РІШЕННЯ

Іменем України

04 жовтня 2018 року м. Чернігів справа № 927/549/18
Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Дубини О.М.

Позивач: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»,

, вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01001

Відповідач: Остерська квартирно-експлуатаційна частина району,

, вул. Ювілейна, 3, сел. Десна, Козелецький район, Чернігівська область, 17024

Предмет спору: про стягнення 2541549,75 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Литвин П.В., адвокат, довіреність №14-161 від 30.08.2018;

від відповідача: Сосновська Т.П., начальник паливної групи, довіреність №б/н від 04.09.2018; Волошина Г.В. - начальник фінансово-економічного відділу - головний бухгалтер,

У судовому засіданні на підставі ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» подано позов до Остерської квартирно-експлуатаційної частини району, у якому позивач просить суд стягнути з відповідача 2541549,75 грн, з яких 2259256,00 грн заборгованості за поставлений природний газ, 173462,78 грн пені, 33321,37 грн - 3% річних та 75509,60 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором постачання природного газу №4248/17-ТЕ(Т)-39 від 28.09.2017.

Відповідач проти позову не заперечує та визнає існування заборгованості за поставлений природний газ за договором постачання природного газу №4248/17-ТЕ(Т)-39 від 28.09.2017.

У судовому засіданні представник відповідача визнала обставини щодо поставки і оплати природного газу, зазначені позивачем у позовній заяві та розрахунку заборгованості, крім обставин щодо сплати позивачу 20.12.2017 коштів у розмірі 32913,96 грн за рахунок субвенції з державного бюджету та сплати 11.12.2017 коштів у розмірі 32913,96 грн саме за рахунок власних коштів. Відповідач зазначає, що кошти у розмірі 32913,96 грн були сплачені лише один раз - 11.12.2017 і саме за рахунок субвенції з державного бюджету, а не за рахунок власних коштів.

Ухвалою суду від 30.07.2018 відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 21.08.2018 та встановлено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та позивачу відзиву і доданих до нього документів.

Відповідно до поштового повідомлення про вручення ухвала суду від 30.07.2018 отримана відповідачем 02.08.2018.

Отже, останнім днем строку для подання відповідачем відзиву є 17.08.2018.

Ухвалою суду від 10.08.2018 перенесено проведення підготовчого засідання з 21.08.2018 на 29.08.2018.

15.08.2018 від відповідача електронною поштою надійшла копія відзиву на позовну заяву з доданими до нього документами та копія клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача.

17.08.2018 від відповідача поштою надійшов відзив на позовну заяву з доданими до нього документами, у тому числі доказами направлення їх позивачу, копія якого була до цього надіслана відповідачем електронною поштою. У поданому відзиві відповідач повністю визнає позовні вимоги позивача.

Отже, відзив на позовну заяву відповідачем подано у встановлений судом строк.

Також 17.08.2018 від відповідача поштою надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача, копія якого була до цього надіслана відповідачем електронною поштою. У поданому клопотанні відповідач також повністю визнає позовні вимоги позивача.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, але у підготовче засідання 29.08.2018 не з'явився.

У підготовчому засіданні 29.08.2018 розглянуто документи, надіслані відповідачем електронною поштою, а саме: відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи без його участі.

Як встановлено судом, подані відповідачем документи не підписано електронним цифровим підписом (далі - ЕЦП).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис.

Приписами ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов'язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Відповідно до п. 1.5.6. Інструкції з діловодства в господарських судах надсилання офіційного листа електронною поштою здійснюється за умови реєстрації документа та запису вихідного реєстраційного номера і дати документа у файл, що відповідає конкретному документу. Електронний лист є офіційним, якщо містить вкладення з текстом офіційного документа у вигляді файлу, скріпленого електронним цифровим підписом.

Згідно з п. 1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі.

Оскільки надіслані відповідачем електронною поштою відзив на позовну заяву та клопотання не містять підпису ЕЦП, отже не належать до офіційних документів, а тому у підготовчому засіданні 29.08.2018 суд не прийняв їх до розгляду.

Разом з тим, відповідач надіслав оригінали клопотання про розгляд справи без його участі та відзиву на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 29.08.2018 суд задовольнив клопотання відповідача про розгляд справи без його участі.

