РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.10.2018 Справа № 910/21329/17
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Приватної компанії з обмеженою відповідальністю ГОЛДЕНБЕРГ АССЕТС ЛТД (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача

Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Архітектор»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Городецький пасаж»

2. Компанія Сенатум Холдінгс Лімітед (Senatum Holdings Limited)

про витребування земельних ділянок

Представники учасників справи:

від прокуратури: Винник О.О.

від позивача: Власенко І.І. за довіреністю № 225-КМГ-2895 від 08.08.2018;

від відповідача: Оганесян А.Г.

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився;

від третьої особи-3: Іващук Л.А. за довіреністю від 11.05.2018;

Присутні у судовому засіданні: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Приватної компанії з обмеженою відповідальністю ГОЛДЕНБЕРГ АССЕТС ЛТД (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd) (далі - відповідач) про:

- витребування від Приватної компанії з обмеженою відповідальністю ГОЛДЕНБЕРГ АССЕТС ЛТД (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd) земельної ділянки по вулиці Хрещатик, 13-Б у Печерському районі м. Києва, площею 0,0600 га (кадастровий номер: :76:027:0170), вартістю 4 242 888, 00 грн. на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради;

- витребування від Приватної компанії з обмеженою відповідальністю ГОЛДЕНБЕРГ АССЕТС ЛТД (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd) земельної ділянки, розташованої по вулиці Архітектора Городецького, 4-6 у Печерському районі м. Києва, площею 0,2862 га (кадастровий номер: :76:027:0171), вартістю 20 238 575, 80 грн. на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради;

- витребування від Приватної компанії з обмеженою відповідальністю ГОЛДЕНБЕРГ АССЕТС ЛТД (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd) земельної ділянки, розташованої по вулиці Архітектора Городецького, 8-А у Печерському районі м. Києва, площею 0,1775 га (кадастровий номер: :76:027:0172), вартістю 12 551 877, 00 грн. на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурор вказує на те, що в судовому порядку було визнано недійсним рішення Київської міської ради та укладений на його підставі договір купівлі-продажу земельної ділянки, що є підставою для витребування майна на користь його власника - територіальної громади міста Києва у Приватної компанії з обмеженою відповідальністю ГОЛДЕНБЕРГ АССЕТС ЛТД (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd), яка є її останнім власником на підставі Договорів купівлі-продажу.

Одночасно з позовною заявою прокурором було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, відповідно до змісту якої прокурор просить суд заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти дії, пов'язані з реєстрацією прав на наступні земельні ділянки: земельна ділянка, розташована за адресою місто Київ, вулиця Хрещатик, 13-Б, кадастровий номер :76:027:0170 площею 0,0600 га; земельна ділянка, розташована за адресою місто Київ, вулиця Архітектора Городецького 4-6, кадастровий номер :76:027:0171, площею 0, 2862 га; земельна ділянка, розташована за адресою місто Київ, вулиця Архітектора Городецького, 8-А, кадастровий номер: :76:027:0172, площею 0,1775 га.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.12.2017 порушено провадження у справі № 910/21329/17, на підставі статті 27 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017) залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Городецький пасаж» (далі - третя особа-1) та Компанію Сенатум Холдінгс Лімітед (Senatum Holdings Limited) (далі - третя особа-2), розгляд справи призначено на 12.12.2017 року.

Одночасно, вказаною ухвалою в порядку статті 65 Господарського процесуального кодексу України витребувано у Головного управління Держгеокадастру у м. Києві належним чином завірені копії всіх документів щодо земельної ділянки на вул. Хрещатик, 13-Б у Печерському районі м. Києва, кадастровий номер :76:027:0170, площею 0,0600га; земельної ділянки по вул. Архітектора Городецького 4-6 у Печерському районі м. Києва, площею 0,2862 га, кадастровий номер :76:027:0171; земельної ділянки по вул. Архітектора Городецького 8-А у Печерському районі м. Києва, площею 0,2862 га, кадастровий номер :76:027:0172.

