ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 911/3847/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Пількова К.М. і Ткаченко Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - фізична особа-підприємець Бакун Андрій Юрійович (далі - Підприємець) - особисто;

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Агро-Дніпро" (далі - Товариство),

представник відповідача - Маркін Н.В. - адвокат (посвідчення від 15.01.2016 № КВ265/4),

розглянув касаційну скаргу Підприємця

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2018 (головуючий суддя - Андрієнко В.В., судді: Власов Ю.Л. і Буравльов С.І.)

у справі № 911/3847/17

за позовом Підприємця

до Товариства

про стягнення 937 861,91 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано до господарського суду Київської області про стягнення 667 083,96 грн. - 30% річних та 270 777,95 грн. "інфляційних втрат".

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором від 26.02.2015 №26/02-15 про надання послуг (далі - Договір). Позивач посилався, зокрема, на те, що рішенням господарського суду Київської області від 03.03.2017 зі справи № 911/5372/15 (далі - Рішення № 911/5372/15) стягнуто з Товариства на користь Підприємця 1 085 420 грн. заборгованості за Договором, в зв'язку з чим позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) нараховано відповідачу зазначені суми річних та "інфляційних втрат".

Рішенням господарського суду Київської області від 18.04.2018 (суддя Мальована Л.Я.): позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства на користь Підприємця 667 083,96 грн. - 30% річних і 270 777,95 грн. "інфляційних втрат", а також відповідну суму судового збору.

Рішення мотивовано доведеністю та обґрунтованістю позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2018: частково задоволено апеляційну скаргу Товариства; згадане рішення місцевого господарського суду змінено; резолютивну частину останнього викладено в редакції, згідно з якою: стягнуто з Товариства на користь Підприємця 270 777,95 грн. " інфляційних втрат" та 4 061,67 грн. судового збору; в іншій частині позову відмовлено; з Підприємця стягнуто на користь Товариства 15 009,40 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанову мотивовано: обґрунтованістю позовних вимог у частині стягнення суми "інфляційних втрат"; тим, що вимога про нарахування та сплату неустойки за пунктом 3.2.1 Договору не відповідає пункту 6 статті 3, частині третій статті 509 та частині першій статті 627 ЦК України.

У касаційній скарзі до Верховного Суду Підприємець, зазначаючи про неправильне застосування апеляційним господарським судом норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційної інстанції від 12.07.2018 і залишити в силі рішення місцевого господарського суду від 18.04.2018 в даній справі. Так, за доводами, наведеними в касаційній скарзі, апеляційною інстанцією застосовано закон, який не підлягав застосуванню, та не застосовано частину другу статті 625 ЦК України, яка підлягала застосуванню, тоді як місцевий господарський суд прийняв законне рішення, що підлягає залишенню в силі.

За приписами частини першої статті 295 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції. У даному разі ухвалою Верховного Суду від 16.08.2018 відповідачу було встановлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 07.09.2018. Проте Товариством відзив на касаційну скаргу подано лише 20.09.2018, тобто поза межами зазначеного строку. Водночас положеннями ГПК України встановлено, що:

- у суді касаційної інстанції касаційна скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції (стаття 301);

- у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (частина дев'ята статті 165).

Відповідачем відзив на касаційну скаргу подано не у встановлений судом строк, однак Товариство просить поновити строк на подання відзиву на касаційну скаргу, оскільки директор Товариства у період з 27.08.2018 по 10.09.2018 перебував у відпустці, тому ним не було своєчасно прийняте рішення щодо підготовки відзиву на касаційну скаргу.