Оскільки відзив на позов та клопотання про розгляд справи без участі представника містять клопотання про визнання відповідачем розміру заявлених позовних вимог, суд розглядав клопотання про розгляд справи без участі представника та визнання позову, в частині визнання заявлених позовних вимог, одночасно.

Зважаючи на відсутність у судовому засіданні представника відповідача, суд відповідно до положень ст. 191 Господарського процесуального кодексу України не зміг роз'яснити йому наслідки визнання позову, а у клопотанні та відзиві відповідачем не зазначено про те, що такі наслідки останньому відомі.

Враховуючи наведене, судом не могла бути виконана норма Господарського процесуального кодексу України щодо роз'яснення відповідачу наслідків визнання позову.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Аналогічне положення зазначено у ч. 1 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України).

Постановою Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» (далі - Постанова КМУ №20 від 11.01.2015) визначено порядок проведення розрахунків за природний газ.

Відповідно до цієї Постанови Головним управлінням Державної казначейської служби України у Чернігівській області, Департаментом фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації, Будинкоуправлінням №1 Остерської КЕЧ, Остерською КЕЧ району та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» 14.11.2017 підписано спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу №3868.

Суд вважає, що підписавши Спільне протокольне рішення, сторони змінили порядок, строк проведення розрахунків за поставлений за договором природний газ, а тому відсутні підстави для застосування санкцій в цій частині (щодо заборгованості, яка була предметом укладених спільних протокольних рішень).

Зважаючи на наведене та розглянувши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд дійшов висновку, що нарахування 3% річних та пені, а також необґрунтоване перенесення заборгованості з жовтня на листопад у такій частині, суперечить закону, а тому суд у підготовчому засіданні 29.08.2018 постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову.

Відповідно до п. 12 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд встановлює строки для подання відповіді на відзив та заперечення.

У зв'язку з небажанням позивача подавати відповідь на відзив, суд не встановлював строки для подання відповіді на відзив та заперечення.

У підготовчому засіданні 29.08.2018 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду справи по суті на 06.09.2018.

Ухвалою суду від 05.09.2018 перенесено проведення судового засідання з розгляду справ по суті з 06.09.2018 на 13.09.2018 та викликано сторін у це судове засідання.

У судове засідання 13.09.2018 позивач не з'явився. Відомості про отримання позивачем ухвали суду від 05.09.2018 у суду були відсутні.

Крім того, до початку судового засідання від позивача електронною поштою надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» про судове засідання стало відомо лише 12.09.2018, а також у зв'язку з великою завантаженістю працівників юридичного департаменту, які здійснюють представництво інтересів позивача у судових органах.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

За наведених обставин, суд у судовому засіданні 13.09.2018 постановив ухвалу про відкладення судового засідання з розгляду справи по суті до 25.09.2018.

Ухвалою суду від 13.09.2018 викликано у судове засідання з розгляду справи по суті, призначене на 25.09.2018, позивача.

Відомості про отримання позивачем ухвали суду від 13.09.2018 у суду були відсутні.

У судове засідання 25.09.2018 від позивача з'явилась Чеботарьова І.Г.

Згідно з ч. 4 ст. 201 Господарського процесуального кодексу України головуючий встановлює особи тих, хто бере участь у судовому засіданні, а також перевіряє повноваження представників.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи (п. 1 ч. 1 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України).

На підтвердження своїх повноважень представляти інтереси ПАТ «Національна акціонерне компанія «Нафтогаз України» у суді Чеботарьовою І.Г. надано копію довіреності від 14.04.2017 №16-64 та її оригінал для огляду у судовому засіданні.

У судовому засіданні 25.09.2018 суд оглянув копію та оригінал вказаної довіреності, з яких неможливо дійти однозначного висновку, яке прізвище, ім'я, по батькові зазначено у наданій довіреності, оскільки ані на копії, ані на оригіналі не можливо встановити чітке прізвище представника, а тому суд не прийняв цю довіреність як належний доказ повноважень представника ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

Також з наданої довіреності вбачається зазначення посади представника як «юрисконсульт відділу загальної судової роботи юридичного департаменту», проте у наданому посвідченні № 1308 на ім'я Чеботарьової І.Г. зазначено посаду - «заступник начальника відділу юридичного департаменту ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність належних доказів, які підтверджують повноваження представника позивача.