11.12.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником прокуратури подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

12.12.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником третьої особи-1 подано клопотання про зупинення провадження у справі на строк, достатній для вручення судового доручення за кордоном.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.12.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 12.06.2018 року, в порядку статті 125 Господарського процесуального кодексу України вирішено звернутись з судовим дорученням до Центрального органу запитуваної Держави: ROYAL COURTS OF JUSTICE GROUP, Foreign Process Section Room E16, Royal Courts of Justice Strand, London, WC2A 2LL, для подальшого вручення документів відповідачу - Приватній компанії з обмеженою відповідальністю Голденберг Ассетс ЛТД (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd), згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі зупинено до 12.06.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.12.2017 поновлено провадження у справі № 910/21329/17 , заяву Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 про вжиття заходів забезпечення позову залишено без задоволення; зупинено провадження у справі № 910/21329/17 до 12.06.2018 року.

05 червня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Архітектор» надійшло клопотання про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Вищевказана заява мотивована тим, що рішення суду у даній справі може вплинути на права та обов'язки мешканців житлового будинку № 4 по вулиці Архітектора Городецького - членів ОСББ «Архітектор», оскільки спірні земельні ділянки є прибудинковою територією житлових будинків № 4 та № 6 по вулиці Архітектора Городецького та єдиним проїздом між зазначеними будинками та частиною скверу.

Оскільки 15.12.2017 року набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, ухвалою господарського суду міста Києва від 12.06.2018 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 01.10.2018) поновлено провадження у справі № 910/21329/17, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 09.07.2018 року.

04 липня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. При цьому, відповідач зазначає, що не повернувши сплачені за земельну ділянку кошти Київська міська рада визнала відчуження земельної ділянки законною та здійсненою з волі власника. Також, посилаючись на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі Стретч проти Сполученого Королівства від 24.06.2003, відповідач вказує на те, що самі по собі порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення спірного майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна. Крім того, відповідач просить суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності.

Одночасно, у відзиві на позовну заяву відповідачем викладено клопотання про зупинення провадження у справі № 910/21329/17 до вирішення пов'язаної з нею іншої справи № 757/30606/15-ц в Апеляційному суді міста Києва.

05 липня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником третьої особи-1 подано клопотання про зупинення провадження у справі № 910/21329/17 до вирішення пов'язаної з нею іншої справи № 757/30606/15-ц в Апеляційному суді міста Києва.

09 липня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником прокуратури подано відповідь на відзив, відповідно до змісту якого прокурор вважає доводи відповідача про сплив строків позовної давності безпідставними, оскільки строки позовної давності до спірних правовідносин не застосовуються.

У підготовчому засіданні 09.07.2018 року на підставі статті 50 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Архітектор» (далі - третя особа-3) та відкладено розгляд поданих відповідачем та третьою особою-1 клопотань про зупинення провадження у справі до встановлення фактичних обставин справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.07.2018 підготовче засідання у справі № 910/21329/17 відкладено на 26.07.2018 року.

11 липня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано пояснення щодо наявності підстав для зупинення провадження у справі.

26 липня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником прокуратури були подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.07.2018 підготовче засідання відкладено на 13.08.2018 року.

08 серпня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до змісту яких відповідач не погоджується з доводами прокурора в частині того, що до спірних правовідносин не застосовуються строки позовної давності. Також, відповідач ще раз просить зупинити провадження у справі № 910/21329/17 до вирішення Апеляційним судом м. Києва справи № 757/30606/15-ц, а також в порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України витребувати у Київської місцевої прокуратури № 6 витяг з ЄРДР та матеріали кримінального провадження № 0000202 від 21.05.2015 та № 0000285 від 04.12.2015, а також матеріали кримінальної справи № 60-4260.

