РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.10.2018Справа № 910/6279/17

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма»
доПублічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідача1. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор»
провизнання договорів про внесення змін і доповнень недійсними
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Аветян А.Г.
від відповідача:Баранов О.В.
від третьої особи 1:не з'явився
від третьої особи 2:Грушко О.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» (надалі - «Товариство») звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (надалі - «Банк») про визнання договорів про внесення змін і доповнень недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що директором позивача не підписувались договори про внесення змін і доповнень №4 від 30.05.2014 та №5 від 26.06.2014 до кредитного договору №13/2013-Ю на відкриття кредитної лінії від 24.04.2013, у зв'язку з чим позивач вказує на наявність підстав для визнання їх недійсними.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.04.2017 порушено провадження у справі та призначено її до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 у справі №910/6279/17 призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено до проведення судової експертизи та отримання висновку експерта.

14.06.2018 до Господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали справи №910/8973/17, разом із повідомленням №14687/17-32/14688/17-33 від 24.05.2018 про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2018 поновлено провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Заперечуючи проти позовних вимог Банк вказує на те, що позивач був обізнаний з існуванням оскаржуваних договорів, оскільки вчиняв дії, спрямовані на їх виконання. Крім того, відповідач вказує, що подання даного позову було спрямоване виключно на затягування розгляду справи Господарського суду Житомирської області №906/763/15 про стягнення з Товариства на користь Банку заборгованості за кредитним договором №13/2013-Ю на відкриття кредитної лінії від 24.04.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Фактор» (надалі - ТОВ «ФК «Кредит Фактор»), відкладено підготовче засідання.

У наданих суду письмових поясненнях по справі представник ТОВ «ФК «Кредит Фактор» стверджував, що між вказаним товариством та Банком був укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №UA-EA-2017-07-28-000017-с/42 від 11.10.2017, на виконання якого на користь ТОВ «ФК «Кредит Фактор» були передані лише копії оскаржуваних у даній справі договорів, а їх оригінали були вилучені у Банка в рамках кримінального провадження.

В свою чергу, представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у письмових поясненнях заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав того, що позивачем не доведено факту необізнаності із спірними правочинами, а також спрямованості дій позивача на затягування розгляду справи щодо стягнення з нього заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.10.2018.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та позов просив задовольнити повністю.

В судове засідання представник відповідача з'явився, надав пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

Представник третьої особи 1 в судове засідання 10.10.2018 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №091.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 вказаної статті передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З урахуванням викладеного, неявка представника третьої особи, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

Представник третьої особи 2 в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.04.2013 між Банком та Товариством (позичальник) був укладений кредитний договір №13/2013-Ю на відкриття кредитної лінії (надалі - «Кредитний договір»), відповідно до п. 1.1 якого Банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію та зобов'язується надавати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі. Кредит надається в грошовій формі на наступних умовах:

- ліміт кредитної лінії - 25 000 000,00 грн. (п. 1.1.1);

- кінцевий термін повернення кредиту - 20.04.2015 (п. 1.1.2);

- ціль використання кредиту - погашення поточної заборгованості перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 23 500 000,00 грн. згідно перелічених кредитних договорів (п. 1.1.3.2), а також поповнення обігових коштів в сумі 1 500 000,00 грн. (п. 1.1.3.2);

- тип процентної ставки - фіксована (п. 1.1.4);

- процентна ставка за користування кредитом - 21,0% (п. 1.1.5).

Пунктом 4.1 Договору визначено, що повернення кредиту позичальником здійснюється шляхом перерахування коштів із свого поточного рахунку на позичковий рахунок. Заборгованість за кредитом повертається позичальником у відповідності до графіка (додаток 1) від 24.04.2013. Остаточне повернення кредиту (заборгованості за всіма отриманими відповідно до договору окремими частинами кредиту), нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій позичальник зобов'язується здійснити не пізніше кінцевого терміну повернення кредиту, визначеного п. 1.1.2 договору.