У зв'язку з неявкою у судове засідання представника позивача, та зважаючи на відсутність доказів отримання позивачем ухвали суду від 13.09.2018, тобто відсутність відомостей про направлення позивачу ухвали суду з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, відповідно до ч. 2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, суд у судовому засіданні 25.09.2018 постановив ухвалу про відкладення судового засідання з розгляду справи по суті до 04.10.2018.

У судовому засіданні 04.10.2018 представник позивача заявив клопотання про відкладення судового засідання для надання суду доказів, які підтверджують часткову сплату відповідачем заборгованості за поставлений природний газ за спірним договором, а саме банківських виписок.

Частиною 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

За приписами ч. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. 5 ст. 80 цього Кодексу).

Поважних причин неможливості подання банківських виписок разом з позовною заявою представник позивача назвати не зміг, а лише пояснив, що у зв'язку з великою завантаженістю працівників юридичного департаменту позивача, вони фізично не встигають зробити та надати ці виписки.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України головуючий з'ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов'язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

Оскільки суд не визнав поважними причини неподання позивачем цих доказів у встановлений Господарським процесуальним кодексом строк, у позовній заяві позивачем також не зазначено неможливості подання цих доказів разом з позовною заявою, суд у судовому засіданні 04.10.2018 відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про надання суду доказів, які підтверджують часткову сплату відповідачем заборгованості, та відповідно відкладення судового засідання з цієї метою.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши надані докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, 28.09.2017 між Публічним акціонерним товариством «Національна компанія «Нафтогаз України» (далі - Постачальник) та Остерською квартирно-експлуатаційною частиною району (далі - Споживач) укладено договір постачання природного газу №4248/17-ТЕ(Т)-39 (далі - Договір) (а.с. 14-23).

Відповідно до п. 1.1 Договору Постачальник зобов'язується поставити споживачеві у 2017 році природний газ, а Споживач зобов'язується оплатити його на умовах цього Договору.

Право власності на природний газ переходить від Постачальника до Споживача після підписання актів приймання-передачі (п. 3.1 Договору).

Пунктом 3.7 Договору передбачено, що приймання-передача природного газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу Споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

За умовами п. 5.2 Договору ціна за 1000 куб. м газу на дату укладання договору становить 4942,00 грн, крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5930,40 грн.

Згідно з п. 6.1 Договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3 цього договору, укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Відповідно до п. 8.1 Договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.

Згідно з п. 8.2 Договору у разі прострочення Споживачем оплати згідно п. 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити Постачальнику пеню у розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розрахована від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Нарахування пені не здійснюється Постачальником на суми оплат, проведених Споживачем відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20.

У п. 8.3 Договору сторони погодили, що з урахуванням п. 11.3 цього договору укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов'язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на усю суму заборгованості за цим Договором.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису Постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 до 31.12.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1 Договору).

Відповідно до Договору на підставі актів приймання-передачі природного газу Постачальником передано, а Споживачем прийнято природний газ у загальному обсязі 559,007 тис. куб. м на загальну суму 3315135,10 грн, а саме:

- згідно з актом приймання-передачі природного газу від 31.10.2017 - 114,522 тис. куб. м на суму 679161,26 грн (а.с. 26);

- згідно з актом приймання-передачі природного газу від 30.11.2017 - 191,035 тис. куб. м на суму 1132913,96 грн (а.с. 27);

- згідно з актом приймання-передачі природного газу від 31.12.2017 - 253,450 тис. куб. м на суму 1503059,88 грн (а.с. 28).

Відповідач за поставлений природний газ у жовтні 2017 року повинен був розрахуватись з позивачем до 27.11.2017 включно, за листопад 2017 року - до 26.12.2017 включно та за грудень 2017 року - до 25.01.2018 року.

14.11.2017 відповідно до Постанови КМУ №20 від 11.01.2005 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Чернігівській області (далі - Сторона 1), Департаментом фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації (далі - Сторона 2), Будинкоуправлінням №1 Остерської КЕЧ (далі - Сторона 3), Остерською КЕЧ району (далі - Сторона 4) та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (далі - Сторона остання) підписано спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу №3868 (далі - Спільне протокольне рішення), предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до Постанови КМУ №20 від 11.01.2005 (а.с. 29-32).