08 серпня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником прокуратури подано заперечення на клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

10 серпня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником третьої особи-1 подано клопотання про застосування строків позовної давності.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.08.2018 відмовлено у задоволенні поданих відповідачем та третьою особою-1 клопотань про зупинення провадження у справі, відмовлено у задоволенні поданого відповідачем клопотання про витребування додаткових доказів у справі, продовжено строк проведення підготовчого засідання у справі № 910/21329/17 на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 10.09.2018 року.

22 серпня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником прокуратури подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

23 серпня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

30 серпня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником третьої особи-3 подані пояснення на позовну заяву та відзив на позовну заяву, відповідно до змісту яких третя особа-3 просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/21329/17 до судового розгляду по суті на 03.10.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.10.2018 в судовому засіданні оголошено перерву до 08.10.2018 року.

03 жовтня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником третьої особи-3 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

05 жовтня 2018 року від представника третьої особи-1 надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судове засідання 08.10.2018 року представники третьої особи-1 та третьої особи-2 не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що неявка представників третіх осіб 1 та 2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету

У судовому засіданні 08.10.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23 квітня 2009 року Київською міською радою було прийнято рішення № 343/1399 «Про продаж земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» для будівництва, експлуатації та обслуговування підземного багатоповерхового паркінгу з вбудованими та прибудованими приміщеннями адміністративного, торговельного та громадського призначення на вул. Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва», яким:

- погоджено звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки на вул. Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва;

- затверджено вартість земельної ділянки у розмірі 15 974 709, 00 грн. на підставі експертної грошової оцінки (висновок експерта про ринкову вартість земельної ділянки від 29.07.2008);

- вирішено продати товариству з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» земельну ділянку площею 0,5237 га за 15 974 709, 00 грн. для будівництва, експлуатації та обслуговування підземного багатоповерхового паркінгу з вбудованими та прибудованими приміщеннями адміністративного, торговельного та громадського призначення на вул. Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва, яка перебуває в оренді у товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» згідно з договором оренди від 18.08.2008 № 82-6-00510;

- затверджено умови продажу товариству з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» земельної ділянки на вул. Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва (згідно з додатком);

- доручено Головному управлінню земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) забезпечити оформлення в двотижневий термін договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,5237 га на вул. Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва за ціною та на умовах, визначених цим рішенням; після сплати повному вартості земельної ділянки оформити та видати товариству з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» в установленому порядку державний акт на право власності на земельну ділянку.

01 липня 2010 року між Київською міською радою (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демяненко Т.М. за № 586.

Згідно з пунктом 1.1. даного Договору Продавець на підставі рішення Київської міської ради від 23.04.2009 року за № 343/1399 продав, а Покупець купив земельну ділянку, місце розташування якої на вулиці Архітектора Городецького, 6-а, у Печерському районі м. Києва загальною площею 0,5237 га, кадастровий номер: :76:027:0039, у межах, які перенесені у натуру (на місцевість) і зазначені у технічній документації земельної ділянки.

За даними довідки № ОО-10842/2010 про відсутність (наявність) обмежень (обтяжень) на земельну ділянку, виданої Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 01 липня 2010 року за № 1850-д на вищевказану земельну ділянку зареєстровано обмеження (обтяження):

1) Ухвала Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2009 по справі № 2 3469/2009;

2) Ухвала Печерського районного суду м. Києва від 07.05.2010 № 2-136/2010 щодо скасування ухвали Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2009;

3) Ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2010 по справі № 2а-1750/10;

4) Ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2010 по справі № 2а-1750/10 стосовно скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2010 по справі № 2а-1750/10;

5) Ухвала Апеляційного суду м. Києва від 30.06.2010 - Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 07.05.2010 залишити без змін.

Земельна ділянка, що продається, належить до земель державної власності на підставі статті 13 Конституції України, повноваження щодо розпорядження якими здійснює Київська міська рада згідно з пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Пунктом 1.2. Договору визначено, що земельна ділянка, зазначена в п. 1.1., продається для будівництва, експлуатації та обслуговування підземного багатоповерхового паркінгу з вбудованими та прибудованими приміщеннями адміністративного, торговельного та громадського призначення.

