ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.10.2018 м.Харків Справа № 905/1274/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Лейби М.О., при секретарі судового засідання Григор'євій М.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Ахметгараєвої Ольги Михайлівни, м.Білозерське, Донецька область

до відповідача: Білозерської міської ради Донецької області, м.Білозерське, м.Добропілля, Донецька область

про визнання незаконним та скасування рішення Білозерської міської ради від 22.12.17 р. № 7/38-19

за участю представників сторін:

від позивача: Куваєва О.В., довіреність №1647 від 27.07.18р.

від відповідача: Жигалова В.М., довіреність №8 від 25.09.18р.

Суть справи:

Фізична особа-підприємець Ахметгараєва Ольга Михайлівна, м.Білозерське, Донецька область звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача Білозерської міської ради Донецької області, м.Білозерське, м.Добропілля, Донецька область про визнання незаконним та скасування рішення Білозерської міської ради від 22.12.17 р. № 7/38-19.

Згідно з протоколом автоматичного розподілу справ між суддями від 09.07.18р., сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №905/1274/18.

Ухвалою суду від 13.07.2018 р. позовну заяву Фізичної особи-підприємця Ахметгараєвої Ольги Михайлівни було залишено без руху для усунення недоліків, встановлених при поданні позовної заяви.

23.07.2018 р. до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 25.07.2018р. справу №905/1274/18 визначено розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження у справі; судове засідання для розгляду справи на стадії підготовчого провадження призначено на 22.08.2018р.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 22.08.2018р. підготовче засідання відкладено на 11.09.2018р.

06.09.18р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 11.09.18р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче судове засідання на 26.09.18р.

Позивач в судових засіданнях на задоволенні позову наполягав в повному обсязі. У відповіді на відзив зазначив, що відзив відповідача не відповідає вимогам, встановлених ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, відзив подано із пропущенням строку, встановленого судом, не надано пояснень щодо причин пропущення такого строку, а також доказів їх наявності та поважності. Також посилався на неотримання відзиву позивачем.

Відповідач проти задоволення позову заперечив. У відзиві від 03.09.2018 р., який надійшов до канцелярії господарського суду 06.09.2018 р. зазначив, що мотивами прийняття рішення про розірвання спірного договору є те, що правочин не відповідає вимогам законодавства щодо надання земельної ділянки, оскільки не має ознак сервітуту. Таку ж саму позицію відповідач висловив в судовому засіданні 26.09.2018 р., зазначивши додатково, що таке рішення було прийнято з метою запобігання порушення законодавства та пред'явлення позовів до суду.

20.09.2018 р. через канцелярію господарського суду Донецької області від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

26.09.2018 р. через канцелярію господарського суду Донецької області від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження по справі до вирішення господарським судом Донецької області справи № 905/1316/18 за позовом першого заступника керівника Костянтинівської місцевої прокуратури до Білозерської міської ради, фізичної особи-підприємця Ахметгараєвої Ольги Михайлівни про визнання незаконним рішення Білозерської міської ради Донецької області № 7/33/18 від 21.09.2017 р., визнання договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту на земельну ділянку від 21.09.2017 р. недійсним, зобов'язання повернути земельну ділянку на користь Білозерської міської ради.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 26.09.18р. відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів; відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №905/1274/18; закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті на 23.10.2018р.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 05.10.18р. задоволено клопотання відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та доручено Добропільському міськрайонному суду Донецької області забезпечити проведення судового засідання у справі №905/1274/18 в режимі відеоконференції.

23.10.18р. на адресу суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення з додатками.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Технічна фіксація (звукозапис) здійснювалась відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані докази у їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи сторін, господарський суд

встановив:

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішенням Білозерської міської ради Донецької області від 22.12.2017р. №7/38-19 всупереч чинному законодавству, було прийнято рішення про розірвання договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту. Посилаючись на ст. 141 Земельного кодексу України, вважає, що відсутні підставі для розірвання договору, та як наслідок, для прийняття рішення про розірвання договору сервітуту.

