ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/2300/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рим 2000", 49600, м. Дніпро, вул. Панікахи, 2, корп. 12, код 23646710
доДержавного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД", 61023, м. Харків, вул. Сумська, 132, код 14310052
про стягнення 79 027,03 грн.
за участю представників:

позивача ОСОБА_2 за довіреністю від 05.01.2018

відповідача не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

17.08.2018 до господарського суду Харківської області надійшла позовна заява TOB РИМ 2000 (позивач) про стягнення з ДП "ХМЗ "ФЕД" (відповідач) 67 744,20 грн. заборгованості за отриманий товар, 768,72 грн. 3% річних, 1 771,88 грн. інфляційних втрат та 8 712,23 грн. пені.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що 27 лютого 2018 р. між сторонами було укладено Договір купівлі-продажу №3/18-205. Позивач вказує, що він передав відповідачу на підставі видаткової накладної №1107 від 05 березня 2018 р. і довіреності №339 від 02 березня 2018 р. на отримання від ТОВ РИМ2000 цінностей по рахунку №1552585 товар (БФП (копір-принтер-сканер) А4, ч/б Саnon MF 3010 на суму 67 774,20 грн., а відповідач оплату його вартості не здійснив.

Судові витрати в сумі 1762,00 грн. сплаченого судового збору та 18 177,53 грн. витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги просить також стягнути з відповідача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2018, для розгляду справи було визначено суддю Прохорова С.А.

Ухвалою суду від 20.08.2018 було відкрито провадження по справі, постановлено розгляд справи № 922/2300/18 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами наданими сторонами.

Відповідно до ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Таким чином 18.09.2018 судом розпочато розгляд справи по суті.

Станом на 18.09.2018 до суду надійшли наступні документи:

- клопотання відповідача (вх. № 25737 від 05.09.2018) про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката ОСОБА_3, заявлену в сумі 18 778,53 грн. до 800,00 грн.;

- копія довіреності представника відповідача (вх. № 25757 від 06.09.2018);

- відзив на позовну заяву (вх. № 25956 від 07.09.2018).

19.09.2018 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. № 27298).

Також 19.09.2018 до суду надійшло клопотання позивача (вх. № 27299) про розгляд справи в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 19.09.2018 було задоволено клопотання позивача вх. № 27299 від 19.09.2018, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін.

08.10.2018 позивачем були подані до суді заперечення про клопотання позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

08.10.2018 відповідачем подано до суду докази погашення суми основного боргу (вх. № 29091).

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка набула чинності 15.12.2017р.) встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Викладене вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

Відповідач правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, витребуваних судом документів не надав. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання відповідача.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 11.10.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд

ВСТАНОВИВ:

27 лютого 2018 року між ЖП "ХМЗ "ФЕД" (покупець/відповідач) та ТОВ «РИМ 2000» (постачальник/позивач) укладено Договір купівлі - продажу № 3/18-205 (а.с.17-19).

Згідно п.1.1. Договору, Продавець продає, а Покупець купує БФП (копір- принтер-сканер A4 ч/б) Canon SENSYS MF3010 іменований надалі «Товар» у номенклатурі, кількості та за ціною і на суму, згідно Специфікації №1 (Додаток №1 до договору), що є невідємною частиною Договору (а.с. 20).

Загальна сума «Договору» становить 67 774, 20 гри. з урахуванням ПДВ 20% у розмірі 11 295,70 грн.

З наданих суду доказів вбачається, що Позивач на виконання умов Договору, за видатковою накладною № 1107 від 05.03.2018 поставив, а відповідач отримав товар на суму 67 774,20 грн. (з урахуванням ПДВ), що підтверджується довіреністю № 339 від 02 березня 2018 р. на отримання від ТОВ «РИМ2000» цінностей по рахунку №1552585, посвідченої підписом керівника підприємства та головного бухгалтера ДП «ХМЗ «ФЕД» та скріпленої печаткою підприємства, виданої на імя експедитора ОСОБА_4 (а.с. 21-23).

Відповідно до п. 2.2. Договору розрахунок за даним «Договором» здійснюється протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту отримання товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 525, ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу приписів статей 691, 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до п. 7.1 умов Договору при вирішення суперечки претензійний порядок її розгляду обовязковий. Претензія підлягає розгляду в 10-ти денний строк з моменту її одержання.