Ціна продажу земельної ділянки за цим Договором становить 15 974 709, 00 грн. (пункт 2.1. Договору).

06 липня 2010 року Товариству з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» було видано Державний акт № 02-8-00286 на право власності на земельну ділянку площею 0,5237 га, яка розташована на вулиці Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.05.2011 у справі № 2а-96/11, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.06.2012 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.10.2012, визнано протиправним та скасовано рішення № 343/1399 від 23 квітня 2009 року «Про продаж земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» для будівництва, експлуатації та обслуговування підземного багатоповерхового паркінгу з вбудованими та прибудованими приміщеннями адміністративного, торговельного та громадського призначення на вул. Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва».

Під час розгляду вищевказаного спору судами було встановлено, що земельна ділянка, яка продана Товариству з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС», є прибудинковою територією житлових будинків № 4 та № 6 по вулиці Городецького в місті Києві, до якої входить також і проїзд між зазначеними будинками, та використовується для експлуатації та обслуговування житлового будинку № 4 по вулиці Архітектора Городецького у Печерському районі міста Києва.

Крім того, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2013 у справі № 757/8077/13-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.12.2013, визнано недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,5237 га, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 6-а, укладений 01.07.2010 року між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» за реєстраційним № 586, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демяненко Т.М., скасувавши державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,5237 га, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 6-а, виданий 06.07.2010 року товариству з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 02-8-00286, скасувавши державну реєстрацію за товариством з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» земельної ділянки площею 0,5237 га, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 6-а.

Проте, під час перегляду вищевказаного судового рішення в апеляційному порядку, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Городецький пасаж» (Покупець) було укладено Договір від 10.12.2013 купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вегерою Л.О. за № 2701.

За умовами даного Договору Продавець передає у власність Покупця (продає), а Покупець приймає (купує) належну Продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,5237 га, кадастровий номер :76:027:0039, цільове призначення (використання): будівництво, експлуатація та обслуговування підземного багатоповерхового паркінгу з вбудованими та прибудованими приміщеннями адміністративного, торговельного та громадського призначення, що розташована за адресою: місто Київ, вулиця Архітектора Городецького, 6а, та сплачує обумовлену цим Договором ціну.

Відповідно до пункту 2.1. Договору за погодженням сторін продаж земельної ділянки вчиняється за 16 550 000, 00 грн. без ПДВ, які Покупець зобов'язується перерахувати до 31.12.2015 року на розрахунковий рахунок Продавця.

17 грудня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Городецький пасаж» (Продавець) та Компанією з обмеженою відповідальністю Сенатум Холдінгс Лімітед (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до змісту якого Продавець передає у власність Покупця (продає), а Покупець приймає (купує) належну Продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,5237 га, кадастровий номер :76:027:0039, цільове призначення (використання): будівництво, експлуатація та обслуговування підземного багатоповерхового паркінгу з вбудованими та прибудованими приміщеннями адміністративного, торговельного та громадського призначення, що розташована за адресою: місто Київ, вулиця Архітектора Городецького, 6-а, та сплачує обумовлену цим Договором ціну.

Згідно з пунктом 2.1. Договору за погодженням сторін продаж земельної ділянки вчиняється за ціною 16 750 000, 00 грн., що складає 2 095 584, 00 доларів США за курсом НБУ станом на дату підписання Договору, які Покупець зобов'язується перерахувати до 31 грудня 2015 року включно на розрахунковий рахунок Продавця.

Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДГЕОПРОЕКТ» були виконані роботи зі складання технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 0,5237 га (кадастровий номер: :76:027:0039) на вул. Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва.