Касаційний господарський суд не визнає дану причину поважною, оскільки на час відпустки керівника Товариства його обов'язки мала виконувати інша особа з числа працівників даного товариства. Тому Верховний Суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

Підприємцем подано відповідь на відзив Товариства, в якій він зазначає, що: Договір є обов'язковим до виконання сторонами, в тому числі і підпункт 3.2.1 пункту 3.2 даного договору, яким регламентовано два різних види відповідальності за порушення грошового зобов'язання: пеню та 30% річних, що не суперечить законодавству; відтак є законні підстави для скасування постанови апеляційного суду.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим господарським судом у розгляді справи з'ясовано й зазначено, зокрема, що:

- за умовами укладеного сторонами Договору виконавець (Підприємець) зобов'язався надати замовнику (Товариству) послуги з виконання сільськогосподарських робіт з підготовки площ до посіву та посіву культур на сільгоспугіддях замовника (далі - послуги), а замовник - прийняти виконані роботи і оплатити вартість послуг виконавця згідно з умовами Договору;

- відповідачем було порушено умови Договору, і пов'язані з цим обставини були предметом судового розгляду, за результатами якого господарським судом Київської області прийнято Рішення № 911/5372/15 про стягнення з Товариства на користь Підприємця 1 085 420 грн. заборгованості; зазначені обставини в силу частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування при розгляді даної справи;

- відповідно до пункту 3.2.1 Договору у випадку несвоєчасної оплати замовником робіт виконавця замовник виплачує виконавцю "пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який нараховується пеня, та тридцять відсотків річних за кожен день прострочення";

- розрахунок сум "інфляційних втрат" та річних є арифметично правильним та нормативно обґрунтованим;

- оскільки відповідач прострочив виконання зобов'язання з оплати послуг, з нього підлягають стягненню заявлені суми "інфляційних втрат" та 30% річних.

Судом апеляційної інстанції додатково зазначено, зокрема, що:

- у пункті 3.2.1 Договору сторони визначили інший (ніж у частині другій статті 625 ЦК України) "процент відповідальності відповідача", і, за висновком названого суду, "сторони визначили пеню за порушення строків оплати у вигляді пені, яка розраховується за двома формулами: подвійна облікова ставка Національного банку України; 30% річних за кожний день";

- загальний розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, отже, сторони, визначаючи розрахунок пені в Договорі, порушили вимогу статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", і вимога про сплату неустойки за згаданим пунктом Договору задоволенню не підлягає.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заявлених сум інфляційних нарахувань та 30% річних.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У даному разі, як з'ясовано попередніми судовими інстанціями, Договором встановлено інший розмір процентів, а саме тридцять процентів річних.

Згідно з положеннями Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань":

- платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (стаття 1);

- розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3).

Отже, стягнення процентів річних не є предметом регулювання названого Закону (оскільки в ньому йдеться виключно про застосування відповідальності у вигляді пені), тому й застосування апеляційним господарським судом положень відповідного Закону, зокрема статті 3 цього законодавчого акта, до спірних правовідносин зі справи (у частині стягнення суми процентів річних) слід визнати помилковим.

Водночас сплата процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають, на відміну від пені, характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Поряд з тим, як вбачається зі змісту судових рішень зі справи та інших її матеріалів, позивачем не заявлялися вимоги, пов'язані із стягненням пені, а ці вимоги стосувалися тільки сплати процентів річних (разом з інфляційними нарахуваннями).

Ще й з цієї причини у апеляційного господарського суду не було підстав для застосування у вирішенні спору статті 3 названого Закону.

Таким чином, суд апеляційної інстанції припустився неправильного застосування норм матеріального права, неправильно застосувавши до спірних правовідносин статтю 625 ЦК України та застосувавши норму, яка не підлягала застосуванню, - статтю 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", а, частково скасувавши судове рішення місцевого господарського суду (яке відповідало закону) за відсутності підстав для цього, визначених статтею 277 ГПК України, у зв'язку з цим порушив й зазначену норму процесуального права.

Тому відповідно до статті 312 названого Кодексу оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а рішення місцевого господарського суду з даної справи - залишенню в силі як законне, із задоволенням, таким чином, касаційної скарги.

Заяви про розподіл судових витрат зі справи учасниками останньої до Касаційного господарського суду не подавалися.

Керуючись статтями 308, 312, 315 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Бакуна Андрія Юрійовича задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2018 у справі № 911/3847/17 скасувати.

3. Рішення господарського суду Київської області від 18.04.2018 у справі № 911/3847/17 залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя К. Пільков

Суддя Н. Ткаченко