З матеріалів справи вбачається, що 05.07.2017 р. рішенням Білозерської міської ради № 7/31-5 про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту було вирішено надати Ахметгараєвій О.М. дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту, для укладення платного особистого земельного сервітуту на земельну ділянку (кадастровий номер - :00:025:0013) площею 0,0175 га, яка знаходиться в місті Білозерське по вул. Будівельній (район житлового будинку № 19 по вул. Будівельній), для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

17.08.2017 р. рішенням Білозерської міської ради № 7/32-10 були внесені уточнення в пункт 1 рішення Білозерської міської ради № 7/31-5 від 05.07.2017 р. в частині об'єктів, що розміщуються на цій земельній ділянці, а саме, замість «тимчасової споруди» - «група тимчасових споруд».

21.09.2017 р. рішенням Білозерської міської ради № 7/33-18 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, для укладення платного особистого земельного сервітуту на користь Ахметгараєвій О.М. було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, для укладення платного особистого земельного сервітуту на користь Ахметгараєвій О.М.; укласти з Ахметгараєвою О.М. терміном на чотири роки особистий платний (строковий) сервітут на земельну ділянку (кадастровий номер - :00:025:0013) площею 0,0175 га, яка знаходиться в місті Білозерське по вул. Будівельній (район житлового будинку № 19 по вул.Будівельній), для розміщення групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності.

На виконання рішення Білозерської міської ради від 21.09.2017 р. № 7/33-18 між власником земельної ділянки Білозерською міською радою в особі Білозерського міського голови ОСОБА_5 та сервітуарієм Ахметгараєвою О.М. 21.09.2017 р. було укладено договір про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту (далі договір), відповідно до п. 1 якого власник земельної ділянки згідно рішення Білозерської міської ради від 21.09.2017 р. № 7/33-18 надає сервітуарію право обмеженого користування земельною ділянкою (сервітуту) відповідно до умов даного договору.

Відповідно до умов договору земельна ділянка розташована в м. Білозерське по вул. Будівельна, район будинку № 19. Площа земельної ділянки, на яку поширюється дія земельного сервітуту становить 0,0175 га (кадастровий номер - :00:025:0013). Сервітут (обмеження) встановлений для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності (п.п. 1.1.- 1.3 договору).

Відповідно до п. 2.1. договору земельний сервітут та обмеження права користування земельною ділянкою, які зазначені в цьому договорі, встановлюються терміном на 4 (чотири) роки.

Право особистого сервітуту виникає після підписання цього договору сторонами з дати його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку (2.3 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, право особистого платного (строкового) земельного сервітуту було зареєстровано 12.10.2017 р., номер запису 22871034.

21.09.2017 р. між відповідачем та позивачем було підписано акт приймання-передачі земельної ділянки (кадастровий номер - :00:025:0013).

22.12.2017 р. рішенням Білозерської міської ради № 7/38-19 про розірвання договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітут земельної ділянки площею 0,0175 га, яка знаходиться в місті Білозерське, по вул. Будівельна, район будинку № 19, Ахметгараєвій О.М. було вирішено розірвати договір № 21/09/2017 від 21.09.2017 р. про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту земельної ділянки, яка знаходиться в місті Білозерське, по вул. Будівельона, район будинку № 19 Ахметгараєвій О.М. з 22.12.2017 р.

Відповідно до п.п. 2.1.,2.2. зазначеного рішення Виконавчому комітету Білозерської міської ради було доручено оформити додаткову угоду про припинення дії договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту земельної ділянки площею 0,0175 га, яка знаходиться в місті Білозерське, по вул. Будівельна, район будинку № 19 та акт приймання-передаачі земельної діляенки площею 0,0175 га від Ахметгараєвої О.М.; провести державну реєстрацію припинення права користування земельною ділянкою площею 0,0175 га за адресою: м. Білозерське, вул. Будівельна, район будинку № 19, кадастровий номер - :00:025:0013 відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На виконання зазначеного рішення відповідачем позивачу було направлено лист від 22.02.2018 р. № 02/04/37 з додатковою угодою про розірвання особистого платного (строкового) земельного сервітуту земельної ділянки № 21/09/2017 від 21.09.2017 р. в м. Білозерське, вул. Будівельна район житлового будинку та копію рішення Білозерської міської ради № 7/38-19 від 22.12.2017.

Одночасно, Білозерською міською радою було направлено листи до Відділу містобудування та архітектури Добропільської міської ради від 23.01.2018 № 01/02-81, до ПАТ ДТЕК «Донецькобленрего» Добропільськкий ЦОК від 07.02.2018 р. № 01/02-137 з повідомленням про те, що договір про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітут земельної ділянки площею 0,0175 га, кадастровий номер - :00:025:0013, яка знаходиться в місті Білозерське, по вул. Будівельна, район будинку № 19, укладений з Ахметгараєвою О.М. розірваний.

