ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"04" жовтня 2018 р. Cправа № 902/376/18

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Гелети Олени Іванівни, м.Вінниця

до: Фізичної особи-підприємця Петрук Тетяни Миколаївни, м.Вінниця

про стягнення 110 400 грн 00 коп.

За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.

Представники сторін не з'явились.

В С Т А Н О В И В :

Фізичною особою-підприємцем Гелетою Оленою Іванівною подано позов до Фізичної особи-підприємця Петрук Тетяни Миколаївни про стягнення про стягнення 110 400 грн 00 коп., з яких 40 000 грн 00 коп. боргу, який утворився за період з 01.02.2018 р. по 01.05.2018 р. та 70 400 грн 00 коп. пені за прострочення сплати орендних платежів за договором оренди майна від 14.01.2018 р.

Ухвалою суду від 17.07.2018 р. за вказаними позовом відкрито провадження у справі № 902/376/18 в порядку спрощеного позовного провадження та призначено у ній судове засідання на 01.08.2018 р.

Ухвалою суду від 01.08.2018 р. відкладено судове засідання до 06.09.2018 р.

23.08.2018 р. на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 22.08.2018 р., в якому останній вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд відмовити в задоволенні позову.

05.09.2018 р. через канцелярію суду представником позивача подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 06.09.2018 р. позовну заяву Фізичної особи-підприємця Гелети Олени Іванівни до Фізичної особи-підприємця Петрук Тетяни Миколаївни про стягнення 110 400 грн 00 коп. за прострочення сплати орендних платежів за договором оренди майна від 14.01.2018 р. залишено без руху на підставі ч. 11 ст. 176 ГПК України.

18.09.2018 р. на адресу суду від представника позивача надійшла заява б/н від 18.09.2018 р. (вх. № 02.1-34/7212/18 від 18.09.2018 р.) про усунення недоліків до поданої позовної заяви. Додатком до заяви долучено ряд документів.

Ухвалою суду від 24.09.2018 р. призначено судове засідання у справі на 04.10.2018 р.

03.10.2018 р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання б/н від 03.10.2018 р. про приєднання додаткових документів та клопотання б/н від 03.10.2018 р. про витребування доказів у Вінницькому відділі поліції ГУНП у Вінницькій області.

04.10.2018 р. до суду надійшла заява позивача про зменшення позовних вимог б/н від 04.10.2018 р. (вх. № 02.1-34/7789/18 від 04.10.2018 р.) в якій останній відмовився від позовних вимог в частині стягнення 70 400 грн 00 коп. пені.

Крім того, 04.10.2018 р. позивачем до суду подано заяву б/н від 04.10.2018 р. про розгляд справи за його відсутності з урахуванням відмови від позовних вимог в частині стягнення 70 400 грн 00 коп. пені.

Також, 04.10.2018 р. на адресу суду надійшло повідомлення адвоката АБ "Максимчук та Партнери" Максимчука А.І. б/н від 04.10.2018 р., в якому останній повідомляє про неможливість в подальшому представляти інтереси відповідача та бути присутнім в судовому засіданні у зв'язку не наданням останнім йому документів та відомостей, необхідних для належного представництва інтересів клієнта в суді.

В судове засідання 04.10.2018 р. представники сторін не з'явилися, причин неявки суду не повідомили, хоча про дату час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, ухвалою суду від 24.09.2018 р., яка надсилалась їм рекомендованою кореспонденцією за адресою, що значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Крім того, відповідач про дату, час та місце слухання справи додатково повідомлявся телефонограмою від 03.10.2018 р. згідно якої остання прийнята безпосередньо самою Петрук Тетяною Миколаївною.

Разом з тим адресована сторонам ухвала від 24.09.2018 р. підприємством зв'язку до суду не повернута.

При цьому в матеріалах справи міститься заява позивача б/н від 04.10.2018 р. про розгляд справи за його відсутності з урахуванням відмови від позовних вимог в частині стягнення 70 400 грн 00 коп. пені, тоді як жодних заяв (клопотань) зі сторони відповідача щодо неможливості забезпечити явку в судове засідання свого представника чи безпосередньо особистої участі (розгляду справи за її відсутності) в справі відсутні.

З огляду на вказане, при неявці відповідача, судом враховується наступне.

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п'ять календарних днів з дня надходження листа до об'єкта поштового зв'язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об'єктом поштового зв'язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв'язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі № 910/15442/17.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов'язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов'язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; з'являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов'язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також необхідно зазначити, що за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Ухвала Господарського суду Вінницької області у справі № 902/376/18 була оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а тому відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою від 24.09.2018 р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua/Review/76650323).

