Справа № 909/569/18
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.09.2018 м. Івано-Франківськ
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Ткаченко І. В., при секретарі судового засідання Сегін І. В., за участю прокурора Фільварок Н. І., представників відповідачів: ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради - ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз Збут" - ОСОБА_3, розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу № 909/569/18 за позовом першого заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради та товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз Збут" про визнання недійсним рішення комітету з конкурсних торгів та договору про закупівлю товарів на загальну суму 5 018 344 грн 80 коп.

Перший заступник керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради з позовом до ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради та ТОВ "Івано-Франківськгаз Збут" про визнання недійсним рішення комітету з конкурсних торгів та укладеного між ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради та ТОВ "Івано-Франківськгаз Збут" за результатами таких торгів договору № 41АВІFZ120-18/3 від 04 січня 2018 р. на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що публічні торги внаслідок яких був укладений зазначений договір відбулись із порушенням визначеної Законом України "Про публічні закупівлі" процедури, що призводить до неефективного використання коштів місцевого бюджету. У поданій суду 02 серпня 2018 р. заяві перший заступник керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури уточнив зміст п. 3 прохальної частини позовної заяви.

26 червня 2018 р., суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, а підготовче засідання призначив на 02 серпня 2018 р.

02 серпня 2018 р., в підготовчому засіданні суд оголосив перерву до 16 серпня 2018 р.

16 серпня 2018 р., підготовче провадження у справі суд закрив, а розгляд справи по суті призначив на 04 вересня 2018 р.

04 вересня 2018 р., розгляд справи суд відклав на 26 вересня 2018 р.

Свої заперечення проти позовних вимог відповідачі ТОВ "Івано-Франківськгаз Збут" та ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради виклали у відзивах, що надійшли до суду 13 та 17 липня 2018 р. відповідно.

Так, ТОВ "Івано-Франківськгаз Збут" проти позову заперечило, вважаючи, що прокурор, оскаржуючи процедуру закупівлі безпосередньо до суду, порушив процедуру оскарження, яка визначена Законом України "Про публічні закупівлі", оскільки така скарга має подаватись до Антимонопольного комітету України. Застосування ж переговорної процедури закупівлі природного газу і укладення за її результатами відповідного договору здійснено з метою недопущення порушення нормальних умов життєдіяльності, що було б наслідком припинення газопостачання у закладах освіти холодну пору року. Крім того, зміст укладеного між сторонами договору на постачання природного газу відповідає вимогам ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі", умови укладеного договору не відрізнялися від змісту тендерної пропозиції, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Відповідач ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради в обґрунтування своїх заперечень зазначає, що заявляючи позов в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради, прокурор не довів, що саме Івано-Франківська міська рада виступає уповноваженим органом, який здійснює контроль та захист у спірних правовідносинах, а також не повідомив належним чином міську раду про представництво її інтересів. Щодо проведення закупівлі природного газу із застосуванням переговорної процедури, відповідач вказав, що у зв'язку із припиненням 01 січня 2017 р. дії попереднього договору на постачання природного газу і запланованим проведенням відкритих торгів щодо закупівлі природного газу тільки на 13 лютого 2018 р., без теплопостачання у холодну пору року під час опалювального сезону могли залишитись 15 закладів освіти, що як наслідок могло призвести до виникнення надзвичайних ситуацій. Також ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради вважає, що обраний прокурором спосіб захисту прокурор є неефективним.

01 серпня 2018 р., до канцелярії суду від першого заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури надійшла відповідь на відзиви, в якій прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва держави в особі органу місцевого самоврядування, а також зазначає про незаконність проведення спірної закупівлі природного газу за переговорною процедурою із застосуванням ч. 2 ст. 35 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв'язку із відсутністю в м. Івано-Франківську за період з грудня 2017 р. по травень 2018 р. зафіксованих надзвичайних ситуацій. Крім того, прокурор зазначає, що ТОВ "Івано-Франківськгаз Збут" не входить до переліку суб'єктів природних монополій.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, суд

в с т а н о в и в:

07 грудня 2017 р., на веб-порталі електронної системи публічних закупівель "Prozorro" ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради оприлюднив оголошення про проведення відкритих торгів щодо закупівлі природного газу із розміром бюджетного призначення за кошторисом або очікуваною вартістю 5 047 000 грн об'ємом 490 000 куб. м. та визначив дату проведення електронного аукціону - 13 лютого 2018 р.

