РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.10.2018Справа № 910/8851/18
Господарський суд міста Києва у складі: судді Васильченко Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/8851/18

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія»

про стягнення 5342,93 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення 5342,93 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі генерального договору добровільного страхування наземного транспорту №201/17-Т/Ц2 від 17.03.2017 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля марки «Mercedes», реєстраційний номер НОМЕР_1, а тому позивачем отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2018 відкрито провадження у справі та, оскільки справа малозначна і було відсутнє клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами.

14.08.2018 через відділ діловодства суду відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує з підстав того, що повідомлення про ДТП та про місцезнаходження пошкодженого транспортного засобу, в порядку визначеному законодавством до відповідача не надходило, у зв'язку з чим останній був позбавлений можливості оглянути пошкоджений транспортний засіб та об'єктивно визначити розмір заподіяної шкоди. Також відповідач наголошує на тому, що в порушення п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів до нього не надходило повідомлення про проведення огляду пошкодженого транспортного засобу, а звіт доданий до позовної заяви не відповідає вимогам чинного законодавства, так як дата складення ремонтної калькуляції, в порушення п. 4.6 Методики, не співпадає з датою оцінки і, до того ж, в ремонтній калькуляції зазначено про необхідність придбання захисної плівки вартістю 3270,00 грн. тоді як в рахунку СТО необхідність придбання такої плівки не визначена. Разом з цим, відповідач зазначає, що позивачем було виплачено вартість відновлювального ремонту без урахування експлуатаційного зносу змінних частин, що є порушенням вимог Методики, який за розрахунком аварійного комісара ОСОБА_1 становить 0,2915. Відтак, враховуючи викладене, відповідач в повному обсязі виконав свої зобов'язання за договором обов'язкового страхування, сплативши 15742,85 грн.

29.08.2018 позивач, через відділ діловодства суду, подав відповідь на відзив, в якій не погодився з доводами відповідача так як виплата здійснювалась на підставі рахунку особи, яка здійснювала ремонт пошкодженого автомобіля, а не на підставі звіту, що не протирічить вимогам Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". В свою чергу, виклик заінтересованих осіб, у відповідності до п.5.2 Методики, не є обов'язковим і замовник на свій розсуд визначає потребу явки заінтересованих осіб для технічного огляду.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

У ч.8 ст.252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.03.2017 між позивачем, як страховиком, та Публічним акціонерним товариством «Таскомбанк», як страхувальником, було укладено генеральний договір добровільного страхування наземного транспорту №201/17-Т/Ц2, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом, автомобілем марки «Mercedes», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2016 року випуску. Договором визначено, що до страхових випадків відноситься, зокрема, дорожньо-транспортна пригода та вигодонабувачем є страхувальник. Строк дії договору встановлено з 17.03.2017 по 16.03.2018.

21.02.2018 о 12 год. 45 хв. у місті Одеса по вул. Толбухіна, біля будинку №135 відбулась дорожньо - транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля марки «Mercedes», реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля марки «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_2, а саме: ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_2, під час руху заднім ходом, не був уважним, не звернувся за допомогою до сторонніх осіб, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Mercedes», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3, у зв'язку з чим транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 26.03.2018 у справі №520/2779/18 встановлено порушення ОСОБА_2 вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України, у зв'язку з чим його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

21.02.2018 страхувальник звернувся до позивача із заявою про подію, що має ознаки страхового випадку та виплату страхового відшкодування за договором №201/17-Т/Ц2 від 17.03.2017 на рахунок СТО.

Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №3455 від 28.02.2018, складеного суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №220/15 від 16.03.2015), вартість матеріального збитку, заподіяного власнику після аварійного пошкодження автомобіля марки «Mercedes», реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 22069,13 грн.

Згідно рахунку, виставленого СТО - ПрАТ «Одеса-Авто» філія «Автомобільний дім Одеса» № від 26.02.2018 вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля марки «Mercedes», реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 22085,78 грн.

12.03.2018 позивачем був складений та підписаний страховий акт №006.00230018-1, згідно з якими пошкодження транспортного засобу марки «Mercedes», реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в загальній сумі 22085,78 грн. згідно рахунку СТО.

На підставі складеного страхового акту, позивач, виконуючи свої зобов'язання за генеральним договором добровільного страхування наземного транспорту №201/17-Т/Ц2 від 17.03.2017, перерахував на рахунок СТО суму страхового відшкодування в розмірі 22085,78 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №986736 від 14.03.2018.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно зі ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Отже, з огляду на положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» підставою для набуття позивачем права вимоги щодо виплати страхового відшкодування (в порядку заміни кредитора в зобов'язанні) є факт фактичної виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. Таким чином до позивача перейшло в межах виплаченої суми право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

З матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб марки «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_2, яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди автомобілю марки «Mercedes», реєстраційний номер НОМЕР_1, знаходився під керуванням ОСОБА_2.

Доказів того, що ОСОБА_2 не мав права керування транспортним засобом марки «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_2 та притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП матеріали справи не містять, а відтак, враховуючи положення статті 62 Конституції України, що закріплюють принцип презумпції невинуватості особи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 на законних підставах керував вказаним транспортним засобом.

