ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/21208/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Пількова К.М. і Ткаченко Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Софт Альянс" (далі - Товариство),

представник позивача - Шубак О.І. - адвокат (посвідчення від 13.09.2012 НОМЕР_1),

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - Банк),

представник відповідача - Опанасик В.В. - адвокат (посвідчення від 24.12.2016 НОМЕР_2),

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю "Меноріта" (далі - ТОВ "Меноріта"),

представник третьої особи - не з'яв.,

розглянув касаційну скаргу Товариства

на рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2018

(суддя Трофименко Т.Ю.) та

постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2018

(головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді: Дідиченко М.А. і Зеленін В.О.)

у справі № 910/21208/17

за позовом Товариства

до Банку

про розірвання договору поруки,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ТОВ "Меноріта".

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про розірвання договору поруки від 08.11.2016 № 4М12090И/П (далі - Договір поруки) і обґрунтовано неналежним виконанням Договору поруки, укладеного Товариством і Банком, у частині виконання пунктів 8 і 10 цього договору.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.04.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2018, у позові відмовлено.

Рішення та постанову мотивовано недоведеністю істотного порушення умов Договору поруки з боку Банку.

У касаційній скарзі до Верховного Суду Товариство, зазначаючи про прийняття оскаржуваних судових рішень з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить зазначені судові рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, розірвати Договір поруки, укладений Банком і Товариством. Так, за доводами, наведеними в касаційній скарзі: суди неправильно застосували положення частини другої статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та дійшли помилкового висновку про відсутність у матеріалах справи доказів істотного порушення умов Договору поруки відповідачем; судами не враховано, що невиконання Банком свого зобов'язання за Договором поруки, укладеним з Товариством щодо передачі прав вимог до боржників, не дало змоги використовувати ці права як можливе забезпечення, "в тому разі і зобов'язань самого ТОВ "СОФТ-АЛЬЯНС", і призвело до суттєвого погіршення його фінансово-матеріального стану, тобто до спричинення позивачеві суттєвої шкоди.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим і апеляційним господарськими судами у розгляді справи з'ясовано та зазначено, зокрема, що:

- Товариством (поручителем) і Банком (кредитор) було укладено Договір поруки, предметом якого є надання поручителем поруки перед кредитором за виконання ТОВ "Меноріта" (боржником) своїх зобов'язань за трьома кредитними договорами (Кредитні договори 1,2,3) з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом;

- за умовами Договору поруки, зокрема:

до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеними в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання (пункт 8);

кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів Банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором (пункт 10);

дострокове розірвання цього договору здійснюється за письмовою згодою сторін (пункт 14);

- на виконання умов Договору поруки Банком одержано від Товариства певні суми коштів;

- за доводами позивача, він не отримав від Банку передбачені пунктом 8 Договору поруки документи та втратив зацікавленість у подальшому виконанні цього договору й зазнав значних збитків, а тому просив суд розірвати з 08.11.2016 Договір поруки, укладений ним з Банком;

- наведені позивачем обставини не є підставами для розірвання договору, які передбачені ЦК України і Господарським кодексом України, і такі підстави не передбачені й самим Договором поруки;

- матеріали справи не містять доказів на підтвердження звернення позивача до відповідача з вимогами про надання необхідних документів, передбачених пунктом 8 Договору поруки і наявності вини відповідача у ненаданні таких документів, що свідчить про недоведеність істотного порушення умов Договору поруки з боку відповідача.