На виконання умов п. 7.1. Договору з метою досудового врегулювання господарського спору, Позивачем на адресу «Відповідача» за вих. №177 від 27.06.2018 р. цінним листом з описом вкладення була направлена «Претензія» на суму 67 774, 20 грн. Відповідачу також був направлений акт звірки взаємних розрахунків в двох екземплярах, але, як зазначає позивач, на час подання позовної заяви до господарського суду Харківської області, належний Позивачу екземпляр акту звірки взаємних розрахунків, не надійшов.

Позивач зазначає, що на час подання позовної заяви до господарського суду Харківської області Відповідач не вчинив дій, направлених на добровільну сплату спірної суми заборгованості в розмірі 67 774,20 грн., що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи позовну заяву було подано Позивачем до господарського суду Харківської області засобами поштового зв'язку 16.08.2018

Відповідачем було подано до суду в якості доказів погашення суми боргу платіжні доручення № 2475 від 05.07.2018 на суму 10 000,00 грн., № 1248 від 16.08.2018 на суму 10 000,00 грн., № 1444 від 05.09.2018 на суму 20 000,00 грн. та № 3479 від 26.09.2018 на суму 27 774,20 грн.

Таким чином, на момент звернення Позивача до суду з позовом (16.08.2018), заборгованість Відповідача перед Позивачем становила 57 774,20 грн., у зв'язку з чим, вимоги позивача про стягнення 10 000,00 грн. основного боргу є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Решта заборгованості в розмірі 57 774,20 грн. сплачена Відповідачем вже починаючи з 16.08.2018, тобто після того, як Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Тобто, закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Судом під час розгляду справи було встановлено, що на момент звернення Позивача до суду з позовною заявою - 16.08.2018 заборгованість Відповідача перед Позивачем за отриманий товар становила 57 774,20 грн., вказана заборгованість погашена Відповідачем після звернення Позивача до суду, таким чином, провадження у справі в цій частині підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Крім того, Позивачем було заявлено до стягнення з Відповідача 768,72 грн. 3% річних, 1 771,88 грн. інфляційних втрат та 8 712,23 грн. пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до п. 6.1. Договору, сторонами було встановлено, що у випадку порушення Сторонами зобовязань з поставки або оплати, винна сторона сплачує на користь іншої сторони пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки.

За прострочення оплати суми боргу у розмірі 67 774, 20 грн., Відповідачу, за період часу з 16 березня 2018 р. по 31 липня 2018 р. включно, а всього - 138 днів, була нарахована Позивачем пеня в розмірі 8 712, 23 грн.

Ст. 549 Цивільного кодексу України, вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Ст. 3 цього ж закону передбачено, що розмір пені, передбачений ст. 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно ж до порядку нарахування пені та її сплати, пеня - це штрафна санкція, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно сплаченого господарського зобов'язання, передбачених Законом за кожний календарний день прострочення виконання зобов'язання.

Порушення строку сплати господарського зобов'язання тягне за собою нарахування пені, розмір якої обчислюється виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент існування заборгованості, нарахованої на повну суму існуючої заборгованості за весь її строк.

Судом здійснено власний арифметичний розрахунок пені за допомогою програми ОСОБА_5, враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, Інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17 липня 2012 року, які є чинними та з урахуванням часткового погашення заборгованості 05.07.2018 в розмірі 10 000,00 грн.

Суд встановив, що розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 8 490,80 грн.

Відповідно до ст. ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

За прострочення оплати суми боргу в розмірі 67 774, 20 грн., Відповідачу за період часу з 16 березня 2018 р. по 30 червня 2018 р. включно, а всього - 107 днів Позивачем нараховано інфляційних втрат в розмірі 1 771,88 грн.

За прострочення оплати суми боргу у розмірі 67 774, 20 грн., Відповідачу, за період часу з 16 березня 2018 р. по 31 липня 2018 р. включно, а всього - 138 днів, Позивачем нараховано 3% річних в розмірі 768,72 грн.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та інфляційних за допомогою програми ОСОБА_5, враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, Інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17 липня 2012 року, суд зазначає, що наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат не відповідає вимогам діючого законодавства, а тому, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, а саме в розмірі 746,53 грн. річних та 542,19 грн. інфляційних втрат.