Згідно з Спільним протокольним рішенням Державна казначейська служба України перераховує кошти у розмірі 431220,00 грн Стороні 1, яка перераховує на рахунок Сторони 2 кошти у розмірі 431220,00 грн із призначенням платежу «теплопостачання за жовтень 2017 року». У подальшому ці кошти через Сторону 3, 4 перераховуються Стороні останній - НАК «Нафтогаз України», яка перераховує кошти у розмірі 431220,00 грн до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Як зазначає позивач, відповідач за поставлений природний газ розрахувався частково.

При цьому, доказів оплати (банківських виписок, платіжних доручень тощо) ані позивачем, ані відповідачем суду не надано.

Позивачем надано лише сальдо по підприємству та довідку по здійсненим відповідачем операціях.

Відповідач визнав зазначені позивачем обставини щодо сплати ПАТ "НАК "Нафтогаз" коштів за поставлений природний газ, а саме: 21.11.2017 у розмірі 247941,26 грн; 11.12.2017 у розмірі 32913,96 грн; 20.12.2017 у розмірі 398306,04 грн (згідно з Постановою КМУ №20 від 11.01.2005) та 26.12.2017 у розмірі 343803,88 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Оскільки вказані вище обставини щодо проведення розрахунків визнаються сторонами, не викликають сумніву у суду щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, ці обставини доказуванню не підлягають.

З урахуванням часткової оплати та перерахованої субвенції у розмірі 431220,00 грн, сума боргу відповідача перед позивачем за поставлений природний газ становить 2292169,96 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором, позивачем нараховано відповідачу 173462,78 грн пені, 33321,37 грн - 3% річних та 75509,60 грн інфляційних втрат.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, на виконання умов Договору позивачем поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 3315135,10 грн, що підтверджується наданими актами приймання-передачі природного газу.

У якості доказів сплати відповідачем заборгованості за Договором позивачем надано суду сальдо по підприємству та довідку по здійсненим відповідачем операціях.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Враховуючи вказані правові норми, суд дійшов висновку, що сальдо по підприємству та довідка щодо здійснених відповідачем операціях за Договором не вважаються документами, які підтверджують здійснення господарської операції між сторонами, оскільки вони не відповідають вимогам, що ставляться до первинних документів.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Хоча суду не надано доказів оплати відповідачем за поставлений природний газ згідно з Договором, проте відповідач визнав, що ним сплачено позивачу кошти саме у такому розмірі, а тому з огляду на ст. 75 Господарського процесуального кодексу України суд погоджується з сумою погашеної заборгованості у розмірі 1022965,14 грн.

Оплату у розмірі 32913,96 грн, здійснену 20.12.2017 за рахунок державної субвенції, як про це стверджує позивач, відповідач не визнає, а тому через відсутність належних і допустимих доказів суд не визнає таку обставину доведеною позивачем. Проте, оскільки вартість поставленого газу на таку суму не входить до складу заборгованості, що є предметом позову, суд вважає, що така обставина не впливає на вирішення спору, у тому числі з огляду на неможливість суду виходу за межі позовних вимог згідно з приписами ст. 14 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки відповідач у порушення ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України взятих на себе зобов'язань не виконав та не провів оплату за поставлений природний газ у визначений договором строк у повному обсязі, господарський суд вважає, що позовні вимоги у частині стягнення заборгованості у розмірі 2259256,00 грн є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Також позивач просить стягнути з відповідача 173462,78 грн пені, 33321,37 грн - 3% річних та 75509,60 грн інфляційних втрат, нарахованих у зв'язку неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором.

Частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зі статті 230 Господарського кодексу України випливає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Як зазначено у пункті 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 №14 (далі - Постанова №14), з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку пені та 3% річних, заявлених до стягнення позивачем, дійшов висновку про неправильне їх нарахування, з огляду на наступне.

Сторони у п. 8.2 Договору погодили, що у разі прострочення Споживачем оплати згідно п. 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити Постачальнику пеню у розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розрахована від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Нарахування пені не здійснюється Постачальником на суми оплат, проведених Споживачем відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20.

