкладено на 06.08.2018р.
Ухвалою від 06.08.2018р. судом постановлено розгляд справи здійснювати у закритому судовому засіданні.
06.08.2018р. судом було відкладено підготовче засідання на 28.08.2018р.
У зв`язку з перебуванням судді Спичака О.М. 28.08.2018р. на лікарняному, судове засідання не відбулось.
Ухвалою від 03.09.2018р. розгляд справи призначено на 17.09.2018р.
17.09.2018р. підготовче засідання було відкладено судом на 25.09.2018р.
У судовому засіданні 25.09.2018р. судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про призначення судової експертизи. При цьому, суд виходив з наступного.
Статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судовою експертизою є дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Частиною 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Як зазначено в листі №01-8/2651 від 27.11.2006р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання призначення судових експертиз» судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.
Проте, виходячи з предмету й підстав позовних вимог, з огляду на обставини, що входять до предмету доказування у справі, та наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для призначення по справі судової експертизи, а отже, і відмови в задоволенні клопотання відповідача.
При цьому, в контексті означеного судом враховано, що згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.
Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.
У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.
Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).
Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
За висновками суду, призначення по справі судової експертизи могло призвести до затягування строків вирішення спору і, як наслідок, порушення прав та законних інтересів позивача.
Одночасно, судом також було відхилено як необґрунтоване та безпідставне усне клопотання прокурора про виклик свідка.
25.09.2018р. судом було закрито підготовче провадження по справі та призначено спір до судового розгляду по суті на 19.10.2018р.
Представником позивача 19.10.2018р. було подано заяву про відмову від позовних вимог до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в частині стягнення основного боргу в сумі 15 947,67 грн.
Вказана заява була прийнята судом з урахуванням наступного.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
За змістом ст.191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Дослідивши матеріали справи та подану позивачем заяву про часткову відмову від позову суд дійшов висновку, що відмова позивача від частини позовних вимог не суперечить законодавству України та не порушує права інших осіб. Також, судом встановлено, що дану заяву підписано повноваженим представником позивача.
За таких обставин, заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд» про відмову від позову підлягає прийняттю судом.
Згідно п.4 ч.1, ч.3 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.
Враховуючи наведене, приймаючи до уваги прийняття судом заяви позивача про відмову від позовних вимог про стягнення 15 947,67 грн. основного боргу, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі на підставі п.4 ч.1 Господарського процесуального кодексу України в частині позовних вимог.
У судовому засіданні 19.10.2018р. представником позивача було підтримано позовні з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог.
Представником відповідача було надано заперечення проти задоволення позовних вимог.
Прокурор проти задоволення позову надав за печення.
В судовому засіданні 19.10.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін та прокурора, Господарський суд міста Києва,
ВСТАНОВИВ:
08.02.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд» (виконавець) та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (замовник) було укладено договір №08026/1, відповідно до п.1.1 якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується виконати послуги з капітального ремонту будівлі спеціального призначення (передавального центру зв`язку) 1-й поверх військової частини НОМЕР_1 НГУ за ДК 016:2010 та ДК021:2015 з використанням матеріалів замовника: роботи будівельно-монтажні, інші 43.29.1 та будівельно-монтажні роботи код 45300000-0, на загальну суму 162 809,05 грн., а замовник зобов`язується прийняти виконану роботу та оплатити її у строк та у розмірі, передбачені цим договором.
У п.1.2 договору №08026/1 від 08.02.2016р. вартість виконання робіт визначена договірною ціною та локальним кошторисом, що додається до цього договору і є його невід`ємною частиною.
Пунктом 2.1 укладеного між сторонами правочину визначено, що загальна сума договору складає 162 809, 05 грн., в тому числі, податок на додану вартість в сумі 27 134,84 грн.
Замовник здійснює оплату виконавцю після виконання робіт у розмірі 100% не пізніше п`яти робочих днів на підставі акту виконаних робіт ПФ «КБ-2в та довідки про вартість виконаних робіт ПФ №КБ-3. Оплата послуг згідно договору здійснюється у безготівковій формі на поточний банківський рахунок виконавця, який вказаний в договорі (п.п.2.2, 2.3 договору №08026/1 від 08.02.2016р.).
За умовами п.п.3.1, 3.2 договору №08026/1 від 08.02.2016р. початок виконання робіт 01.02.2016р. Закінчення виконання робіт не пізніше 20.12.2016р.
Робота вважається виконаною після підписання замовником виконаних робіт ПФ «КБ-2в та довідки про вартість виконаних робіт ПФ №КБ-3 (п.4.1 договору №08026/1 від 08.02.2016р.).
У п.8.1 укладеного між сторонами правочину вказано, що останній вступає в дію з дати підписання сторонами і діє до 31.12.2016р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. У п.8.2 контрагенти дійшли згоди, що умови договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли починаючи з 01.02.2016р., відповідно до частини третьої ст.631 Цивільного кодексу України.
Наразі, твердження відповідача про недійсність укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд» та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України договору №08026/1 від 08.02.2016р., суд вважає такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування.
