РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2018Справа № 910/7242/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Жалоби С.Р. розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Концерну "Техвоєнсервіс"

до Державного агентства резерву України

про стягнення 516 258, 96 грн.

Представники:

від позивача: Недашківська І.В.;

від відповідача: Ващенко В.В.

ОБСТАИВНИ СПРАВИ:

Концерн "Техвоєнсервіс" (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 516 258, 96 грн., з яких 394 289, 42 грн. - основного боргу, 102 457, 19 грн. - інфляційних втрат та 19 512, 35 грн. - 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 5/30 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 15.06.2006.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2018 позовну заяву Концерну "Техвоєнсервіс" залишено без руху. Встановлено Концерну "Техвоєнсервіс" строк протягом п'яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви, а саме надати суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи та підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

15.06.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Концерну "Техвоєнсервіс" надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 19.07.2018.

19.07.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Державного агентства резерву України надійшов відзив на позовну заяву у якому представник відповідача зазначає, що Законом України «Про державний матеріальний резерв» передбачено, що Держрезерв відшкодовує витрати пов'язані з накопиченням та утриманням матеріальних цінностей державного резерву та не передбачає стягнення 3 % річних і збитків від інфляції.

У судовому засіданні 19.07.2018 суд на місці ухвалив продовжити строк підготовчого провадження у справі № 910/7242/18 на 30 днів та оголосив перерву в підготовчому судовому засіданні до 30.08.2018.

17.08.2018 через відділ автоматизованого документообігу суду від Концерну "Техвоєнсервіс" надійшли заперечення на відзив у яких представник позивача зазначає, що Законом України «Про державний матеріальний резерв» не звільняє відповідача від сплати індексу інфляції, а також трьох процентів річних, тому, на думку позивача, вони підлягають задоволенню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.08.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/7242/18 призначено на 04.10.2018.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 04.10.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.06.2006 між Державним комітетом з державного матеріального резерву, правонаступником якого відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 №1085/2010 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" є Державне агентство резерву України (далі - комітет) та Концерном "Техвоєнсервіс" (далі - зберігач) укладено договір № 5/30 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, предметом якого є зберігання матеріальних цінностей державного резерву, яке здійснюється на складських приміщеннях зберігача.

Відповідно до п. 1.2. договору, комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1.

Згідно п.п. 3.1 та 3.2. договору, комітет зобов'язаний відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачений на ці цілі. Оплачувати зберігачу вартість робіт із закладання (поставки) цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово-відпускними цінами, що діють на час закладення (поставки) на основі попередньо укладеного договору закладення (поставки) цінностей мобілізаційного резерву.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

За умовами п. 4.2. договору, відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між комітетом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженого з комітетом кошторису витрат, затверджених комітетом акту виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву та наданими до нього копій документів, що підтверджують фактичні витрати, акту звірки заборгованості згідно з даним договором, податкової накладної на момент сплати).

Відповідно до п. 4.3. договору, оплата робіт із закладення (поставки) цінностей до мобілізаційного резерву проводиться після отримання та погодження комітетом акту встановленої форми на основі попередньо укладеного договору закладення (поставки) цінностей мобілізаційного резерву.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей (до повного виконання нарядів комітету на відпуск матеріальних цінностей) - п. 7.3. договору.

Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та відповідачем були підписані кошториси витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2016 рік на загальну суму 114 861, 20 грн. та на 2017 рік на загальну суму 123 333, 00 грн.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивачем неодноразово направлявся на підписання відповідачу кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2015 рік на загальну суму 156 095, 23 грн., проте останній повертався відповідачем на доопрацювання.

Так, листом від 07.12.2015 № 225/К/1028/11 на чергове звернення позивача для погодження та підписання кошторису на 2015 рік, відповідачем було повідомлено, що Кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2015 рік отримано Держрезервом 29.12.2015, тобто в кінці бюджетного 2015 року, при цьому додаткова угода про фінансування в межах кошторису протягом 2015 року Держрезервом не укладалася, а відповідно не пройшла реєстрацію в Держказначействі, у зв'язку з чим Держрезерв не має законних підстав щодо погодження кошторису витрат на 2015 рік.