Додатком №1 до Кредитного договору сторони погодили графік зменшення ліміту кредитної лінії, а саме дату початку дії ліміту кредитної лінії та його розмір.

30.05.2014 між сторонами був укладений договір про внесення змін і доповнень №4 до Кредитного договору, яким сторони домовились внести зміни до деяких пунктів Кредитного договору, в тому числі, змінивши розмір процентної ставки за користування кредитом, умови повернення кредиту, нарахування та сплати процентів тощо.

26.06.2014 сторони уклали договір про внесення змін і доповнень №5 до Кредитного договору, яким внесли змін в п. 4.4 Кредитного договору, виклавши його в наступній редакції: «Повернення кредиту позичальником здійснюється шляхом перерахування коштів із свого поточного рахунку на позичковий рахунок. Заборгованість за кредитом повертається позичальником у відповідності до графіка, а у випадку, якщо такий графік не укладений - не пізніше кінцевого терміну повернення кредиту, передбаченого п. 1.1.2 цього договору.».

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання недійсними договорів про внесення змін і доповнень №4 від 30.05.2014 та №5 від 26.06.2014 до Кредитного договору.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За змістом п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як на підставу для визнання недійсними договорів про внесення змін і доповнень №4 від 30.05.2014 та №5 від 26.06.2014 до Кредитного договору позивач вказує на те, що такі договори директором Товариства Махіновим М.К. (прізвище якого зазначено в реквізитах позичальника) не підписувались, а підпис від імені нього виготовлений невстановленою особою.

При цьому позивач вказує, що до ознайомлення з матеріалами справи Господарського суду Житомирської області №906/763/15 за позовом Банку до Товариства про стягнення заборгованості за Кредитним договором, в якій і знаходилися копії оскаржуваних у даній справі договорів, про їх існування позивачу взагалі не було відомо.

Згідно з ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ст. 237, 239 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Як вбачається із матеріалів справи, Кредитний договір від імені позивача був підписаний його директором Махіновим Михайлом Костянтиновичем, що діяв на підставі Статуту, а також скріплений печаткою Товариства.

Оспорювані у даній справі договори про внесення змін і доповнень №4 від 30.05.2014 та №5 від 26.06.2014 до Кредитного договору також у розділі реквізитів сторін містять підпис директора позичальника (Товариства) Махінова М.К., скріплений відбитком печатки Товариства.

Позивач вказує, що даний підпис є підробленим, оскільки директор Товариства Махінов М.К. ніколи вказаних договорів про внесення змін до Кредитного договору не підписував, а також не був обізнаний про їх існування.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов'язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивач вказує, що про існування оскаржуваних договорів він дізнався після ознайомлення з матеріалами справи Господарського суду Житомирської області №906/763/15, проте жодного доказу того, що позивач звертався до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення підробки документів від імені директора Товариства матеріали справи не містять.

З метою встановлення автентичності підпису уповноваженого представника позивача на оскаржуваних договорах, ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 у справі №910/6279/17 призначено судову почеркознавчу експертизу.

В той же час, 14.06.2018 до Господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали справи №910/8973/17, разом із повідомленням №14687/17-32/14688/17-33 від 24.05.2018 про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи.

Зокрема, неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи полягала у відсутності в матеріалах справи оригіналів договорів про внесення змін і доповнень №4 від 30.05.2014 та №5 від 26.06.2014 до Кредитного договору.

Відповідно до п. 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказ Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5, основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Цією експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукопису під впливом будь-яких (природних, штучних) збиваючих факторів; у незвичних умовах або в незвичайному стані виконавця, навмисно зміненим почерком, з наслідуванням почерку іншої особи; визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо).

Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації (п. 1.3 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказ Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5).

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що об'єкти дослідження вилучені слідчим органом, про що складено Протокол тимчасового до супу до речей і документів від 13.04.2016, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2016. Таким чином, у матеріалах справи відсутні оригінали спірних договорів, а учасники судового процесу повідомили суд про неможливість їх надання.