При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018р. по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018р. по справі №5023/3905/12.
Слід зауважити, що на теперішній час договір №08026/1 від 08.02.2016р. у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було.
Одночасно, вимога відповідача, викладена у відзиві, про визнання недійсним договору №08026/1 від 08.02.2016р., залишається судом без задоволення, оскільки нормою ст.237 Господарського процесуального кодексу України визначено коло питань, які вирішує суд під час ухвалення рішення по справі.
Зокрема, при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
В той же час, законодавцем надано суду право на визнання недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону лише у випадку подання відповідної заяви позивачем до закінчення підготовчого провадження.
Тобто, виходячи з системного аналізу вимог ст.237 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку щодо залишення без задоволення заяви відповідача про визнання недійсним договору №08026/1 від 08.02.2016р.
До того ж, суд звертає увагу відповідача на те, що останній не був позбавлений права та можливості звернутись в межах розгляду справи з зустрічним позовом про визнання недійсним договору. Проте, Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України вказаного права реалізовано не було.
Посилання відповідача на недійсність договору №08026/1 від 08.02.2016р. в силу приписів ст.48 Бюджетного кодексу України, суд також вважає безпідставними з урахуванням наступного.
З преамбули до Бюджетного кодексу України вбачається, що вказаним нормативно-правовим актом визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.
Статтею 1 Бюджетного кодексу України передбачено, що Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу.
Частиною 4 ст.48 Бюджетного кодексу України визначено зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.
Тобто, виходячи з меж правового регулювання Бюджетного кодексу України полягає, що останній не охоплює господарські договірні правовідносини, а норма ст.48 Бюджетного кодексу України вказує на недійсність бюджетного зобов`язання, а ніяким чином не господарського договору.
Отже, враховуючи наведене вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №08026/1 від 08.02.2016р. як підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків з виконання робіт.
Як свідчать представлені суду документи, за наслідками виконання договору №08026/1 від 08.02.2016р. сторонами було складено та підписано акт №120216 від 12.02.2016р. приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2016р. на суму 162 809, 05 грн. та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за лютий 2016р. на суму 162 809, 05 грн.
Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не спростовані, Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України своїх грошових зобов`язань за договором №08026/1 від 08.02.2016р. в частині оплати робіт виконано не було, що і стало підставою для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачем вказувалося зокрема на тому, що роботи на суму 162 809, 05 грн. Товариством з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд» не виконувались, а Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України не приймались.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. При цьому, суд виходить з наступного.
Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За приписами зі ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписами ч.1 ст.837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором (ст.839 Цивільного кодексу України).
Замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки) (ст.853 Цивільного кодексу України).
Як вказувалось судом, за умовами договору №08026/1 від 08.02.2016р. замовник доручає, а виконавець зобов`язується виконати послуги з капітального ремонту будівлі спеціального призначення (передавального центру зв`язку) 1-й поверх військової частини НОМЕР_1 НГУ за ДК 016:2010 та ДК021:2015 з використанням матеріалів замовника: роботи будівельно-монтажні, інші 43.29.1 та будівельно-монтажні роботи код 45300000-0, на загальну суму 162 809,05 грн.
Робота вважається виконаною після підписання замовником виконаних робіт ПФ «КБ-2в та довідки про вартість виконаних робіт ПФ №КБ-3 (п.4.1 договору №08026/1 від 08.02.2016р.).
Судом було встановлено, що за наслідками виконання договору №08026/1 від 08.02.2016р. сторонами було складено та підписано акт №120216 від 12.02.2016р. приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2016р. на суму 162 809, 05 грн. та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за лютий 2016р. на суму 162 809, 05 грн.
Одночасно, як вбачається з представлених суду документів, Північним офісом держудитслужби Державної аудиторської служби України було проведено перевірку дотримання вимог законодавства по виконаних роботах із поточного ремонту дорожнього покриття (Асфальт нижній та верхній шар», по виконанню військового будівництва об`єктів бойової підготовки (спортивна зала), по капітальному ремонту будівлі спеціального призначення (КТП), по капітальному ремонту будівлі спеціального призначення (передавального центру зв`язку) 1-го, 2-го і 3-го поверхів, по виконанню капітального ремонту будівлі спеціального призначення (ШТАБ), та по військовому будівництву навчальних класів зв`язку Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
За наслідками проведення перевірки Північним офісом держадитслужби Державної аудиторської служби України було складено довідку від 19.07.2017р.
В означеній довідці зазначено, що за результатами проведеної перевірки встановлено, що при виконанні поточного та капітального ремонтів об`єктів Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за 2016р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд» було завищено обсяги фактично виконаних робіт, зокрема, за договором №08026/1 від 08.02.2016р. на суму 15 947,67 грн.
У судовому засіданні 25.09.2018р. представником позивача було підтверджено, що дійсно обсяг фактично виконаних робіт за договором був завищений, а отже, обґрунтованим є визначення такого обсягу за вирахуванням суми, встановлено у висновку від 19.07.2017р., складеному Північним офісом держадитслужби Державної аудиторської служби України.