Суд оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених субєктивних прав є звернення до суду.

Обовязковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим та підтвердженим.

Як випливає зі змісту ст.1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача суб'єктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для позивача зумовлює відмову у задоволені позову.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 Цивільного кодексу України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст.152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Відповідно до ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання правового акту органу державної влади недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Судом встановлено, що, між позивачем та відповідачем було укладено договір про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту. Тобто, між Білозерською міською радою та Ахмергараєвою О.М. було укладено господарсько-правовий договір, в якому Білозерська міська рада є суб'єктом господарювання, який виконує функції власника земельної ділянки і виступає стороною за договором.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах колегіальності.

Як зазначено ч. 2 ст. 59 Закону України «Про місце самоврядування» рішення ухвалюються через відкрите обговорення шляхом голосування.

На підставі п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, суд зазначає, що міська рада приймаючи рішення про розірвання договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту від 22.12.2017 р, № 7/38-19 діяла не як суб'єкт владних повноважень по відношенню до суб'єкта господарювання - сервітуарія, а як сторона за договором, висловлюючи свій намір (волевиявлення), як власника землі щодо розірвання договору від 21.09.2017 р.

Як встановлено судом, в судовому засіданні 26.09.2018 р. мотивами прийняття такого рішення, стало те, що правочин не відповідає вимогам законодавства щодо надання земельної ділянки, оскільки не має ознак сервітуту. З такою позицією відповідача суд погоджується з наступних підстав.

Згідно ст.395 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 98 Земельного кодексу України (далі за текстом - ЗК України), встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Відповідно до ч.1 ст.401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст.404 Цивільного кодексу України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Згідно ст. 99 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття рішення №7/17-16 від 16.11.2016р.), власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Таким чином, виходячи з системного аналізу вказаних норм, право земельного сервітуту є правом саме обмеженого використання чужої земельної ділянки (ділянок), що надається особі, яка вимагає його встановлення від власника (володільця) цієї земельної ділянки для обслуговування своєї земельної ділянки або іншій конкретно визначеній особі. Суб'єктами, що мають право вимагати встановлення земельного сервітуту, є власники або землекористувачі земельних ділянок.

Земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

Також, договором земельного сервітуту не встановлено жодних обмежень у використанні чужої земельної ділянки.

Зазаначена позиція узгоджується з позицією, яка висловлена в постановах Верховного Суду по справі № 918/705/17 від 07.06.2018 р. та № 905/3280/16 від 21.02.2018 р.

Таким чином, проаналізувавши рішення Білозерської міської ради № 7/38-19 про розірвання договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту земельної ділянки площею 0,0175 га, яка знаходиться в місті Білозерське, по вул. Будівельна, район будинку № 19, Ахметгараєвій О.М., суд дійшов висновку, що рішення відповідає нормам чинного законодавства, прийнято у встановлений законом спосіб, відповідач мав право на прийняття такого рішення, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Проте, суд не погоджується з позицією відповідача, що договір про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту від 21.09.2017 р. № 21/09/2017 є розірваним.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів урегульовано главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів визначено главою 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до статей 651, 652 цього Кодексу зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зокрема, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; а також у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Згідно з ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Оскільки розірвання договору є однією з підстав припинення договору, то для визначення підстав та порядку припинення договору необхідно керуватись відповідними нормами про припинення зобов'язань (ст. 598-609 ЦК України), які у своїй переважній більшості стосуються припинення договірних зобов'язань, а також відповідними нормами ЦК України, які регулюють окремі види договорів та окремих законів, за якими можуть бути передбачені спеціальні підстави їх припинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

Згідно ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як свідчать матеріали справи, 22.12.2017 р. рішенням Білозерської міської ради № 7/38-19 про розірвання договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітут земельної ділянки площею 0,0175 га, яка знаходиться в місті Білозерське, по вул. Будівельна, район будинку № 19, Ахметгараєвій О.М. було вирішено розірвати договір № 21/09/2017 від 21.09.2017 р. про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту земельної ділянки, яка знаходиться в місті Білозерське, по вул. Будівельона, район будинку № 19 Ахметгараєвій О.М. з 22.12.2017 р.