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд нагадує, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&5 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Суд нагадує, що це роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Разом з тим ст. 248 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У рішенні у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

У справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" Європейським судом з прав людини наголошено, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представників сторін.

У зв'язку з неявкою представників сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши в судовому засіданні клопотання позивача б/н від 03.10.2018 р. про витребування доказів у Вінницькому відділі поліції ГУНП у Вінницькій області, суд дійшов про його відхилення з огляду на сукупність доказів, що містяться в матеріалах справи, обсяг яких дозволяє всебічно та об'єктивно надати оцінку правовідносинам, що склались між сторонами спору.

Крім того, надавши в судовому засіданні оцінку заяві позивача б/н від 04.10.2018 р. (вх. № 02.1-34/7789/18 від 04.10.2018 р.) про зменшення позовних вимог судом прийнято її до розгляду як таку, що узгоджується із приписами ст.ст. 42, 46 ГПК України та розцінюється судом як заява про відмову від позову в частині 70 400 грн 00 коп.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається із позовної заяви позивач в якості підстави позовних вимог посилається на укладення з відповідачем договору оренди нерухомого майна б/н від 14.01.2018 р. відповідно до якого ФОП Гелетою О.І передано, а ФОП Петрук Т.М. прийнято в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно: частину першого поверху приміщення магазину "Продукти" площею 180 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_3.

Однак, як вказує позивач, відповідачем в порушення умов Договору орендну плату позивачу не сплачено, в зв'язку з чим 11.05.2018 р. останньому було висунуто претензію, яка залишена ним без виконання.

Таким чином у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в сумі 40 000 грн 00 коп., яка утворилась за період з 01.02.2018 р. по 01.05.2018 р.

З огляду на вказане, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 40 000 грн 00 коп. заборгованості по орендній платі та 70 400 грн 00 коп. пені за несвоєчасну сплату орендної плати.

Відповідач у поданому до суду відзиві на позовну заяву проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на наступні обставини:

- договір оренди сторонами фактично не виконувався, так як останні не погодили переліку конкретного майна, яке мало бути передане в оренду за Договором, не було погоджено розміру орендної плати та інші істотні умови, що згідно тексту Договору мали бути погоджені шляхом оформлення відповідних письмових додатків;

- сторони жодних додатків о Договору, в тому числі акта приймання-передачі майна в оренду не підписували;

- жодне майно за вказаним Договором оренди не передавалось. Орендна плата по Договору позивачем не нараховувалася, а відповідачем не сплачувалася;

- відповідач ніколи не визнавав наявності боргу по Договору, а надані позивачем копії розписок від 11.05.2018 р. що даного приводу є підробленими.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 14.01.2018 р. між Приватним підприємцем Гелетою Оленою Іванівною (Орендодавець, Позивач) та Приватним підприємцем Петрук Тетяною Миколаївною (Орендар, Відповідач) укладено договір оренди майна (Договір) відповідно до п. 1.1. орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно: частину першого поверху приміщення магазину "Продукти" (згідно плану заштрихований сектор Б (додаток 2), розташований у АДРЕСА_3 (майно), площею 180 кв.м. (а.с. 15-18, т. 1).

Вказане майно належить на праві власності позивачу згідно договору купівлі-продажу від 09.12.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу - Дунаєвською С.М. (а.с. 13-14, т. 1).

Згідно із п. 1.2. Договору орендоване майно передається в оренду для ведення підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 2.1. Договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами Договору та акту приймання - передачі майна.

Орендна плата сплачується орендарем у сумі згідно додатку № 1 розрахунку орендної плати. Зобов'язання орендаря по сплаті орендної плати забезпечуються у вигляді авансової оплати в розмірі не менше ніж орендна плата за місць (п.п. 3.1., 3.4. Договору).

За змістом п. 4.4. Договору орендар зобов'язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Відповідно до п. 6.1. Договору орендодавець зобов'язується передати орендарю в оренду майно згідно з Договором по акту приймання-передачі майна, який підписується одночасно з Договором.

Договір укладено строком на один рік, що діє з 14.01.2018 р. до 14.01.2019 р. включно (п. 9.1. Договору).

Додатком № 1 до Договору від 14.01.2018 р. сторонами погоджено розрахунок орендної плати (а.с. 19, т. 1).