Судом апеляційної інстанції також з'ясовано й зазначено, зокрема, що:

- Товариством не подано ні місцевому, ані апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що воно погасило повністю усі зобов'язання ТОВ "Меноріта" за Кредитними договорами 1, 2, і 3 (а не частину цих зобов'язань). Крім того, у Договорі поруки не зазначено суму конкретних зобов'язань ТОВ "Меноріта", за виконання яких поручився позивач;

- за умовами Договору поруки у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором Товариство мало виконати зобов'язання як поручитель у випадку надходження відповідної вимоги Банку; проте матеріали справи не містять доказів заборгованості ТОВ "Меноріта" за Кредитними договорами 1, 2 і 3 (простроченої заборгованості), а так само й звернення Банку до ТОВ "Меноріта" та/або Товариства про її сплату. Це свідчить про перерахування позивачем коштів за Договором поруки на користь Банку без відомостей щодо розміру заборгованості за вказаними кредитними договорами;

- позивачем не доведено, що невиконання Банком зобов'язань з передачі документів, які підтверджують обов'язки боржників за Кредитними договорами 1, 2 і 3, значною мірою позбавило Товариство того, на що воно розраховувало при укладенні договору.

Причиною спору стало питання про наявність або відсутність підстав для розірвання Договору поруки, укладеного сторонами у справі.

Відповідно до положень ЦК України:

- за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі (частини перша і друга статті 553);

- у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша і друга статті 554);

- після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (частини перша і друга статті 556).

Наслідки, передбачені у статті 556 названого Кодексу, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання, що узгоджується з положенням пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора у зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). Натомість часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитними договорами не породжує переходу до нього прав кредитора за цими договорами. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15 та від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15, і Касаційний господарський суд не вбачає підстав для відходу від цього висновку.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, позивачем не доведено виконання ним повністю усіх зобов'язань ТОВ "Меноріта" за Кредитними договорами №№ 1, 2 і 3.

Згідно з частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, на що могла очікувати від виконання договору сторона.

Подібний же правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13, і підстави для відступу від нього у Касаційного господарського суду відсутні.

За приписами частини третьої статті 612 ЦК України та частини другої статті 220 Господарського кодексу України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

При цьому, як зазначалося, скаржником у попередніх судових інстанціях не доведено погашення ним усіх зобов'язань ТОВ "Меноріта" за Кредитними договорами №№ 1, 2 і 3 (а не частин цих зобов'язань) і не доведено також того, що невиконання Банком зобов'язання з передання документів, які підтверджують обов'язки боржників за цими договорами, значною мірою позбавило Товариство того, на що воно розраховувало при укладенні Договору поруки, так само як не доведено й наявності і розміру шкоди.

У разі коли сторони не досягли згоди щодо розірвання договору з підстав, встановлених частиною четвертою статті 652 ЦК України, він може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони, відповідно до частини другої статті 652 ЦК України, лише за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило би співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Тобто розірвання договору через істотну зміну обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли залишення відповідного правочину в силі призведе до завдання шкоди стороні, яка значно перевищує витрати, необхідні для виконання договору на первісних умовах. При цьому можливість розірвання договору пов'язується безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, за істотної зміни обставин. Подібний же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/21034/17.

Між тим, як з'ясовано попередніми судовими інстанціями, позивачем не доведено обґрунтованості його аргументів щодо істотної зміни обставин після укладення Договору поруки, яка (зміна) була б пов'язана з неможливістю використання правочину для стягнення боргів з підприємства-боржника.

Наведеним спростовуються доводи Товариства, зазначені в касаційній скарзі і пов'язані із встановленням обставин справи та перевіркою доказів у ній. Водночас згідно з приписом частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Саме лише прагнення скаржника ще раз, втретє після розгляду справи попередніми судоми інстанціями, здійснити з'ясування обставин в ній та оцінку зібраних у справі доказів не є достатньою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, а невиконання позивачем у цих судових інстанціях свого визначеного статтями 13, 14, 73, 74 Господарського процесуального кодексу України процесуального обов'язку з доведення тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, не може бути надолужене в суді касаційної інстанції.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги позивача без задоволення, а судових рішень першої та апеляційної інстанцій - без змін за відсутності передбачених статтею 311 названого Кодексу підстав для їх скасування.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Софт Альянс" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2018 у справі № 910/21208/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя К. Пільков

Суддя Н. Ткаченко