Згідно із ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина ОСОБА_2 встановлена в судовому порядку, а тому шкода, заподіяна внаслідок експлуатації автомобіля марки «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_2 відшкодовується ОСОБА_2, як особою, яка на законних підставах керувала вказаним транспортним засобом. Доказів наявності вини інших осіб в ДТП, що відбулася 21.02.2018 суду не надано.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 уклав договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту, оформленого полісом серії АК/2800981 з Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія», предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем марки «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_2, який був діючим на момент ДТП - 21.02.2018.

Згідно з ч. 2 ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Водночас, як передбачено частиною третьою статті 985 ЦК України, особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

При цьому, за приписами п. 2.1 ст. 2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

За загальним правилом згідно з ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Однак, спеціальні норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Положеннями статті 29 цього Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом із тим порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 ЦК, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, відповідач як страховик відповідальності винної у дорожньо-транспортній пригоді особи на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Враховуючи наведене, у справі, що розглядається, у відповідача, у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП), виник обов'язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (100000,00 грн.) і в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 02.05.2018 у справі №910/6094/17, від 12.03.2018 у справі №910/5001/17 та від14.05.2018 у справі №910/5092/17, від 01.06.2018 у справі №910/20199/17, від 01.02.2018 у справі №910/22886/16 та від 02.10.2018 у справі №910/171/17.

Порядок оцінки шкоди, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу, визначено методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду Державного майна України 24.11.2003 №142/5/2092 (в редакції наказу від 24.07.2009 №1335/5/1159).

Пунктами 7.38, 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, встановлено, що значення Е приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки.

Винятком, стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Зі змісту звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №3455 від 28.02.2018, складеного суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №220/15 від 16.03.2015) (арк.11) вбачається, що складові частини кузова автомобіля марки «Mercedes», реєстраційний номер НОМЕР_1 вже відновлювали ремонтом, у зв'язку з чим підлягає застосуванню коефіцієнт фізичного зносу, який дорівнює 0,18.

В свою чергу, згідно наданого відповідачем дослідження, здійсненого аварійним комісаром ОСОБА_1, коефіцієнт фізичного зносу автомобіля марки «Mercedes», реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 0,2915, з розрахунку якого відповідач і виходив під час сплати страхового відшкодування по спірній ДТП в сумі 15742,85 грн.

Проте, згідно п. 5.1 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів без його огляду особисто експертом (оцінювачем), який складає висновок чи звіт (акт), можливе тільки за рішенням органу (посадової особи), який здійснює судове чи досудове слідство, у разі надання ними даних, необхідних для оцінки.

Доказів того, що аварійним комісаром проводився огляд пошкодженого автомобіля суду не надано, а отже в дослідженні розрахунки складенні по формулах вказаних в методиці, які застосовуються для визначення коефіцієнту фізичного зносу оцінювачем чи експертом при проведенні оцінки.

З огляду на викладене, враховуючи п. 5.1 Методики, надане відповідачем дослідження, здійснене аварійним комісаром ОСОБА_1, як належний та допустимий доказ, визначення коефіцієнту фізичного зносу, який підлягає застосуванню у даному випадку, у відповідності до п. 7.39 Методики, судом не приймається.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14.05.2018 у справі №910/19547/17.

Відтак, судом приймається до уваги коефіцієнт фізичного зносу визначений у звіті №3455 від 28.02.2018, складеному суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_4, виходячи з того, що доказів його невідповідності вимогам чинного законодавства суду надано не було.

Приймаючи до уваги все вищевикладене в сукупності та враховуючи, що позивач здійснив виплату страхового відшкодування згідно рахунку СТО без урахування коефіцієнта фізичного зносу, суд дійшов висновку, що у відповідача, у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП), виник обов'язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (100000,00 грн.), і в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи (1000,00 грн.).

Отже, вартість матеріального збитку з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, вартості ремонтно-відновлювальних робіт та витратних матеріалів, визначених в рахунку особи, яка здійснювала ремонт, та франшизи в сукупності (2256,76 грн. + 1500 грн. + 18328,99 грн.х(1-0,18) - 1000 (франшиза) складає 17786,53 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, після отримання від позивача претензії про сплату страхового відшкодування, здійснив оплату на суму 15742,85 грн., про що свідчить платіжне доручення №1988 від 05.05.2018 і визнається сторонами.

За таким обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування» про стягнення 5342,93 грн. підлягають задоволенню частково в сумі 2043,68 грн.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на не повідомлення його про ДТП та про місцезнаходження пошкодженого транспортного засобу, у зв'язку з чим останній був позбавлений можливості оглянути пошкоджений транспортний засіб та об'єктивно визначити розмір заподіяної шкоди та про проведення огляду пошкодженого транспортного засобу, оскільки доказів того, що не повідомлення відповідача про ДТП вплинуло на можливість встановити, після отримання претензії позивача, факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, як це визначено п.37.1.3 Закону, надано не було, а п. 5.2 Методики встановлює право, а не обов'язок щодо виклику заінтересованих осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994р., серія A, № 303-A, п.29).

З огляду на наведене всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують вищевикладених висновків суду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення 5342,93 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 40, ідентифікаційний код 20602681 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (03056, м. Київ, вул. Борщагівська, 154, ідентифікаційний код 33908322) суму страхового відшкодування у розмірі 2043 (дві тисячі сорок три) грн. 68 коп. та 673 (шістсот сімдесят три) грн. 97 коп. судового збору.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017р. №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення складено та підписано 22.10.2018.

Суддя Т.В.Васильченко