Статтею 7 Господарського кодексу України визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно з положеннями частин першої-третьої статті 12 Господарського кодексу України, держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб'єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Механізм перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату газу, визначено Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, чинній на момент підписання Спільного протокольного рішення, відповідно до умов якого для проведення розрахунків всі учасники відкривають рахунки в органах Казначейства, крім енергопостачальних компаній, державного підприємства "Енергоринок", які проводять розрахунки за спожиту електроенергію через поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті в уповноваженому банку.

Згідно з пунктом 1 Порядку цей Порядок визначає механізм перерахування субвенції з Державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз" (далі - субвенція).

Аналіз змісту Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов'язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Розрахунки проводяться на підставі актів звіряння розрахунків або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

Зокрема, Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" підписує з учасниками розрахунків спільні протокольні рішення протягом п'яти робочих днів. До розрахунків включаються нараховані суми пільг в межах обсягів фактичного використання (споживання) ресурсів (товарів, послуг) відповідно до довідки, що надається постачальниками ресурсів (товарів, послуг).

З наведеного вбачається адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату природного газу.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (надалі - ПЕК), визначений Порядком, держава забезпечила відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу у гарантованого постачальника, його транспортування магістральними та внутрішньопромисловими газопроводами, переміщення розподільними газопроводами.

Тобто, державою офіційно визнається неможливість газопостачальних підприємств забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (в залежності від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині газопостачальними підприємствами, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонам на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, якою приймаються законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій.

А тому на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів було прийнято постанову Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов'язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.

Відповідно, на виконання зазначеного вище Порядку за участю як позивача, так і відповідача було підписано Спільне протокольне рішення.

Підписання Спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету. Держава, шляхом запровадження спеціалізованих нормативних актів, виконання яких поклала на свої інститути влади, запровадила новий механізм взаєморозрахунків між сторонами даного спору, чим внесла в господарські правовідносини відповідача та позивача елементи адміністративного та бюджетного права.

Покладення обов'язків щодо оформлення та підписання відповідних документів, у даному випадку Спільного протокольного рішення, на органи державної влади, позбавило відповідача можливості самостійно впливати в повній мірі на правовідносини за договором транспортування природного газу стосовно виконання обов'язку з оплати послуг балансування обсягів природного газу.

Оскільки внаслідок підписання Спільного протокольного рішення держава взяла на себе зобов'язання перерахувати кошти за поставлений природний газ за жовтень 2017 року, у даних правовідносинах відбулась фактична заміна боржника у зобов'язанні.

Таким чином, відповідач, не маючи реального правового впливу на дані правовідносини, не може відповідати за невиконання або неналежне виконання обов'язків за спірним Договором.

Разом з тим, укладаючи Спільне протокольне рішення, позивач і відповідач керувалися спеціальними нормативно-правовими актами.

Із змісту Спільного протокольного рішення вбачається, що ним передбачалось надання державою коштів на погашення заборгованості за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню послуг, а також змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору постачання природного газу від 28.09.2017 № 4248/17-ТЕ(Т)-39.

Підписання Спільного протокольного рішення свідчить, що сторони даного спору фактично змінили порядок і строк проведення розрахунків за послуги з постачання природного газу та погодились, що оплата за поставлений природний газ згідно з Договором підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі Спільного протокольного рішення.

Разом з тим, для стягнення пені, передбаченої умовами договору, та застосування наслідків порушення грошового зобов'язання, визначених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата за постачання природного газу була здійснена поза межами порядку, встановленого Спільним протокольним рішенням.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №904/1858/16, від 13.03.2018 у справі №926/33/17, а також у постановах Верховного Суду України від 09.09.2014 у справах № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, № 5011-1/1043-2012-45/528-2012, № 5011-35/1272-2012-42/527-2012 та від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13.

Як вбачається з наданого розрахунку штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань, позивачем здійснено, зокрема, розрахунок пені за жовтень 2017 року на суму боргу 32913,96 грн, розмір якої становить 192,25 грн, та 3% річних за жовтень 2017 року, розмір яких становить 755,40 грн.

Крім того, у розрахунку зазначено, що кошти у розмірі 32913,96 грн (відповідно до Постанови КМУ №20 від 11.01.2005) відповідачем перераховані 20.12.2017, а позивачем зараховано у рахунок оплати заборгованості за листопад 2017 року.