28 грудня 2017 р., на засіданні тендерного комітету ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради (відповідач), оформленого відповідним протоколом, було взято до уваги повідомлення Івано-Франківського відділення ПАТ "Івано-Франківськгаз" від 22 грудня 2017 р. про припинення (обмеження) газопостачання з 01 січня 2018 р., та визнано такими, що не відбулись, відкриті торги на закупівлю природного газу.

29 грудня 2017 р., на веб-порталі електронної системи публічних закупівель "Prozorro" ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради оприлюднив повідомлення про намір укласти договір під час застосування переговорної процедури закупівлі природного газу очікуваною вартістю 5 018 344 грн 80 коп. об'ємом 490 000 куб. м., а також про застосування із ТОВ "Івано-Франківськгаз Збут" переговорної процедури. Умова застосування переговорної процедури - п. 3 ч. 2 ст. 35 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме нагальна потреба у здійсненні закупівлі у звязку з виникненням особливих економічних чи соціальних обставин, що унеможливлюють дотримання замовниками строків для проведення тендеру, а саме повязаних з негайною ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій, а також наданням у встановленому порядку Україною гуманітарної допомоги іншим державам. Застосування переговорної процедури закупівлі в таких випадках здійснюється за рішенням замовника щодо кожної процедури.

Цього ж дня на веб-порталі електронної системи публічних закупівель "Prozorro" був оприлюднений звіт про результати проведення процедури закупівлі та укладення із ТОВ "Івано-Франківськгаз Збут" відповідного договору.

04 січня 2018 р., між ТОВ "Івано-Франківськгаз Збут" (постачальник) і ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради (споживач) було укладено Договір № 41АВІFZ120-18/3 на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів, відповідно до якого постачальник зобов'язується передати у власність споживачу у 2018 році природній газ, а споживач зобов'язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені Договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору, річний плановий обсяг газу - 490 000 куб. м.

В п. 3.2 Договору передбачено, що ціна газу становить 8 534 грн 60 коп. за 1 000 куб. м., крім того ПДВ 1 706 грн 92 коп., всього з ПДВ 10 241 грн 52 коп.

Згідно з п. 3.6 Договору, загальна сума договору складається із місячних сум вартості газу поставленого споживачеві за даним договором та становить 5 018 344 грн 80 коп.

В подальшому відповідачі укладали додаткові угоди, в яких змінювали обсяги та вартість природного газу.

Відповідно до умов додаткової угоди № 2 від 12 березня 2018 р., залишилась незмінною загальна вартість природного газу за Договором, однак були внесені зміни щодо річного обсягу постачання газу та його ціни, 465 000 куб. м. та 10 723 грн 92 коп. за 1 000 куб. м. відповідно.

Отже, предметом даного спору є вимога прокурора заявлена в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування про визнання недійсним рішення комітету з конкурсних торгів та договору про закупівлю природного газу.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

У Рекомендаціях Парламентської ОСОБА_4 Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Така правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 вересня 2018 р. у справі № 924/1237/17.

Як визначено в частинах 1, 3, 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб'єктом владних повноважень.

Згідно з ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в абз. 4 п. 4 мотивувальної частини рішення від 08 квітня 1999 р. № 3-рп/99, інтереси держави є оціночною категорією, яка визначається і обґрунтовується прокурором у кожному конкретному випадку самостійно з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, необхідність їх захисту та зазначається орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. В п. 2 резолютивної частини цього рішення зазначено: під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" потрібно розуміти як орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Так, за змістом ст. 7 Закону України "Про публічні закупівлі", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією, цим Законом та іншими законами України. Антимонопольний комітет України та Рахункова палата здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України. Органи, уповноважені на здійснення контролю у сфері закупівель, не мають права втручатися у проведення процедур закупівель.

Державний фінансовий контроль в Україні здійснюється відповідно до Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні". Виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" та підзаконних нормативно-правових актів, прийнятих на виконання вказаного Закону, державний фінансовий контроль в Україні здійснюється органами Державної аудиторської служби.

Згідно з пунктами 4 - 6 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 43 від 03 лютого 2016 р., Держаудитслужба, зокрема, реалізує державний фінансовий контроль через здійснення моніторингу закупівель, здійснює контроль за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку.

Отже, законодавством України чітко встановлено та визначено, що державним органом, який уповноважений порушувати у суді питання про визнання недійсними договорів, укладених за результатами закупівель, є Державна аудиторська служба.