Згідно наявного в справі листа б/н від 11.05.202018 р. ПП Гелетою О.І. повідомлено ПП Петрук Т.М. про дострокове розірвання договору оренди майна від 14.01.2018 р. у зв'язку з невиконанням умов Договору, а саме несплатою орендної плати за період з 01.01.2018 р. по 11.05.2018 р. (а.с. 21, т. 1).

Крім того у даному листі ПП Гелетою О.І. вимагається від ПП Петрук Т.М. звільнити орендоване приміщення магазину "Продукти", розташоване у АДРЕСА_3, площею 180 кв.м. до 12.05.2018 р.

Зазначений лист містить відмітку наступного змісту: "Я в завтра поверну інвентар. Усе відшкодую і виясню до 20.05.2018 р.", яка значиться підписаною зі сторони Петрук Т.М.

Разом з тим, в матеріалах справи наявний відзив ФОП Петрук Т.М. на позовну заяву в якому остання зазначає, що вказаний Договір сторонами фактично не виконувався та після його підписання останні жодних додатків до нього, в тому числі акту приймання-передачі майна, не підписували. При цьому, відповідач ніколи не визнав наявності боргу за Договором та надана позивачем розписка від 11.05.2018 р. з даного приводу є підробленою (а.с. 69, т. 1).

Крім того, у справі міститься ряд доказів долучених позивачем на підтвердження фактичного використання відповідачем орендованого приміщення магазину, зокрема відповідь ГУ ДФС у Вінницькій області щодо отримання ліцензії ФОП Петрук Т.М., акт виявлення первинних бухгалтерських документів ФОП Петрук Т.М., припис муніципальної поліції м. Вінниці до ФОП Петрук Т.М., повідомлення Вінницької міської ради адресоване ФОП Петрук Т.М., договір охорони, рахунок на оплату послуг охорони, акт надання послуг охорони, накладні, посвідчення про якість, товарно-транспортні накладні, видаткові накладні, декларація про відповідність готової м'ясної продукції, відповідь на адвокатський запит ТОВ "Кондитер С", договір поставки укладений між ТОВ "Кондитер С" та ФОП Петрук Т.М., повідомлення по договору, договір поставки укладений між ТОВ "Баядера Логістик" та ФОП Петрук Т.М., договір з надання послуг моніторингу охорони № 002/18 від 05.01.2018 р. укладений між ТОВ "Альфа-Щит Вінниця" та ФОП Петрук Т.М. з додатком та інших (а.с. 78-101, 129-151, т.1).

Несплата відповідачем орендної плати за Договором слугувала підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

З моменту укладення сторонами Договору б/н від 14.01.2018 р. між ними виникли зобов'язання, які мають правову природу договору про оренду майна а, відтак, правовідносини, які виникли у зв'язку з його виконанням регулюються положеннями глави 58 ЦК України, глави 30 ГК України.

У відповідності до ч.ч. 1, 6 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст. 762 ЦК України).

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч.ч. 1, 4 ст.286 ГК України).

Предметом розгляду даної справи є вимога позивача (Орендодавець за Договором) про стягнення з відповідача (Орендар за Договором) заборгованості зі сплати орендних платежів.

Отже таким, що входить до предмету доказування у даній справі з огляду на предмет заявленого позову та характер спірних правовідносин, що склались між сторонами спору, є встановлення фактичного користування орендованим майном орендарем у період за який орендодавцем заявлено до стягнення з останнього несплачену орендну плату.

Частиною 1 статті 795 Цивільного кодексу України визначено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, у розумінні ч. 1 ст. 795 ЦК України підписання сторонами акта приймання-передачі є підтвердженням того, що орендар прийняв приміщення у фактичне користування.

Аналогічне слідує зі змісту п.п. 2.1., 6.1. Договору, яким сторонами узгоджено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами Договору та акту приймання - передачі майна. Орендодавець зобов'язується передати орендарю в оренду майно згідно з Договором по акту приймання-передачі майна, який підписується одночасно з Договором.

Отже, необхідність складання акту прийому-передачі приміщення вимагається як нормами закону, так і положеннями Договору оренди.

Однак, в матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі приміщення в оренду, підписаний сторонами та відповідач заперечує складання даного акту.

В свою чергу в справі наявні ряд доказів долучених позивачем в обґрунтування фактичного користування відповідачем предметом оренди у період за який позивачем заявлено до стягнення з останнього заборгованість зі сплати орендних платежів (а.с. 78-101, 129-151, т. 1).

