РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.10.2018Справа № 910/9021/18

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В. В., за участі секретаря судового засідання Топіхи І. О., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРБІЗНЕС ЛТД"

до відповідача 1. Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк"

відповідача 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА МЕТАЛУРГІЙНА КОМПАНІЯ"

за участі третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕГАЛПЛЕЙС"

за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, отриманими від корупційних та інших злочинів

про визнання договору факторингу недійсним,

Представники учасників процесу згідно протоколу від 10.10.2018,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРБІЗНЕС ЛТД" (далі - позивач, Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "УКРСИББАНК" (далі - відповідач 1, Банк) та Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА МЕТАЛУРГІЙНА КОМПАНІЯ" (далі - відповідач 2, Компанія) про визнання договору факторингу недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Компанією на момент укладення договору факторингу №83/FAA від 20.11.2017 з Банком (далі - договір) не було дотримано вимог чинного законодавства щодо наявності у відповідача 2 генеральної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій. Крім того, Товариство, як на підставу недійсності договору посилається на те, що істотна умова договору факторингу, а саме предмет договору в частині розміру відступленої суми заборгованості, суперечить положенням Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2018 вищевказану позовну заяву було залишено без руху та встановлено строк Товариству для усунення недоліків позовної заяви.

24.07.2018 через відділ автоматизованого документообігу Господарського суду міста Києва до суду надійшла заява від позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.07.2018 відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЕГАЛПЛЕЙС" (далі - третя особа 1, Легалплейс) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача та призначено підготовче засідання на 20.08.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2018 судом відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА МЕТАЛУРГІЙНА КОМПАНІЯ" про залишення позовної заяви без розгляду, залучено до участі у справі третьою особою 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, отриманими від корупційних та інших злочинів (далі - Агентство) та оголошено в підготовчому судовому засіданні перерву до 13.09.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.2018 було відкладено підготовче засідання у справі на 24.09.2018 та запропоновано сторонам вчинити дії.

За наслідками судового засідання 24.09.2018 судом постановлена ухвала, якою відмовлено в задоволенні клопотання позивача та третьої особи 1про витребування доказів, а також закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні 10.10.2018.

10.10.2018 до суду через канцелярію від Товариства надійшла заява про залишення позову без розгляду в порядку пункту 5 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

У судовому засіданні 10.10.2018 суд розглянув заяву позивача про залишення позовної заяви без розгляду та дійшов висновку про наступне.

Так, суд залишає позов без розгляду на підставі пункту 5 частини 1 статті 226 ГПК України, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Разом з цим, за приписами частини 1 статті 185 ГПК України у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (частина 2 вказаної статті).

Таким чином, підготовче провадження закінчується закриттям підготовчого засідання, а розгляд справи по суті розпочинається із закриттям підготовчого засідання.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 24.09.2018 - час постановлення судом ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення судового розгляду справи по суті на 10.10.2018, представник позивача був присутнім у судовому засіданні, проте жодних заяв про залишення позову без розгляду не подавав.

Вищевказане свідчить про те, що Товариство, подавши заяву про залишення позову без розгляду після постановлення ухвали про закриття підготовчого провадження, пропустило строк на подання такої заяви, встановлений законодавцем.

За приписами статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Нормами частини 2 статті 207 ГПК України передбачено, що суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Оскільки Товариство пропустило строк подання заяви про залишення позову без розгляду та подало його після закриття підготовчого провадження, суд дійшов висновку про залишення без розгляду поданої позивачем заяви.

Надалі в судовому засідання 10.10.2018 представник позивача просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові та відповіді на відзив.

Представник Банку та Компанії проти позову заперечували, посилаючись на обставини та факти, викладені у відзивах.

Треті особи не направили своїх представників для участі в судовому засіданні, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується підписами уповноважених представників у розписці від 24.09.2018, наявні в матеріалах справи.

Відповідно статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

20.11.2017 між Публічним акціонерним товариством "УКРСИББАНК", як клієнтом, та Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА МЕТАЛУРГІЙНА КОМПАНІЯ.", як фактором, був укладений договір факторингу № 83/FAA (далі - договір) із додатками до нього.

У подальшому між сторонами правочину були укладені додаткова угода № 1 від 20.11.2017, додаткова угода № 2 від 15.12.2017, додаткова угода № 3 від 27.12.2017 та додаткова угода № 4 від 27.12.2017 до договору, які є його невід'ємними частинами.