В результаті поділу створено 3 нові земельні ділянки, а саме:

- площею 0,0600 га по вулиці Хрещатик, 13-Б, кадастровий номер: :76:027:0170;

- площею 0,2862 га по вул. Архітектора Городецького, 4-6, кадастровий номер: :76:027:0171;

- площею 0,1775 га по вулиці Архітектора Городецького, 8-А, кадастровий номер: :76:027:0172.

В подальшому, між Компанією з обмеженою відповідальністю Сенатум Холдінгс Лімітед (Продавець) та відповідачем (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11.12.2015, за умовами якого Продавець передає у власність Покупця (продає), а Покупець приймає (купує) належну Продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :76:027:0170, що розташована за адресою: місто Київ, вулиця Хрещатик, 13-Б, та сплачує обумовлену цим Договором ціну.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що за погодженням сторін продаж земельної ділянки вчиняється за ціною 81 345, 00 доларів США, які Покупець зобов'язується перерахувати до 31.12.2016 року (включно) на розрахунковий рахунок Продавця.

Крім того, 11.12.2015 року між Компанією з обмеженою відповідальністю Сенатум Холдінгс Лімітед (Продавець) та відповідачем (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого Продавець передає у власність Покупця (продає), а Покупець приймає (купує) належну Продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,2862 га, кадастровий номер :76:027:0171, що розташована за адресою: місто Київ, вулиця Архітектора Городецького, 4-6, та сплачує обумовлену цим Договором ціну.

За погодженням сторін продаж земельної ділянки вчиняється за ціною 388 012, 00 доларів США, які Покупець зобов'язується перерахувати до 31.12.2016 (включно) на розрахунковий рахунок Продавця (пункт 2.1. Договору).

Також, 11.12.2015 року між Компанією з обмеженою відповідальністю Сенатум Холдінгс Лімітед (Продавець) та відповідачем (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого Продавець передає у власність Покупця (продає), а Покупець приймає (купує) належну Продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,1775 га, кадастровий номер :76:027:0172, що розташована за адресою: місто Київ, вулиця Архітектора Городецького, 8-А, та сплачує обумовлену цим Договором ціну.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що за погодженням сторін продаж земельної ділянки вчиняється за ціною 240 643, 00 доларів США, які Покупець зобов'язується перерахувати до 31.12.2016 (включно) на розрахунковий рахунок Продавця.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурор вказує на те, що в судовому порядку було визнано недійсним рішення Київської міської ради та укладений на його підставі договір купівлі-продажу земельної ділянки, що є підставою для витребування майна на користь його власника - територіальної громади міста Києва у Приватної компанії з обмеженою відповідальністю ГОЛДЕНБЕРГ АССЕТС ЛТД (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd), яка є її останнім власником на підставі Договорів купівлі-продажу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Виходячи з приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України (статті 1 Господарського процесуального кодексу України, що діяла на момент звернення з позовом у даній справі) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначена норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якою визначено способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання.

При цьому, слід зазначити, що захисту підлягає порушене право, або таке, що не визнається чи оспорюється.

Отже з наведених норм права вбачається, що зверненню з позовом до суду має передувати наявність об'єктивних обставин щодо порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів особи, а не суб'єктивне відношення особи до таких обставин.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Положеннями статті 14 Конституції України закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності.

Крім того, з урахуванням статей 1, 2, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю.

Правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Згідно з положеннями статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади, а здійснення органом місцевого самоврядування права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може оцінюватись вираженням волі територіальної громади

Відповідно до пункту 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради приймається відкритим (у тому числі поіменним) або таємним голосуванням.

Під час розгляду справи судом встановлено, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.05.2011 у справі № 2а-96/11, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.06.2012 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.10.2012, визнано протиправним та скасовано рішення № 343/1399 від 23 квітня 2009 року «Про продаж земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» для будівництва, експлуатації та обслуговування підземного багатоповерхового паркінгу з вбудованими та прибудованими приміщеннями адміністративного, торговельного та громадського призначення на вул. Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва».