Таким чином, всупереч ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор не вжив заходів щодо перевірки наявності підстав для представництва інтересів держави, а також наявність органів, які уповноважені відповідно до законодавства здійснювати захист таких інтересів у випадку їх порушення.

Із змісту ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" випливає, що виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що прокурор перед зверненням до суду перевірив, що захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Крім того, згідно з ст. 7 Конституції України, в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування, що відповідно до ст. 140 Конституції України, є правом територіальної громади жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів декількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

За змістом позовних матеріалів, кошти, за рахунок яких здійснювалось фінансування оспорюваної закупівлі, є видатками місцевого бюджету м. Івано-Франківська.

В п. 3 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України встановлено принцип самостійності як один з принципів на яких ґрунтується бюджетна система України і який полягає в тому, що Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними. Держава коштами державного бюджету не несе відповідальності за бюджетні зобов'язання органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування коштами відповідних місцевих бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов'язання одне одного, а також за бюджетні зобов'язання держави. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленням за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, правом Верховної ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим та відповідних місцевих рад самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети.

Відповідно до пп. 4 п. "а" ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування", до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження: здійснення в установленому порядку фінансування видатків з місцевого бюджету.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Закону України "Про місцеве самоврядування", територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, загальна вартість природного газу, відповідно до умов укладеного між відповідачами за переговорною процедурою договору, складає 5 018 344 грн 80 коп. та не перевищує розміру бюджетного призначення (кошторису) для закупівлі природного газу в сумі 5 047 000 грн на призначених 07 грудня 2017 р. відкритих торгах.

Статтею 2 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що цей Закон застосовується до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень.

Тож, виходячи із вартості оспорюваного договору, до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України "Про публічні закупівлі".

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про публічні закупівлі", публічною закупівлею є придбання замовником товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про публічні закупівлі", закупівля може здійснюватися шляхом застосування однієї з таких процедур: відкриті торги, конкурентний діалог, переговорна процедура закупівлі.

За змістом ч. 1 ст. 35 Закону України "Про публічні закупівлі", переговорна процедура закупівлі - це процедура, що використовується замовником як виняток і відповідно до якої замовник укладає договір про закупівлю з учасником після проведення переговорів з одним або кількома учасниками.

ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради при здійсненні оскаржуваної закупівлі природного газу застосував переговорну процедуру на підставі п. 3 ч. 2 ст. 35 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме нагальної потреби у здійсненні закупівлі у звязку з виникненням особливих економічних чи соціальних обставин, що унеможливлюють дотримання замовниками строків для проведення тендеру, а саме повязаних з негайною ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій, а також наданням у встановленому порядку Україною гуманітарної допомоги іншим державам. Застосування переговорної процедури закупівлі в таких випадках здійснюється за рішенням замовника щодо кожної процедури.

При цьому прокурор стверджує, що в період з грудня 2017 р. по травень 2018 р. в м. Івано-Франківську не було зафіксовано надзвичайних ситуацій, ліквідація яких надавала б можливість відповідачам укласти оскаржуваний договір на умовах переговорної процедури.

У зв'язку з цим при вирішенні даного спору особливої уваги заслуговує дотримання принципу пропорційності.

Принцип пропорційності, зокрема, визначений в Угодах про утворення ЄС (а саме в ст. 5 Договору про заснування Європейського співтовариства), а також закріплений в міжнародних нормативних актах, рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, в першу чергу орієнтує на те, що мета процесуальних дій має бути суспільно вагомою, для досягнення певної мети органи влади не можуть накладати на громадян зобов'язання, які перевищують установлені межі необхідності, а засіб досягнення суспільно вагомої мети має бути найменш обтяжливим для людини в конкретних умовах.

У Рішенні від 25 січня 2012 р. № 3-рп/2012 (справа № 1-11/2012) Конституційний Суд України зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що принцип пропорційності пов'язаний насамперед із проблемою правомірностей обмежень прав людини. Завдяки діяльності суду в праві Конвенції щодо кожного з прав людини склалися критерії припустимого втручання держави, засновані на принципі пропорційності, унаслідок чого він набуває універсального значення. При цьому такі критерії стосуються як нормативно-правових, так і індивідуально-правових заходів.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Протоколу. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Поняття майно має автономне значення, яке, звичайно, не обмежується правом власності на речі матеріального світу: у розумінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть також розглядатися як майнові права, а також законні сподівання щодо прибутку, що може вважатися правом власності відповідно до положення статті 1 Протоколу (п. 24 рішення від 01.06.2006 у справі "Федоренко проти України").