Як зазначає позивач, Концерном "Техвоєнсервіс" тричі направлявся на погодження відповідачу кошторис на 2015 рік, проте останній повертав його без погодження, тож на думку позивача такі дії відповідача свідчать про зволікання у погодженні кошторису з метою уникнення в подальшому від його відшкодування.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо оплати наданих послуг зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву у складському приміщенні позивача, зокрема, щодо погашення заборгованості у розмірі 394 289, 42 грн. (156 095, 23 грн. за 2015 рік +114 861, 20 грн. за 2016 рік + 123 333, 00 грн. за 2017 рік).

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 102 457, 19 грн. - інфляційних втрат та 19 512, 35 грн. - 3 % річних.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 5/30 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 15.06.2006, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором зберігання.

Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Частиною 1 статті 946 Цивільного кодексу України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Статтею 947 Цивільного кодексу України визначено, що витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв", державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Згідно із ч. 1, ч. 5 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв", запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2002 № 532 (далі - Порядок), сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

Згідно п. 3 Порядку, сума витрат, що підлягають відшкодуванню, залежно від номенклатури матеріальних цінностей державного резерву визначається з урахуванням: 1) умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву; 2) середнього розміру суми витрат; 3) розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву; 4) обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей.

Пунктом 7 Порядку визначено, що відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем були підписані кошториси витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2016 рік на загальну суму 114 861, 20 грн. та на 2017 рік на загальну суму 123 333, 00 грн.

Крім того, як зазначено судом вище, позивачем тричі направлявся на підписання відповідачу кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2015 рік на загальну суму 156 095, 23 грн., проте останній повертався відповідачем на доопрацювання.

Зокрема, листом від 07.12.2015 № 225/К/1028/11 на чергове звернення позивача для погодження та підписання кошторису на 2015 рік, відповідачем було повідомлено, що Кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2015 рік отримано Держрезервом 29.12.2015, тобто в кінці бюджетного 2015 року, при цьому додаткова угода про фінансування в межах кошторису протягом 2015 року Держрезервом не укладалася, а відповідно не пройшла реєстрацію в Держказначействі, у зв'язку з чим Держрезерв немає законних підстав щодо погодження кошторису витрат на 2015 рік.

Тож, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву у складському приміщенні позивача у розмірі 394 289, 42 грн. (156 095, 23 грн. за 2015 рік +114 861, 20 грн. за 2016 рік + 123 333, 00 грн. за 2017 рік).

Проте, суд зазначає, що за умовами п. 4.2. договору, відшкодування витрат (з урахуванням палатку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між комітетом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженого з комітетом кошторису витрат, затверджених комітетом акту виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву та наданими до нього копій документів, що підтверджують фактичні витрати, акту звірки заборгованості згідно з даним договором, податкової накладної на момент сплати).

Відповідно до п. 4.3. договору, оплата робіт із закладення (поставки) цінностей до мобілізаційного резерву проводиться після отримання та погодження комітетом акту встановленої форми на основі попередньо укладеного договору закладення (поставки) цінностей мобілізаційного резерву.

Тож, наведене дає підстави для висновку про те, що остаточні розрахунки можливі лише на підставі повно та належно оформлених первинних документів.

Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Вимоги, щодо оформлення первинних документів наведені також у Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року N 88, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, акт виконаних робіт є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарських операцій та факт встановлення договірних відносин.

Судом встановлено, що відповідно до умов договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між комітетом та зберігачем згідно з поданими документами, а саме кошторису витрат та затверджених комітетом акту виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву та наданими до нього копій документів, що підтверджують фактичні витрати.

Проте, суд зазначає, що позивачем в порушенням умов договору не було надано суду погоджені сторонами акти виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву з яких вбачалися понесені позивачем фактичні витрати.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет док азування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що всупереч вищенаведеним положенням чинного законодавства України, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, на підтвердження складання та направлення на адресу відповідача актів виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву, які є підставою для відшкодування витрат.

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги зі зберігання матеріальних цінностей державного резерву у складському приміщенні позивача у розмірі 394 289, 42 грн. визнаються судом необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, позовні вимоги Концерну "Техвоєнсервіс" в частині стягнення з Державного агентства резерву України 102 457, 19 грн. - інфляційних втрат та 19 512, 35 грн. - 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України також не підлягають задоволенню, як похідні вимоги від основної вимоги, у задоволенні якої судом відмовлено.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких підстав, суд, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Концерну "Техвоєнсервіс" до Державного агентства резерву України про стягнення 516 258, 96 грн.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено: 11.10.2018.

Суддя Щербаков С.О.