Відповідно до пункту 1.1 договору в редакції додаткової угоди № 2 фактор, у порядку та на умовах, визначених договором та чинним в Україні законодавством, зобов'язується передати в розпорядження клієнта грошові кошти за плату, передбачену договором, а клієнт зобов'язується відступити визначені цим договором права грошової вимоги, що належать клієнту на підставі: кредитного договору про надання мультивалютної кредитної лінії №0 від 03.05.2007, з усіма змінами та доповненнями до нього, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Кременчуцький автоскладальний завод» (боржник), , та Банком.

Обсяг Права вимоги, що підлягає відступленню, визначається як увесь обсяг заборгованості боржника за кредитним договором, що існує на дату укладення цього договору. Клієнт гарантує, що будь-яка інша заборгованість, в тому числі, але не виключно, зі сплати неустойки (пені, штрафу), відсотків, основного боргу за кредитним договором, після переходу до фактора прав за кредитним договором відсутня.

Укладенням цього договору клієнт також безумовно, безвідклично і остаточно відступає фактору усі та будь-які існуючі та можливі права вимоги за не договірними зобов'язаннями боржника та будь-яких пов'язаних із ним осіб (включаючи вимоги щодо відшкодування будь-якої шкоди, та вимоги, що можуть бути пред'явлені в майбутньому), що виникли та/або виникнуть з кредитного договору та/або договорів забезпечення або у зв'язку з ним/ними, як до сторін кредитного договору та/або договорів забезпечення, включаючи (без обмеження) всі вимоги у зв'язку з наданням неправдивої інформації, шахрайством та злочинною змовою, і незалежно від того, чи права вимоги регулюються законодавством та/або юрисдикцією України, законодавством та/або юрисдикцією Англії або будь-якою іншою системою права.

Відступлення права вимоги відбувається на умовах, зазначених в договорі.

Відступлення права вимоги за кредитним договором здійснюється в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення прав вимоги, включаючи: право вимоги на суму основного зобов'язання по кредитному договору, пені та штрафів у разі їх нарахування, нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом, інших платежів, передбачених умовами кредитного договору, а також інші права вимоги, строк платежу за якими наступив (наявна вимога), а також права вимоги, які виникнуть (можуть виникнути) в майбутньому (майбутня вимога) на підставі кредитного договору.

Згідно з пунктом 1.2 договору сума заборгованості боржника за кредитним договором, станом на день підписання договору становить: заборгованість за основним боргом (у валюті кредиту) 17 498 681,40 USD; заборгованість за процентами за користування кредитом (у валюті кредиту) 18 912 891,17 USD; пеня згідно рішення суду 19 205 596,33 грн, загальна сума 19 205 596,33 грн, 6 411 572,57 доларів США.

Положеннями пункту 7.1 договору встановлено, що останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання його сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

За змістом положень частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, шляхом звернення до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Заявляючи даний позов, Товариство зазначає, що оскільки фактично за рішенням суду в справі № 910/16753/13 від 04.03.2014 іпотекодавцями стали ТОВ "УКРБІЗНЕС ЛТД" і ТОВ "ЛЕГАЛПЛЕЙС", а іпотечні зобов'язання є похідними від кредитного зобов'язання, то договір факторингу, що укладений між відповідачами, впливатиме на обсяг прав та обов'язків позивача в іпотечних зобов'язаннях.

Обґрунтовуючи поданий позов Товариство зазначає, що Банк відступив Компанії своє право грошової вимоги до боржника, у тому числі, в іноземній валюті. У той же час, з урахуванням приписів статті 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", на момент укладення оспорюваного договору факторингу в Компанії повинна була бути генеральна ліцензія НБУ на здійснення валютних операцій. Оскільки договір факторингу вчинений відповідачем 2 без генеральної ліцензії НБУ, то вказаний правочин має бути визнаний недійсним на підставі статті 227 ЦК України.

Також як на підставу для визнання договору факторингу № 83/FAA від 20.11.2017 недійсним позивач посилається на наступні обставини.