В задоволенні позову в частині стягнення 22,19 грн. річних, 1 229,69 грн. інфляційних втрат, 221,43 грн. пені слід відмовити у зв'язку з невірним розрахунком.

При цьому, суд ураховує правову позицію, висловлену ЄСПЧ при розгляді справи "Серявін проти України", а саме те, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 р.). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003 р.). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, суд дійшов висновку, про часткове задоволення позовних вимог.

Також суд має вирішити питання розподілу та стягнення судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судовий збір, відповідно приписів ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на сторін пропорційно задоволених вимог, при цьому, суд враховує, що часткове погашення боргу відбулося до звернення позивача до суду, а остаточне погашення боргу відбулось після звернення позивача до суду.

Згідно з ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 18 177,53 грн. витрат на правничу допомогу.

Відповідачем подано клопотання про зменшення цих витрат до 800 грн.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Так, відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України ).

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування витрат по оплаті послуг адвоката, Позивач долучив до матеріалів справи Договір про надання професійної правничої допомоги в господарському процесі №1/18 від 17.06.18, укладений між ТОВ "РИМ 2000" та адвокатом ОСОБА_3, опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та доповнений перелік робіт з урахуванням часу та послуг наданих вже під час розгляду справи, розрахунки вартості адвокатських послуг, копію Свідоцтва за №0610, виданого 16.10.1995р. гр. ОСОБА_3 про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правової допомоги №51/000033, довіреність на представника від 05.01.18, платіжне доручення № 2323 від 02.08.2018 на суму 18 177,53 грн. про сплату позивачем адвокатських послуг.

Статтею 16 ГПК України передбачено право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 2 та ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» відповідно порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги; при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З цього приводу слід зазначити, що суд визнав доцільним розгляд справи № 922/2300/18 за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки за своїми ознаками позов є малозначним.

Відповідно до приписів ч. З ст. 12 ГГЖ України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріорітетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГГЖ України, малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, що підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує пятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних

робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до вимог ч. 4 ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», порядок розрахунку суми гонорару прописується в договорі про надання правової допомоги, визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений виключно на підставі їхньої спільної домовленості. Гонорар повинен бути адекватним і враховувати витрачений адвокатом час.

При встановленні гонорару до уваги береться складність справи, кваліфікація, досвід та завантаженість адвоката, а також інші обставини на розсуд адвоката та клієнта (ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним зїздом адвокатів України від 09.06.17 р.). Розмір гонорару фіксується в договорі про надання правничої допомоги. І хоча нормативно максимальний розмір оплати послуг адвоката не обмежений, ВГСУ в інформаційному листі від 14.12.07 р. № 01-8/973 довів до відома свою правову позицію (п. 11): суд може обмежити суми, які підлягають сплаті за послуги адвоката, з огляду на розумну необхідність відповідних судових витрат для даної справи.

Згідно висновків, викладених у постанові ВГСУ від 22.11.17 р. у справі № 914/434/17 щодо оцінки витрати сторони на правничу допомогу, господарська справа не потребувала значного часу, підготовка справи не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи через те, що відповідач не заперечував проти позовних вимог. Тож суд уважав справедливим призначення позивачеві суми витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 10 % ціни позову. Тобто цілком імовірно, що, коли справа не потребує великого обсягу юридичної та технічної роботи, компенсація сплаченого адвокату гонорару має бути на рівні 10 % ціни позову.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з двох критеріїв: реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їх розміру, ураховуючи конкретні обставини справи, а також фінансовий стан обох сторін. Аналогічні критерії у своїй роботі застосовує Європейський суд із прав людини, коли присуджує судові витрати згідно зі ст. 41 Конвенції з прав людини. Як свідчить судова практика, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Як вбачається з позовної заяви про стягнення заборгованості, її обґрунтування стосується більшою мірою матеріально - правових підстав, та зводиться до копіювання норм ЦК України та ГК України.

Спірні відносини виникли на підставі одного договору та однієї накладної за якою поставлено товар.

Види виконаних робіт та кількість затраченого на їх виконання часу викликає сумнів, а окремі позиції свідчать про невідповідність наданої адвокатом інформації.