Крім того, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2013 у справі № 757/8077/13-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.12.2013, визнано недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,5237 га, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 6-а, укладений 01.07.2010 року між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» за реєстраційним № 586, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демяненко Т.М., скасувавши державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,5237 га, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 6-а, виданий 06.07.2010 року товариству з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 02-8-00286, скасувавши державну реєстрацію за товариством з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» земельної ділянки площею 0,5237 га, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 6-а.

Задовольняючи позовні вимоги суди виходили з того, що рішення № 343/1399 від 23 квітня 2009 року «Про продаж земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «ПРЕСТИЖБУДСЕРВІС» для будівництва, експлуатації та обслуговування підземного багатоповерхового паркінгу з вбудованими та прибудованими приміщеннями адміністративного, торговельного та громадського призначення на вул. Архітектора Городецького, 6-а у Печерському районі м. Києва» прийнято з порушення статті 42 Земельного кодексу України, оскільки Київською міською радою не враховані інтереси власників будинку та їх об'єднання «Архітектор», що, як встановлено судом, відповідно до витягу з бази даних Державного земельного кадастру від 26.05.2009 р. земельна ділянка, яка передана ТОВ «Престижбудсервіс», є прибудинковою територіє житлових будинків № 4 та № 6 по вул. Архітектора Городецького у м. Києві, і єдиним проїздом між зазначеними будинками та частиною скверу, що згідно генерального плану міста житлові будинки № 4 та № 6 по вул. Карла Маркса (нині Архітектора Городецького) запроектовані у 1948-1949 рр., мають входи до парадних через єдиний міжбудинковий проїзд. Крім того, суд, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що при винесенні оскаржуваного рішення Київська міська рада не дотрималась вимог Закону України «Про планування і забудову територій», згідно з яким до будівництва окремого об'єкту містобудування на території кварталу існуючої забудови розробляється містобудівне обґрунтування об'єкта містобудування, що в порушення вимог ст. 8 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» при прийнятті спірного рішення Київська міська рада не врахувала рішення загальних зборів громадян за місцем їх проживання, їх прав та інтересів, не провела громадські слухання.

Згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до норм статей 330, 387, 388 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу.

Виходячи з системного аналізу наведеної норми, витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову.

Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Предметом доказування у справах за такими позовами є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача тощо. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

Вказаний спосіб захисту орієнтований на захист безпосередньо права власності і не пов'язаний з будь-якими конкретними зобов'язаннями між власником і порушником.

Зазначені у позовній заяві підстави повинні підтверджувати право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття його з володіння, наявність спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.

При цьому, суд зазначає, що на наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а стаття 346 Цивільного кодексу України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв'язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його перепродажу, що відбулося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею, було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

У такому випадку чинне законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, права відчужувати це майно.

Крім того, витребування власником майна від добросовісного набувача також можливе, якщо буде встановлено, що власник самостійно здійснив відчуження майна (передачу його у володіння іншій особі) згідно з правочином, який у подальшому визнаний недійсним з підстав наявності дефекту волі правочину - власника майна, але набувач за цим недійсним правочином у свою чергу здійснив відчуження майна також за правочином іншій, третій особі.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 Цивільного кодексу України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (частина 1 статті 142 Конституції України).

Відповідно до частини 1 статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Таким чином, вищевказаними положеннями Основного Закону України закріплено, що до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Виходячи з положень пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про столицю України місто-герой Київ» визначено, що місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Пунктами «а», «б», «в», «г» статті 9 Земельного кодексу України встановлено, що до повноважень, зокрема, Київської міської ради у галузі земельних відносин на їх території належить розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Таким чином, право власності та право користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності виникає лише за наявності рішення зазначених органів і тільки в межах вказаних в цих рішеннях. Такі повноваження в межах міста Києва є виключною компетенцією Київської міської ради.

Отже, єдиною підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності в м. Києві для громадян та юридичних осіб є відповідне рішення Київської міської ради. Статтею 172 Цивільного кодексу України передбачено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом.