Судом вказувалось, що представником позивача 19.10.2018р. було подано заяву про відмову від позовних вимог до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в частині стягнення основного боргу в сумі 15 947,67 грн., яка була судом прийнята.
За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, приймаючи до уваги позицію позивача, суд дійшов висновку про підтвердження матеріалами справи обставин виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд» за договором №08026/1 від 08.02.2016р. робіт на загальну суму 146 861,38 грн.
Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Частиною 1 ст.854 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.
Судом зазначалось, що п.п.2.2, 2.3 договору №08026/1 від 08.02.2016р. визначено, що замовник здійснює оплату виконавцю після виконання робіт у розмірі 100% не пізніше п`яти робочих днів на підставі акту виконаних робіт ПФ «КБ-2в та довідки про вартість виконаних робіт ПФ №КБ-3. Оплата послуг згідно договору здійснюється у безготівковій формі на поточний банківський рахунок виконавця, який вказаний в договорі.
Отже, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що строк оплати замовником робіт за договором №08026/1 від 08.02.2016р. на суму 146 861,38 грн., настав.
Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, та належних і допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання в повному обсязі своїх обов`язків за договором №08026/1 від 08.02.2016р. не надав, господарський суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд» до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України в частині стягнення основного боргу на суму 146 861,38 грн.
Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення пені в розмірі 23074,27 грн., 3% річних в сумі 2409 грн. та інфляційних втрат в розмірі 12590,70 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного:
Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.
Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).
Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.
У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
За умовами п.7.2 укладеного між сторонами правочину за порушення замовником термінів платежів, зазначених у п.2.2 договору, виконавець має право застосувати до замовника штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 0,5% від суми невиконаних платежів за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на момент підписання сторонами акту виконаних робіт ПФ №КБ-2в та довідки про вартість виконаних робіт ПФ №КБ-3.
З огляду на порушення відповідачем строків оплати робіт за договором №08026/1 від 08.02.2016р. за період з 21.09.2017р. по 20.03.2018р. нараховано пеню.
Проте, за висновками суду, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача пені, задоволенню не підлягають з урахуванням наступного.
Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.6 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»). Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 14.02.2018р. Верховного Суду по справі №917/1622/16.
Зміст укладеного між сторонами правочину та зазначення про нарахування пені за кожен день прострочення, не свідчить про наявність у сторін волі щодо погодження відмінного, ніж визначено ст.232 Господарського кодексу України, строку нарахування неустойки. При цьому, судом враховано, що нормою ст.252 Цивільного кодексу України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Умовами договору №08026/1 від 08.02.2016р. передбаченим чинним цивільним законодавством України способом іншого строку нарахування неустойки не визначено.
Тобто, враховуючи, що на підставі узгоджених сторонами умов договору не можливо дійти однозначного висновку про наявність у сторін взаємного волевиявлення на зміну передбаченого ч.6 ст.232 Господарського кодексу України строку нарахування пені, суд вважає безпідставним нарахування позивачем пені за порушення строків виконання зобов`язань з оплати робіт за період з 21.09.2017р. по 20.03.2018р., з урахуванням погодження контрагентами у п.п.2.2, 2.3 договору №08026/1 від 08.02.2016р., що замовник здійснює оплату виконавцю після виконання робіт у розмірі 100% не пізніше п`яти робочих днів на підставі акту виконаних робіт ПФ №КБ-2в та довідки про вартість виконаних робіт ПФ №КБ-3.
Отже, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову в частині стягнення пені в сумі 23074,27 грн.
Заява відповідача про застосування строків позовної давності була залишена судом без задоволення, з огляду на наявність самостійних підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені.
Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором №08026/1 від 08.02.2016р., позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в сумі 2409 грн. та інфляційних втрат в розмірі 12590,70 грн.
Проте, суд зазначає, що стягнення з відповідача нарахувань, які передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, виходячи з суми нарахування 162 809,05 грн., є безпідставним, з огляду на те, що судом було встановлено обставини завищення обсягів фактично виконаних підрядником робіт та виникнення у замовника обов`язку з оплати на суму 146 861,38 грн.
Отже, здійснивши власний перерахунок з урахуванням дійсної суми невиконаного грошового зобов`язання, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача 3% річних в сумі 2184,81 грн., інфляційні втрати в сумі 11 357,40 грн.
Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.
Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.
Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 191, 231, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,
ВИРІШИВ:
1. Закрити провадження по справі в частині позовних вимог про стягнення 15 947,67 грн. основного боргу.
2. Задовольнити позовні вимоги частково.
3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестєвробуд» (78276, Івано-Франківська обл., Коломийський район, село Великий Ключів, вул.Відродження, будинок 15, ) основний борг в сумі 146 861,38 грн., 3% річних в сумі 2184,81 грн., інфляційні втрати в сумі 11 357,40 грн. та судовий збір в сумі 2406,06 грн.
4. В задоволенні решти вимог відмовити.
5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст складено та підписано 23.10.2018р.

Суддя Спичак О.М.