Зокрема, згідно інформації Головного управління ДФС у вінницькій області наданої на запит представника позивача - адвоката ОСОБА_5 за ФОП Петрук Т.М. (РНОКПП НОМЕР_1) протягом 2017-2018 р.р. рахувались ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами за адресою: АДРЕСА_3, магазин, а саме: ліцензія на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями № 010283 термін з 03.03.2017 до 03.03.2018 року; ліцензія на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами № 010760 термін з 03.03.2017 до 03.03.2018 року (а.с. 78, т. 1).

Комісійним актом від 04.09.2018 р. у складі ФОП Гелети О.І., ФОП Кордон Л.О. та ФОП Шаповал В.М. встановлено, що в підсобних приміщеннях магазину за адресою АДРЕСА_3 виявлено ряд документів стороною яких є ФОП Петрук Т.П., а саме: припис муніципальної поліції Вінницької міської ради від 20.03.2018 р. ФОП Петрук Т.М., повідомлення Вінницької міської ради адресоване ФОП Петрук Т.М., договір між ФОП Петрук Т.М, та ТОВ "Альфа-Щит Вінниця" про надання послуг з охорони з рахунками про оплату послуг, довідка про опломбування реєстратора розрахункових операцій ФОП Петрук Т.М. № 44 від 30.03.2018 р., накладні на отримання ФОП Петрук Т.М. товарів у січні-травні 2018 р. (а.с. 79-80, т. 1).

Згідно припису муніципальної поліції Вінницької міської ради від 20.03.2018 р. серії ВА № 000751 від 20.03.2018 р. зобов'язано Петрук Т.М. вжити організаційних заходів щодо прибирання снігу на прилеглій території магазину "Продукти" за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 81, т. 1).

У повідомленні Вінницької міської ради адресованому ФОП Петрук Т.М. за адресою АДРЕСА_4 вих. № 09-00-014-14449 від 02.04.2018 р. роз'яснено останній щодо необхідності дотримання норм законодавства про працю, захисту та поновлення трудових прав працівників (а..с. 82, т. 1).

Зі змісту довідки № 44 від 30.03.2018 р. слідує, що 30.03.2018 р. ПМП "Ніваль" здійснено опломбування реєстратора розрахункових операцій суб'єкта господарювання Петрук Т.М. за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 83, т. 1).

Також в справі наявний договір № 002/18 від 05.01.2018 р. укладений між ФОП Петрук Т.М. та ТОВ "Альфа-Щит Вінниця" про надання послуг з моніторингу систем охорони за адресою АДРЕСА_3, рахунок на оплату № 57 від 01.04.2018 р. за вказаним Договором, акт надання послуг № 40 від 31.03.2018 р. за даним Договором, акт приймання-передавання обладнання в тимчасове користування (додаток № 3 до Договору) (а.с. 84-87, 151, т. 1).

Крім того, наявні накладні та видаткові накладні згідно яких у період з 23.01.2018 р. по 03.05.2018 р. Фізичній особі-підприємцю Петрук Т.М. контрагентами здійснювалась поставка товару за адресою АДРЕСА_3 та видаткові накладні про поставку Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінниця-млин" товару відповідачу за вказаною адресою у період 07-11 травня 2018 р., та акт звірки з даним контрагентом (а.с. 88-100, 134-142, т. 1).

Між тим, у справі міститься також декларація про відповідність готової м'ясної продукції товароотримувачем якої рахується ФОП Петрук Т.М., адреса: АДРЕСА_4, дата відвантаження: 03.05.2018 р. (а.с. 101, т. 1).

Згідно відповіді ТОВ "Кондитер-С" вих. № 225 від 11.09.2018 р. на запит адвоката позивача від 07.09.2018 р. останнім повідомлено, що відповідно до договору поставки № 170330 від 27.03.2017 р. ТОВ "Кондитер-С" поставляло ФОП Петрук Т.М. товари за адресою АДРЕСА_3. Впродовж 2018 р. поставки здійснювались до 26.04.2018 р. включно (а.с. 129, т. 1).

Також у даній відповіді ТОВ "Кондитер-С" зазначено, що відповідно до повідомлення до Договору ФОП Петрук Т.М. повідомила його як продавця про те, що в місцях прийому ТМЦ немає можливості оформити довіреності на прийом матеріальних цінностей, тому просить відпускати свою продукцію за печатками та підписами матеріально-відповідальної особи покупця. Додатком до відповіді долучено договір поставки № 170330 від 27.03.2017 р., повідомлення до нього та акт звіряння станом на 07.09.2018 р. (а.с. 130-133, т. 1).