При цьому, статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада міста Києва як власник спірних земельних ділянок делегує Київській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Саме таку правову позицію викладено у постановах Верхового Суду України від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15 та № 522/10652/15-ц, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15 від 23.11.2016, а також у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 711/802/17.

Зважаючи на те, що рішення Київської міської ради про відчуження земельної ділянки за адресою: вулиця Архітектора Городецького, будинок 6-а у Печерському районі міста Києва визнано незаконним та скасовано, суд дійшов висновку про те, що не було волевиявлення законного власника на відчуження спірних земельних ділянок.

Таким чином, оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 Цивільного кодексу України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом України у постановах від 17.10.2011 у справі № 5002/8/5447-2010 та від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15.

Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно з частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що внаслідок прийняття незаконного рішення Київської міської ради та набуття особами права власності на спірні земельні ділянки порушені права та інтереси держави як власника земель, оскільки із державної власності протиправно вибули землі зазначеної категорії, у зв'язку з чим державу в особі компетентних органів позбавлено права власності та права користування на землю.

Відповідач і є добросовісним набувачем, проте, він не став легітимним власником спірних земельних ділянок, оскільки його власником залишається територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування.

Враховуючи вищевикладене, спірні земельні ділянки підлягають витребуванню від Приватної компанії з обмеженою відповідальністю Голден берг Ассентс ЛТД на підставі пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України на користь Київської міської ради, як розпорядника землями міста Києва.

При цьому посилання відповідача на те, що за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна, є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

За обставинами справи «Стретч проти Сполученого Королівства» на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року, заявник у 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав у суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, у процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації, орган місцевої влади перевищив свої повноваження.

Застосовуючи положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника, Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.

Однак у справі, яка переглядається, обставини справи є істотно відмінними.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном.

Визнання недійсними рішення Київської міської ради та укладеного на його підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідає критерію законності, оскільки вони порушують зазначені в судових рішеннях приписи законодавства.

У даній справі "суспільним", "публічним" інтересом звернення прокурора з даним позовом є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення правового режиму використання спірних земельних ділянок.

Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (пункт 54 рішення).

Отже, обставини справ «Федоренко проти України» і «Стретч проти Сполученого Королівства» та справи, яка переглядається, істотно різняться, а тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в кожній з цих справ не можуть бути тотожними, а висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» не може бути безумовним прецедентом при розгляді даної справи.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном.

Стосовно доводів відповідача в частині того, що вимагаючи повернути спірні земельні ділянки позивач не просить застосувати реституцію, тобто не повернувши сплачені за спірні земельні ділянки кошти позивач визнав відчуження земельної ділянки законною та здійсненою з волі власника, суд зазначає наступне.

Питання компенсації добросовісному набувачу має вирішуватися за заявою такої особи у контексті статті 661 Цивільного кодексу України з вимогою до продавця товару, а не до територіальної громади, яка має право на витребування земельної ділянки, і зазначене відповідає критерію законності.

Тобто, відповідач не позбавлений права пред'явити вимоги до особи, у якої він придбав спірні земельні ділянки, на підставі статті 661 Цивільного кодексу України про відшкодування завданих збитків, що буде вважатися справедливою сатисфакцією.

Що стосується заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суть і призначення строку позовної давності полягає у забезпеченні цивільних правовідносин, у гарантуванні принципу правової визначеності між сторонами таких відносин.

Частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України регламентує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Під час розгляду відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог прокурора та відмову в задоволенні позову.

За приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому суд звертає увагу на те, що заявлення спірних вимог пов'язано із вибуттям майна із державної власності та має на меті захист інтересів держави, спрямований на задоволення суспільної потреби у відновленні законності у вирішенні спору щодо відчуження об'єкта державної власності на користь юридичної особи, що зрештою впливає на дотримання критерію пропорційності, який передбачає справедливу рівновагу (баланс) між інтересами держави (суспільства) та особи.

Доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки відповідач набув право власності на земельні ділянки, який є предметом спору в даній справі 11.12.2015, а з цим позовом прокурор звернувся до суду 29.11.2017, тобто в межах строку позовної давності.

Аналогічну правову позицію щодо обчислення строків позовної давності викладено у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 711/802/17, від 06.06.2018 у справі № 520/14722/16-ц.

Щодо заяви третьої особи-1 про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Як зазначалось вище, положеннями частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

Відповідно до статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Городецький пасаж» було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, та відповідно до частини 5 статті 50 Господарського процесуального кодексу України має процесуальні права та обов'язки, встановлені статтею 42 цього Кодексу.

З аналізу вищевказаних приписів чинного законодавства вбачається, що заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності.

Зокрема, частиною 5 статті 50 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, мають процесуальні права та обов'язки, встановлені статтею 42 цього Кодексу; при цьому, права сторони, визначені, зокрема, статтею 42 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 Цивільного кодексу України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 22.02.2018 у справі № 910/23965/16.

З огляду на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Городецький пасаж» бере участь у даній справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, суд зазначає, що заява третьої особи-1 про застосування строку позовної давності не підлягає розгляду.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

При цьому, враховуючи подане прокурором клопотання про повернення зайве сплаченого судового збору, суд на підставі пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» вважає за необхідне задовольнити його, оскільки під час звернення з даним позовом до суду прокурором внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 до Приватної компанії з обмеженою відповідальністю ГОЛДЕНБЕРГ АССЕТС ЛТД (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd) про витребування земельних ділянок задовольнити в повному обсязі.

2. Витребувати від Приватної компанії з обмеженою відповідальністю ГОЛДЕНБЕРГ АССЕТС ЛТД (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd) (Tritonos, 1 Petrou kai Ravlou, 3076 Limassol Cyprus) земельну ділянку, розташовану по вулиці Хрещатик, 13-Б у Печерському районі міста Києва, площею 0,0600 га (кадастровий номер: :76:027:0170), вартістю 4 242 888, 00 грн. на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; код ЄДРПОУ 2288314).

3. Витребувати від Приватної компанії з обмеженою відповідальністю ГОЛДЕНБЕРГ АССЕТС ЛТД (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd) Tritonos, 1 Petrou kai Ravlou, 3076 Limassol Cyprus) земельну ділянку, розташовану по вулиці Архітектора Городецького, 4-6 у Печерському районі міста Києва, площею 0,2862 га (кадастровий номер: :76:027:0171), вартістю 20 238 575, 80 грн. на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; код ЄДРПОУ 2288314).

4. Витребувати від Приватної компанії з обмеженою відповідальністю ГОЛДЕНБЕРГ АССЕТС ЛТД (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd) (Tritonos, 1 Petrou kai Ravlou, 3076 Limassol Cyprus) земельну ділянку, розташовану по вулиці Архітектора Городецького, 8-А у Печерському районі міста Києва, площею 0,1775 га (кадастровий номер: :76:027:0172), вартістю 12 551 877, 00 грн. на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (01044, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; код ЄДРПОУ 2288314).

5. Стягнути з Приватної компанії з обмеженою відповідальністю ГОЛДЕНБЕРГ АССЕТС ЛТД (Private company limited by Shares Goldenberg Assets Ltd) (Tritonos, 1 Petrou kai Ravlou, 3076 Limassol Cyprus) на користь Прокуратури міста Києва (03150, місто Київ, вулиця Предславинська, будинок 45/9; ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 240 000 (двісті сорок тисяч) грн. 00 коп.

6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

7. Повернути Прокуратурі міста Києва з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 251 921 (двісті п'ятдесят одну тисячу дев'ятсот двадцять одну) грн. 47 коп. судового збору, сплаченого на підставі платіжного доручення № 1561 від 22.11.2017, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

8. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

9. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

10. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 12.10.2018 року.

Суддя М.Є. Літвінова