Виходячи зі змісту пунктів 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" майном у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

У п. 28 рішення Європейського суду з прав людини від 01.06.2006 у справі "Федоренко проти України" зазначено, що до встановленого прецедентного права Суду втручання має підтримувати "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Намагання забезпечити цей баланс відображено у структурі статті 1 в цілому, включаючи другий пункт. Тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями. Більш того, в інших сферах соціальної, фінансової та економічної політики національні органи користуються певною свободою самостійного оцінювання під час імплементації законів, що регулюють власність та договірні відносини (див. mutatis mutandis, AGOSI v. The United Kingdom, рішення від 24.10.1986, серія А, N 108, п. 52).

Прокурор, вказуючи на порушення відповідачами вимог щодо порядку укладення оспорюваного договору, не обґрунтував, в чому саме полягає порушення інтересів держави, в чому полягають втрати, яких зазнала держава внаслідок порушень встановленого законом порядку проведення відкритих торгів, не обґрунтував змісту протиправного витрачання коштів місцевого бюджету, що унеможливило їх раціональне та ефективне використання, прокурор також не зазначив, в чому саме таке раціональне та ефективне використання полягає.

Отже, посилання прокурора на порушення бюджетної сфери і не розкриваючи дане поняття вбачається неприйнятним, оскільки договір на закупівлю природного газу був укладений в межах відповідних кошторисних призначень. При цьому прокурор не навів жодного факту перевищення ліміту використання ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради бюджетних коштів. А, зазначаючи про порушення інтересів держави в бюджетній сфері (тобто майнових інтересів), прокурор всупереч положенням статей 73-74 ГПК України не навів розміру шкоди, яка завдана та доказів на підтвердження наявності такої шкоди.

Крім того, у ст. 37 Закону України "Про публічні закупівлі" зазначено, що договір про закупівлю є нікчемним у разі: його укладення з порушенням вимог частини четвертої статті 36 цього Закону; його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону; його укладення з порушенням строків, передбачених частиною другою статті 32 та абзацом восьмим частини третьої статті 35 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у звязку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.

Таких обставин в ході розгляду даної справи судом не встановлено.

Статтею 207 ГК України, статтями 215 та 203 ЦК України передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним, якщо його зміст суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства його моральним засадам. Зі змісту наведених норм права вбачається, що підставою недійсності договору може бути невідповідність його змісту вимогам закону, виключно у разі, якщо він ще і суперечить інтересам держави і суспільства його моральним засадам.

Відповідно до абз. 3 п. 2.1 постанови Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Натомість, прокурором не наведено жодного обґрунтування стосовно визнання договору на закупівлю недійсним, не надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу того, що оспорюваний договір суперечить інтересам держави і суспільства та моральним засадам суспільства, а також наявності наміру хоча б у однієї з сторін договору щодо настання відповідних наслідків.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради був змушений для укладення договору на постачання природного газу з метою недопущення припинення теплопостачання у закладах освіти (школи та дитячі садки м. Івано-Франківська) в зимовий період застосувати переговорну процедуру, оскільки в іншому разі, настання надзвичайних ситуацій було б неминучим.

В свою чергу, діяльність як державних органів, так і органів місцевого самоврядування повинна бути спрямована не тільки на ліквідацію наслідків надзвичайних ситуацій, а насамперед на їх недопущення.

Суд враховує, що у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

На підставі викладених мотивів позов першого заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури задоволенню не підлягає.

Судовий збір суд покладає на Прокуратуру Івано-Франківської області.

Керуючись статтями 129, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

в и р і ш и в:

у позові першого заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Гаркуші, 9) в інтересах держави в особі Івано-Франківської міської ради (76004, м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 21) до ОСОБА_1 освіти та науки Івано-Франківської міської ради (76014, м. Івано-Франківськ, вул. Степана Бандери, буд. 10Г) та товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз Збут" (76010, м. Івано-Франківськ, вул. Ленкавського, 20) про визнання недійсним рішення комітету з конкурсних торгів та договору про закупівлю товарів на загальну суму 5 018 344 грн 80 коп. - відмовити повністю.

Судовий збір за подання позовної заяви покласти на Прокуратуру Івано-Франківської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Ткаченко І. В.

Повне рішення складено 10 жовтня 2018 р.