Між тим, до матеріалів справи також долучено відповідь ТОВ "Баядера Логістик" на запит адвоката позивача згідно якої останнє на підставі договору № 744 від 13.02.2018 р. здійснювало постачання алкогольних напоїв відповідачу за адресою АДРЕСА_3, на протязі 2018 р. (а.с. 143-147, т. 1).

Згідно зі ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке право повинно бути забезпечене справедливими судовими процедурами.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ГПК України).

Відповідно до розд. 4 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Краска проти Швейцарії" зазначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку наданим сторонам доказам на підтвердження своїх доводів та заперечень щодо позову, кожному окремо та в своїй сукупності, суд з урахуванням встановлених обставин справи та характеру спірних правовідносин приходить до переконливо висновку про те, що відповідач являвся фактичним користувачем приміщенням у період січня - травня 2018 р., яке є предметом Договору оренди укладеним між сторонами спору.

При цьому, оцінюючи надані докази судом враховано й той факт, що усі наведені вище докази стосувались здійснення відповідачем підприємницької діяльності у приміщенні, яке є об'єктом Договору оренди, тобто використання його згідно цілей погоджених сторонами у п. 1.2. Договору відповідно до якого орендоване майно передається в оренду для ведення підприємницької діяльності, що додатково в контексті спірних правовідносин свідчить про фактичне використання відповідачем приміщення у період за яких заявлено до стягнення заборгованість з орендної плати.

Крім того, взято до уваги й те, що відповідачем всупереч приписів ст.ст. 13, 74 ГПК України не надано суду жодних доказів, окрім посилання на відсутність складання акту приймання-передачі приміщення, в спростування обставин наведених позивачем та наданих на їх підтвердження доказів, що фактично підтверджують обґрунтованість заявлених позивачем вимог, позаяк наведенні останнім обставини та надані на їх підтвердження докази жодним чином не спростовані з протилежної сторони, якою є ФОП Петрук Т.М. та на яку враховуючи процесуальний статус останньої в якості відповідача у даній справі покладено обов'язок в силу змагальності процесу з їх спростування.

Натомість оцінка правовідносин сторін без урахування наданих позивачем доказів та лише виходячи із факту відсутності складання акту приймання-передачі об'єкту оренди є таким, що не узгоджується із метою та завданнями господарського судочинства головним з яких є ефективний захист та відновлення порушених прав особи яка звернулась за їх захистом до суду з урахуванням встановлених обставин справи та оцінки наявних в ній доказів кожного окремо та в їх сукупності.

У своєму рішенні у справі "Хутман і Меус проти Бельгії" Європейський cуд з прав людини зазначив, що національні органи повинні тлумачити та застосовувати своє національне законодавство без зайвого формалізму.

Надмірний формалізм може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно із пунктом 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського cуду з прав людини у справі "Зубац проти Хорватії").

Таким чином захист порушених прав особи, що звернулась до суду підлягає здійсненню у світлі дотримання принципів встановлених ст. 6 Конвенції, ключовим з яких принцип верховенства права, реалізація якого здійснюється судом із урахування сукупності встановлених обставин справи та норм законодавства, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З урахуванням встановлених обставин суд приходить до переконливого висновку про наявність факту порушення відповідачем прав позивача за захистом яких останній звернувся, позаяк матеріалами справи підтверджено факт користування приміщенням відповідачем та відсутність повної та своєчасної оплати зі сторони останнього за орендоване майно.

Виходячи з викладеного, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 40 000 грн 00 коп. заборгованості правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її в повному обсязі.

Щодо заявлених позивачем до стягнення 70 400 грн 00 коп. пені суд зазначає, що 04.10.2018 р. позивачем до суду подано заяву б/н від 04.10.2018 р. (вх. № 02.1-34/7789/18 від 04.10.2018 р.) про відмову від позову в цій частині вимог.

Давши оцінку даній заяві суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 42 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Частина 6 названої статті вказує, що суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Заява позивача про відмову від позову в частині стягнення 70 400 грн 00 коп. пені приймається судом, оскільки відмова позивача від позову в цій частині не суперечить чинному законодавству, не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, відповідає обставинам і матеріалам справи та підписана безпосередньо самим позивачем.