Позивач зазначає, що кошти у розмірі 32913,96 грн були перераховані 11.12.2017 відповідачем за поставлений у жовтні 2017 року природний газ за рахунок власних коштів, а не за рахунок отриманої субвенції згідно зі Спільним протокольним рішенням відповідно до Постанови КМУ №20 від 11.01.2005, а тому на таку суму заборгованості і була нарахована пеня за період з 24.11.2017 по 11.12.2017.

При цьому, доказів на підтвердження цього, у тому числі щодо походження цих коштів, суду не надано, а надано лише довідку щодо здійснених відповідачем операціях за Договором, згідно з якою кошти відповідно до Постанови КМУ №20 від 11.01.2005 надійшли у розмірі 431220,00 грн, тобто вказано однією сумою.

Відповідач проти цього заперечує та зазначає, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 за рахунок отриманої з бюджету субвенції було перераховано позивачу кошти у розмірі 431220,00 грн, двома платежами, а саме: 11.12.2017 - 32913,96 грн та 20.12.2017 - 398306,04 грн.

У наданому розрахунку штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних нарахувань зазначено, що кошти згідно з Постановою КМУ №20 від 11.01.2005 були перераховані відповідачем 20.12.2017 двома платежами: у розмірі 398306,04 грн та у розмірі 32913,96 грн.

При цьому, кошти у розмірі 32913,96 грн були зараховані позивачем у рахунок сплати заборгованості за листопад, а не за жовтень 2017 року.

Оскільки згідно зі Спільним протокольним рішенням кошти відповідно до Постанови КМУ №20 від 11.01.2005 призначались на погашення заборгованості саме за жовтень 2017 року, тому суд вважає неправомірним зарахування коштів у розмірі 32913,96 грн за листопад 2017 року.

Через відсутність належних і допустимих доказів, що 11.12.2017 32913,96 грн сплачені саме власними коштами відповідача, а не за рахунок субвенції з державного бюджету, невизнання такої обставини відповідачем, неправомірність зарахування 32913,96 грн за листопад 2017 року та недоведеність самого факту здійснення платежу 20.12.2017 у розмірі 32913,96 грн, як вже було встановлено судом, неправомірним є і нарахування пені на цю суму у розмірі 192,25 грн за жовтень 2017 року, що також узгоджується з п. 8.2 Договору, а отже пеня у вказаному розмірі стягненню не підлягає.

Щодо нарахування 3% річних за жовтень 2017 року у розмірі 755,40 грн суд зазначає наступне.

Сторони у п. 8.3 Договору визначили, що підписання сторонами відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 спільних протокольних рішень не звільняє споживача від обов'язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на усю суму заборгованості за цим Договором.

Проте, свобода договору не може мати абсолютний характер, законом можуть передбачені певні обмеження свободи договору, в тому числі і свободи сторін щодо визначення умов договору. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. В цих випадках договір повинен відповідати імперативним приписам цивільного законодавства, і сторони договору відступити від них не можуть.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що Остерська квартирно-експлуатаційна частина району вже не є боржником за зобов'язаннями щодо сплати коштів у розмірі 431220,00 грн за жовтень 2017 року, тому і не може бути суб'єктом до якого застосовується відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 755,40 грн, нарахованих за жовтень 2017 року, є неправомірними та задоволенню не підлягають.

Разом з тим, решта позовних вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань за листопад-грудень 2017 року є правомірними та підлягають задоволенню.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", «Серявін та інші проти України» обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зазначене і було зроблено господарським судом при вирішенні цієї справи.

За наведених обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судовий збір відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 43, 73-81, 86, 129, 191, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Остерської квартирно-експлуатаційної частини району (, вул. Ювілейна, 3, сел. Десна, Козелецький район, Чернігівська область, 17024) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (, вул. Б. Хмельницького, 6, м. Київ, 01,10 грн, з яких 2259256,00 грн заборгованості за поставлений природний газ, 173270,53 грн пені, 32565,97 грн - 3% річних, 75509,60 грн інфляційних втрат та 38109,04 грн витрат зі сплати судового збору.

3. У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного господарського суду, з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, у строки, визначені ст. 256 цього Кодексу.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 16.10.2018.

Суддя В.В. Шморгун