Так, зокрема, позиція 8 Додатку № 1 до Договору про надання професійної правничої допомоги № 1 від 17.06.2018 року містить такий вид виконаних робіт, як складання, компютерний набір проекту претензії.

Однак, як вбачається з копії долученої претензії № 177 від 27.06.2018 року, її виконавцем є Вик. 7 з табельним номером 180706, тобто особа, яка перебуває у трудових відносинах з позивачем. Те ж саме стосується і ОСОБА_6 звірки взаємних розрахунків від 27 червня 2018 року, на «складання, компютерний набір» якого, згідно позиції 9, 20.06.2018 року адвокат витратив 1 (одну) годину. ОСОБА_6 зазначено Вик. 7 з табельним номером 180706.

Згідно позиції 3 вищезазначеного додатку, на складання, компютерний набір Договору про надання правничої допомоги в господарському процесі адвокатом витрачено 5 годин 12.06.2018 року. А в наступному, згідно позицій 4 та 5 Додатку адвокат продовжив складання цього Договору в межах 6 (шести) годин 13.06.2018 року та 5 (пяти ) годин 14.06.2018 року поспіль.

Згодом, 17.06.2018 року ( позиція 7) ще вносилися поправки та доповнення до Договору протягом 1 (однієї) години.

З цього приводу суд зазначає, що є помилковим вважати наданням професійної правничої допомоги у судовій справі складання (протягом пяти днів, з використанням 17 годин часу) Договору про надання ПРОФЕСІЙНОЇ правничої допомоги.

Суд вважає, що дана справа має незначну складність. Виконані адвокатом роботи (надані послуги) не є юридично складними, та не потребують значного обсягу часу та не містять аналітичних складових.

На обсяг юридичних витрат на ведення судової справи впливає складність справи, правова позиція, обсяг наявних доказів та доказів, які необхідно додатково отримати, а також можлива тривалість процесу, дії процесуальних опонентів, третіх сторін у процесі.

У справі, що розглядається, зокрема, відсутні необхідність для адвоката здобувати додаткові докази.

На підтвердження обсягу виконаних робіт не надано суду ОСОБА_6 виконаних робіт.

Сума заявлених позовних вимог складає 79 027,03 грн., сума сплаченого судового збору 1 762,00 грн.

При цьому, адвокатом при такій значній кількості витраченого часу, як зазначено в обліку послуг, не було враховано часткове погашення Відповідачем заборгованості 05.07.2018 на суму 10 000,00 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу є неспіврозмірною зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст. 126 ГПК України).

З огляду на викладене та враховуючи незначну складність справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає відшкодуванню позивачеві за рахунок відповідача, до 5000,00 грн., в іншій частині ці витрати належить покласти на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 126, 129, 130, 185, п. 2, ч. 1 ст. 231, ст.. ст.. 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рим 2000" до Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" (61023, м. Харків, вул. Сумська, 132, код 14310052) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рим 2000" (49600, м. Дніпро, вул. Панікахи, 2, корп. 12, код 23646710) 746,53 грн. річних, 542,19 грн. інфляційних втрат, 8490,80 грн. пені.

В задоволенні позову в частині стягнення 22,19 грн. річних, 1 229,69 грн. інфляційних втрат, 221,43 грн. пені та 10 000 грн. основної заборгованості відмовити.

В частині позовних вимог в розмірі 57 774,20 грн. основного боргу закрити провадження по справі.

Судові витрати покласти на відповідача.

Стягнути з Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" (61023, м. Харків, вул. Сумська, 132, код 14310052) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рим 2000" (49600, м. Дніпро, вул. Панікахи, 2, корп. 12, код 23646710) 1013,30 грн.

Стягнути з Державного підприємства "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" (61023, м. Харків, вул. Сумська, 132, код 14310052) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рим 2000" (49600, м. Дніпро, вул. Панікахи, 2, корп. 12, код 23646710) 5 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Рим 2000" (49600, м. Дніпро, вул. Панікахи, 2, корп. 12, код 23646710).

Відповідач - Державне підприємство "Харківський машинобудівний завод "ФЕД" (61023, м. Харків, вул. Сумська, 132, код 14310052).

Повне рішення складено 16.10.2018 р.

Суддя ОСОБА_1