З огляду на викладене, призначена ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 у справі №910/6279/17 судово-почеркознавча експертиза не була виконана.

В той же час суд відзначає, що матеріали справи не містять жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання підпису від імені Махінова М.К. на договорах про внесення змін і доповнень №4 від 30.05.2014 та №5 від 26.06.2014 до Кредитного договору іншою невстановленою особою.

Більш того суд звертає увагу на те, що спірні договори про внесення змін і доповнень до Кредитного договору містять відбиток печатки Товариства, проставлений на підписі його директора.

Відповідно до приписів чинного законодавства відповідальність та контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств.

Також відбиток печатки позивача міститься як на Кредитному договорі, так і на оскаржуваних договорах про внесення змін і доповнень, при цьому позивач не посилався на незаконне використання печатки, звернення до правоохоронних органів із заявою про викрадення або підроблення печатки Товариства тощо, а матеріали справи не містять доказів неправомірного використання такої печатки невідомою особою.

З огляду на викладене, оскільки позивач не заперечує проти автентичності відтиску печатки, проставленого на спірних договорах, а матеріали справи не містять доказів існування кримінального провадження за фактом підробки як підпису директора Товариства, так і печатки, відтиск печатки на вказаних документах є свідченням участі Товариства як юридичної особи у здійсненні певної господарської операції (в даному випадку - укладенні договорів про внесення змін і доповнень №4 від 30.05.2014 та №5 від 26.06.2014 до Кредитного договору).

Також суд відзначає, що згідно зі ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює цивільні права та обов'язки з моменту його вчинення.

Вказана стаття містить норму, що правочин, в наступному схвалений юридичною особою, шляхом прийняття його до виконання, створює цивільні права та обов'язки для цієї юридичної особи з моменту його вчинення. При цьому, ступень перевищення повноважень особою, яка підписала цей правочин від імені юридичної особи, значення для застосування ст. 241 Цивільного кодексу України не має.

Даний висновок підтверджується, зокрема п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», в якому вказано, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 16.05.2018 у справі №910/11163/17, наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, передача транспортних засобів, зняття їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та прийняття часткової або повної оплати за спірними договорами).

Із матеріалів справи вбачається, що договором про внесення змін і доповнень №4 від 30.05.2014 до Кредитного договору сторони домовились пункт 4.6 Кредитного договору викласти в наступні редакції: «Сплата позичальником процентів здійснюється щомісячно в строк з 25-го числа по останній робочий день поточного місяця на рахунок № в Замостянському відділенні ПАТ «Банк «Київська Русь», код Банку (МФО) 319092, виходячи із фактичної заборгованості за кредитом. Проценти, нараховані за останній (неоплачений) період користування кредитом, сплачуються позичальник одночасно з остаточним поверненням кредиту. У випадку порушення позичальником встановлених цим пунктом договору строків сплати процентів, сума несплачених в строк процентів вважається прострочено. Та переноситься Банком на рахунки для обліку прострочених нарахованих доходів не пізніше наступного робочого дня після встановленого строку сплати процентів.».

В матеріалах справи містяться банківські виписки з особового рахунку №, з яких вбачається здійснення нарахування на вказаний рахунок відсотків за користування Товариством кредитом на підставі Кредитного договору.

При цьому, позивачем жодним чином не було спростовано правомірності дій Банку щодо відкриття такого рахунку на підставі договору внесення змін і доповнень №4 від 30.05.2014, а також здійснення нарахування на нього відсотків за користування кредитом, що свідчить про обізнаність позивача із положеннями укладеного договору, та згоду з його умовами.

З урахуванням викладеного, позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договори про внесення змін і доповнень №4 від 30.05.2014 та №5 від 26.06.2014 до Кредитного договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірні правочини; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірних правочинів; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання договорів про внесення змін і доповнень №4 від 30.05.2014 та №5 від 26.06.2014 до Кредитного договору недійсними.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог Товариства необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16.10.2018.

Суддя В.П. Босий