В зв'язку з цим провадження у справі в частині стягнення 70 400 грн 00 коп. пені підлягає закриттю на підставі п.4 ч.1 ст. 231 ГПК України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

Враховуючи викладене заявлений Фізичною особою-підприємцем Гелетою Оленою Іванівною позов підлягає задоволенню судом частково із врахуванням відмови позивача від позовних вимог про стягнення 70 400 грн 00 коп. пені та закриття провадження у справі в цій частині вимог.

Витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 129 ГПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому судом враховано приписи ч.1 ст.130 ГПК України відповідно до якої у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи відмову позивача від позову в частині вимоги про стягнення пені останній має право на повернення 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в цій частині, що пропорційно ціні заявленого позову складає 561,80 грн (70 400,00*110 400,00/1 762,00/2).

Однак у зв'язку із тим, що питання про повернення сплаченого судового збору вирішується виключно за клопотанням особи, яка сплатила судовий збір у відповідності до положень ч.1 ст.7 ЗУ "Про судовий збір" у суду відсутні підстави для вчинення такої процесуальної дії за відсутності такого клопотання.

Крім того, у відповідності до ст.ст. 126, 129 ГПК України підлягають віднесенню на відповідача понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу за результатами розгляду яких суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4, 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів розмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно із ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи 20.05.2018 р. між Фізичною особою підприємцем Гелетою Оленою Іванівною (Клієнт) та Адвокатом ОСОБА_5 (Адвокат) укладено договір про надання правничої допомоги відповідно до якого адвокат бере на себе зобов'язання надавати правничу допомогу в обсязі та умовах, передбачених Договором, а клієнт зобов'язаний оплати замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами (а.с. 23-24, т. 1).

Пунктом 1.2. Договору сторони визначили перелік узгоджених доручень, що мають здійснюватись адвокатом.

За правничу допомогу, передбачену в п. 1.2. параграфу 1 Договору клієнт сплачує винагороду - гонорар в розмірі 5 000 грн.

12.06.2018 р. сторонами підписано акт приймання-передачі правничих послуг відповідно до Договору, якими погодили найменування юридичних послуг та їх вартість, що складає 5 000 грн 00 коп. (а.с. 26, т. 1).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз'яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 826/1216/16).

Також в матеріалах справи міститься свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю видане ОСОБА_5 серії ВН № 000251 від 18.04.2018 р., ордер на надання правової допомоги серії ВН № 072819 від 25.06.2018 р. та квитанція до прибуткового касового ордера № 12.июн від 12.06.2018 р. про сплату ФОП Гелетою О.І. адвокату ОСОБА_5 5 000 грн 00 коп. витрат на правову допомогу (а.с. 9-10, 25, т. 1).

Таким чином понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та підтвердженими доказами.

Згідно із ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 6 ст. 126 ГПК України встановлено, що обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим клопотання про зменшення розміру витрат ФОП Петрук Т.М. на професійну правничу допомогу адвоката до суду позивачем не подавалось. Заперечень щодо наданого позивачем розрахунку судових витрат також не подано.

У ч. 3 ст. 129 ГПК України вказано, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З огляду на викладене, беручи до уваги факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а також те, що сума зазначених витрат підтверджується матеріалами справи та враховуючи, що відповідачем в порядку, визначеному п. 5 ст.126 ГПК України не подано суду клопотання про їх зменшення, суд дійшов висновку про необхідність покладення зазначених витрат на відповідача в повному обсязі згідно із ч.9 ст. 129 ГПК України.

Аналогічного висновку щодо покладення на сторону витрат на професійну правничу допомогу дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у додатковій постанові від 29.03.2018 р. у справі № 907/357/16.

04.10.2018 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення із зазначенням про відкладення складання тексту повного судового рішення на строк не більше ніж на десять днів з дня закінчення розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 191, п.4 ч.1 ст.231, ст.ст.232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Петрук Тетяни Миколаївни, АДРЕСА_1, 21020 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця Гелети Олени Іванівни, АДРЕСА_2, 21021 (ідентифікаційний код - НОМЕР_2) - 40 000 грн 00 коп. - основного боргу, 638 грн 41 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору та 5 000 грн 00 коп. - відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

3. Прийняти відмову позивача від позовних вимог в частині стягнення 70 400 грн 00 коп. - пені.

4. Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 70 400 грн 00 коп. - пені закрити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

7. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 16 жовтня 2018 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи.

2 - позивачу - АДРЕСА_2, 21021.

3 - відповідачу - АДРЕСА_1, 21020.