Відповідно до п.п. 2.1.,2.2. зазначеного рішення Виконавчому комітету Білозерської міської ради було доручено оформити додаткову угоду про припинення дії договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту земельної ділянки площею 0,0175 га, яка знаходиться в місті Білозерське, по вул.. Будівельна, район будинку № 19 та акт приймання-передачі земельної ділянки площею 0,0175 га від Ахметгараєвої О.М.; провести державну реєстрацію припинення права користування земельною ділянко площею 0,0175 га за адресою: м. Білозерське, вул. Будівельна, район будинку № 19, кадастровий номер - :00:025:0013 відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На виконання зазначеного рішення відповідачем позивачу було направлено лист від 22.02.2018 р. № 02/04/37 з додатковою угодою про розірвання особистого платного (строкового) земельного сервітуту земельної ділянки № 21/09/2017 від 21.09.2017 р. в м. Білозерське, вул. Будівельна район житлового будинку та копію рішення Білозерської міської ради № 7/38-19 від 22.12.2017., що підтверджується описом вкладення до цінного листа від 17.01.2018 р. та від 02.03.2018 р.

Проте, зазначені поштові відправлення були повернуті відповідачу з відміткою про закінчення строку зберігання. Тобто, додаткова угода про розірвання спірного договору позивачем не розглядалась та не узгоджувалась.

Аналізуючи наведене, враховуючи, що спірним договором не передбачено односторонньої відмови від договору, а також той факт, що сторони не дійшли згоди щодо розірвання договору, суд дійшов висновку, що договір про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту земельної ділянки площею 0,0175 га, яка знаходиться в місті Білозерське, по вул. Будівельна, район будинку № 19, Ахметгараєвій О.М. не є розірваним. Таким чином, суд дійшов висновку, що рішення Білозерської міської ради від 22.12.17 р. № 7/38-19 про розірвання спірного договору не створює ніяких правових наслідків для позивача та не порушує його права.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо відзиву відповідача на позовну заяву б/н від 03.09.18 р. суд зазначає наступне.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 25.07.2018р. судом встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали.

Згідно наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ухвала суду від 25.07.2018р. була отримана представником відповідача 31.07.2018р.

Відповідач надав суду відзив б/н від 03.09.18р. на позовну заяву лише 06.09.18р., тобто з пропуском строку встановленого судом для вчинення даної дії. При цьому, відповідачем не зазначено та не представлено суду жодних доказів наявності обставин, які унеможливили надання суду відзиву у встановлений строк.

Таким чином, суд залишає без розгляду відзив на позовну заяву відповідача, оскільки останній був поданий із пропуском встановлених в ухвалі господарського суду Донецької області від 25.07.2018р. строку на підставі статей 165, 118, 119 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку із відсутністю правових підстав для його поновлення.

Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у Постанові від 29.03.2018р. по справі №918/317/17.

23.10.18р. на адресу суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення з додатками в яких позивач просить суд долучити до матеріалів справи ці пояснення та додані до них докази та врахувати ці письмові пояснення під час ухвалення рішення у справі.

Проте, додаткові письмові пояснення позивача з додатками, надійшла на адресу суду 23.10.18р., тобто після закриття підготовчого провадження у справі №905/1274/18.

Відповідно до ч.2 ст.207 Господарського процесуального кодексу України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Вказані письмові пояснення в яких позивач просить суд долучити їх до матеріалів справи та врахувати під час ухвалення рішення у справі не містять жодних підстав та обґрунтувань стосовно поважності причин не подання їх до суду протягом підготовчого провадження. Крім того, із адвокатським запитом від 28.09.18р. щодо отримання додаткових документів, позивач звернувся 30.09.18р., при цьому ухвалою господарського суду Донецької області від 26.09.18р. підготовче провадження у справі було вже закрито.

Таким чином, на підставі ч.2 ст.207 Господарського процесуального кодексу України суд залишає без розгляду заяву позивача щодо долучення до матеріалів справи письмових пояснень з додатками та врахування цих письмових пояснень під час ухвалення рішення у справі.

У відповідності до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає судові витрати на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 46, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Ахметгараєвої Ольги Михайлівни, м.Білозерське, Донецька область до Білозерської міської ради Донецької області, м.Білозерське, м.Добропілля Донецька область - відмовити повністю.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

У судовому засіданні 23.10.2018р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 23.10.2018р.

Суддя М.О. Лейба