Банк звернувся 01.04.2009 до боржника за кредитним договором з вимогою про дострокове погашення заборгованості. Звернувшись до боржника з вимогою про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, сплати відсотків за користування кредитом та пені, Банк змінив умови кредитного договору, зазначивши, що кінцевим строком виконання зобов'язання є 15.04.2009 і саме з цього часу кредитний договір є припиненим. З урахуванням викладеного, позивач зазначає, що після зміни умов кредитного договору в частині строків виконання основного зобов'язання за кредитним договором і встановлення у вимозі нового строку виконання основного зобов'язання, фінансова установа має право нараховувати лише штрафні санкції, передбачені статтею 625 ЦК України. Однак, відповідно до оспорюваного договору факторингу Банк відступив відповідачу 2 право вимоги в іншому розмірі, ніж це встановлено вимогою від 01.04.2009.

З урахуванням наведених обставин, позивач зазначає, що одна з істотних умов договору факторингу, а саме предмет договору в частині розміру відступленої суми заборгованості, суперечить положенням Цивільного кодексу України, судовій практиці та моральним засадам суспільства.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, Банк у своєму відзиві зазначив, що позивачем не зазначено в позовній заяві та не доведено порушення його прав або охоронюваних законом інтересів, укладанням договору стороною якого він не є. Також відповідач 1 зауважував, що оскільки Компанія не здійснювала видачу кредиту, відповідно не потребує генеральної чи індивідуальної ліцензії для кредитування.

Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, Компанія посилається на наступні обставини: 1) позивачем в позовній заяві не зазначено та не доведено порушення його прав або охоронюваних законом інтересів укладенням договору, стороною якого він не є, що виключає можливість застосування такого способу захисту як визнання правочину недійсним; законодавство України не містить норми, внаслідок застосування якої у фактора, за договором факторингу, шляхом купівлі права грошової вимоги, існував чи існує обов'язок отримати ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями; наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке ухвалене до спливу строку договору і не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування простроченим кредитом та штрафних санкцій.

Третя особа - Легалплейс у своїй відповіді на відзив Компанії та неодноразово під час судового розгляду справи зауважувала про задоволення позовних вимог Товариства, надавши пояснення аналогічні доводам позивача.

У свою чергу, Агентство в своїх письмових поясненнях зауважило про наявність кримінальних проваджень, в межах яких було накладено арешт на активи Товариства та передано їх в управління третій особі - Агентству.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Частинами 1-2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Позови про визнанням правочинів недійсними, крім сторін за договором, можуть бути пред'явлені також будь-яким підприємством, установою, організацією, а також фізичною особою, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Аналогічна правова позиція викладена в пункті 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11.

Позивач звернувся з позовом до Господарського суду міста Києва про визнання недійсним договору факторингу № 83/FAA від 20.11.2017, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2.

Звертаючись із позовом про визнання недійсним договору факторингу № 83/FAA від 20.11.2017, укладеного між відповідачами, Товариство в обґрунтування наявності права на звернення з вказаним позовом до суду, зазначив, що укладення оспорюваного договору вливатиме на обсяг прав та обов'язків позивача за іпотечними зобов'язаннями, якими забезпечено виконання боржником кредитного договору, тоді як внаслідок укладення оспорюваного договору Банк відступив Компанії певні вимоги до боржника.

Таким чином, навіть за умови того, що позивач не є стороною договору про відступлення права вимоги, укладеного між відповідачами, цей договір може стосуватись прав та охоронюваних законом інтересів позивача. У той же час, порушення прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача може бути встановлено за результатом розгляду по суті спору у даній справі про визнання недійсним вказаного договору факторингу.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Аналогічна правова позиція міститься в пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (стаття 1079 ЦК України).

Однією з підстав для визнання недійсним договору факторингу позивач зазначив те, що договір факторингу вчинений Компанією (фактором) без генеральної ліцензії НБУ, в той же час, за твердження позивача, відповідач 2 повинен був мати генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, оскільки Банк відступив Компанії своє право вимоги до боржника в тому числі в іноземній валюті.

Суд критично оцінює такі доводи позивача та зазначає наступне.

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з частинами 1-2 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19.02.1993 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Так, відповідно до пункту 2 статті 1 Декрету, "валютні операції" - це операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Відповідно до частини 1 статті 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

У зазначеному позивачем пункті 2 статті 1 Декрету передбачено, що однією з валютних операцій є операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності.

Тобто, зазначена норма застосовується до операцій, пов'язаних з використанням валютних цінностей у міжнародному обігу як засобу платежу. Водночас правовідносини, що склалися між відповідачами не є такими правовідносинами, а тому дане положення до спірних правовідносин не застосовується.

Незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14.

Як встановлено судом, предметом договору факторингу № 83/FAA від 20.11.2017 є не валютні цінності, а право вимоги за кредитним договором.

Укладений між відповідачами договір факторингу № 83/FAA від 20.11.2017 не містить ознак здійснення операцій з валютними цінностями, а тому Компанією при укладенні спірного договору не вчинялись будь-які валютні операції у розумінні чинного законодавства України.

Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що для придбання права вимоги за кредитним договором про надання мультивалютної кредитної лінії № 0 від 03.05.2007 Компанії не потрібно було отримувати жодну ліцензію Національного банку України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 09.03.2017 у справі № 910/16263/16, у постанові Верховного Суду від 14.05.2018 у справі № 522/19477/16-ц.

Крім того, судом також враховано, що Компанія не надавала і не одержувала кредит в іноземній валюті, а розрахунки між ТОВ "УКРАЇНСЬКА МЕТАЛУРГІЙНА КОМПАНІЯ." та Банком за спірним договором факторингу здійснюються у валюті України - гривні, що підтверджується умовами договору факторингу.

За приписами частини 1 статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Так, встановивши відсутність необхідності отримання Компанією ліцензію Національного банку України для укладання спірного договору факторингу, суд дійшов висновку про безпідставність вважати вказаний договір недійсним на підставі статті 227 ЦК України.

Також як на підставу для визнання договору факторингу № 83/FAA від 20.11.2017 недійсним, позивач посилається на неправомірність нарахування відповідачем 1 відсотків за користування кредитом, що суперечить нормам чинного законодавства та наявній судовій практиці. За твердженням позивача, одна з істотних умов договору факторингу, а саме предмет договору в частині розміру відступленої суми заборгованості, суперечить положенням Цивільного кодексу України, судовій практиці та моральним засадам суспільства.

Суд відхиляє зазначені доводи відповідача, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до положень 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Згідно зі статтею 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Враховуючи наведене та зважаючи на те, що право кредитора на нарахування процентів передбачено умовами кредитного договору, суд дійшов висновку, що Банк мав право відступати право вимоги на стягнення процентів, оскільки таке право існувало у банку на момент відступлення в силу умов кредитного договору. При цьому, незгода боржника (іпотекодавця) з розміром нарахованих процентів, не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки у боржника та/або іпотекодавця наявне право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора, зокрема і щодо розміру нарахованих процентів.

Крім того, суд зазначає, що під обсягом прав, що переходять до нового кредитора, розуміється повний перелік прав вимоги первісного кредитора до боржника, які встановлені договором, наприклад, права вимагати виконання обов'язків з повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, сплати трьох відсотків річних, інфляційних нарахувань, пені тощо. Тобто, за договором факторингу передаються саме права вимагати виконання передбачених договором обов'язків, а не розмір цих обов'язків (грошових сум, вимог), адже розмір грошових зобов'язань боржника може змінюватись.

Більше того, суд зазначає, що посилання Товариства на необхідність дослідження судом правильності розрахунків заборгованості боржника за кредитним договором є необґрунтованим, оскільки не є предметом дослідження у межах цієї справи. Предметом позову в цій справі є визнання недійсним договору факторингу, а не стягнення коштів за кредитним договором. Вирішуючи спір про визнання правочинів недійсними, має бути встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання відповідних правових наслідків. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 910/17298/17.

Невідповідність розрахунків процентів за кредитним договором не є підставою для визнання недійсним договору факторингу.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень (статтею 74 ГПК України).

Позивачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів в підтвердження наявності підстав для визнання договору факторингу № 83/FAA від 20.11.2017 недійсним.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи встановлені вище обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог про визнання недійсним договору факторингу № 83/FAA від 20.11.2017, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволені позову Товариства.

Судові витрати з урахуванням положень статті 129 ГПК України покладаються судом на позивача.

Керуючись статтями 73-74, 76-80, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРБІЗНЕС ЛТД" до Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА МЕТАЛУРГІЙНА КОМПАНІЯ", за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕГАЛПЛЕЙС" та Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, отриманими від корупційних та інших злочинів про визнання договору факторингу недійсним - відмовити.

2. Судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи, покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРБІЗНЕС ЛТД".

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 19.10.2018.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