РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.10.2018Справа № 910/7087/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство

"ПЕЩЕРІН"

до I.B.L. Srl

про стягнення 104 058, 09 євро

та за зустрічним позовом Компанії I.B.L. Srl

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "ПЕЩЕРІН"

про визнання Контракту купівлі-продажу № ІТ-117-0416 частково недійсним

Представники учасників справи:

від позивача: Пещерін Є.І.;

Демчук Д.В. за довіреністю від 06.09.2018;

Корчев Ю.Д. за довіреністю від 06.09.2018;

від відповідача: Шаповалова К.Г. - адвокат.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Пещерін» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Компанії I.B.L. Srl (далі - відповідач) про стягнення 119 189, 72 Євро, з яких 112 000, 00 євро основного боргу, 5 699, 40 євро пені, 1 490, 32 євро 3% річних.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.05.2017 порушено провадження у справі № 910/7087/17, її розгляд призначено на 25.10.2017 року.

Одночасно, вищевказаною ухвалою вирішено звернутися до Міністерства юстиції Італії із судовим дорученням про надання правової допомоги щодо вручення судових документів відповідачеві - I.B.L. Srl, в порядку статті 125 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим провадження у справі № 910/7087/17 зупинено до 25.10.2017 року на підставі статті 79 Господарського процесуального кодексу України.

23.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від компетентного органу Італії повернулись скеровані господарським судом міста Києва документи для вручення відповідачеві та зазначено, що адресою відповідача є Villafranca Veronese via Spagna 1/A - 37069.

24 жовтня 2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано додаткові документи для долучення до матеріалів справи та заяву, відповідно до змісту якої позивач вказує, що він поніс наступні судові витрати: 51 954, 92 грн. на сплату судового збору, 5 263, 00 євро на правову допомогу, 14 006, 00 грн. на послуги перекладача та нотаріальне засвідчення документів, 1 041, 00 грн. кур'єрські послуги, 800 євро на отримання витягу з Реєстру підприємств Італії.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.10.2017 поновлено провадження у справі № 910/7087/17.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.10.2017 розгляд справи відкладено на 25.04.2018, зупинено провадження у справі № 910/7087/17 до 25.04.2018 року.

17 листопада 2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

25 квітня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просить суд стягнути з відповідача основний борг в сумі 92 000 євро, пеню в сумі 5 699, 40 євро, 3% річних в сумі 1 490, 32 євро, а також судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 51 954, 92 грн., витрат по сплаті юридичних послуг в сумі 5 264, 00 євро, витрат по сплаті послуг перекладача та нотаріального засвідчення у розмірі 14 006, 00 грн., витрат по сплаті кур'єрських послуг в сумі 1 041, 00 грн., витрат на отримання витягу з Реєстру підприємств Італії у розмірі 800 євро.

25 квітня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи та надання часу на укладення та підписання мирової угоди.

Оскільки 15.12.2017 року набула чинності нова редакція Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до пункту 9 частини 1 Перехідних положень якого справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, ухвалою господарського суду міста Києва від 25.04.2018 поновлено провадження у справі № 910/7087/17, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.05.2018 року.

23 травня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просить суд стягнути з відповідача основний борг в сумі 92 000 євро, пеню в сумі 7 000, 00 євро, 3% річних в сумі 5 058, 09 євро, а також судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 51 954, 92 грн., витрат по сплаті юридичних послуг в сумі 5 264, 00 євро, витрат по сплаті послуг перекладача та нотаріального засвідчення у розмірі 14 006, 00 грн., витрат по сплаті кур'єрських послуг в сумі 1 041, 00 грн., витрат на отримання витягу з Реєстру підприємств Італії у розмірі 800 євро.

В підготовчому засіданні 23.05.2018 року судом прийнято до розгляду вищевказану заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, у зв'язку з чим справа розглядається в редакції означеної заяви, відповідно має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.05.2018 підготовче засідання відкладено на 13.06.2018 року.

08 червня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано заперечення проти заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої вказує на те, що:

- позивачем пропущено передбачений статтею 258 Цивільного кодексу України річний строк позовної давності щодо позовних вимог в частині стягнення пені;

- розрахунок пені здійснений позивачем з порушенням вимог статті 232 Господарського кодексу України та статті 253 Цивільного кодексу України, оскільки при визначенні періоду прострочення для нарахування пені початковою датою у розрахунку позивача є останній день, в який мала бути здійснена оплата відповідачем;

- розрахунок пені здійснений позивачем за весь час прострочення, що суперечить вимогам статті 232 Господарського кодексу України;

- розрахунок штрафних санкцій здійснений позивачем не в національній, а в іноземній валюті, що суперечить положенням статті 198 Господарського кодексу України, статті 533 Цивільного кодексу України та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19.02.1993 № 15/93;

- в матеріалах справи відсутні докази, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги та здійснення представництва інтересів позивача у даній справі, у зв'язку з чим вимоги про стягнення витрат позивача на правову допомогу є безпідставними.

У підготовчому засіданні 13.06.2018 року представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи та надання часу для укладення та підписання мирової угоди.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.06.2018 продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі № 910/7087/17 на тридцять днів, в підготовчому засіданні оголошено перерву до 27.06.2018 року.

23 червня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані письмові пояснення, відповідно до змісту яких позивач вважає заперечення відповідача безпідставними.

26 червня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки:

- позивачем було прострочено виконання зобов'язань щодо поставки обладнання та його запуску в експлуатацію, у зв'язку з чим пеня, що має бути сплачена позивачем за несвоєчасну поставку, складає 5 712, 00 євро;

- поставлене позивачем обладнання мало дефекти, недостачу комплектуючих, внаслідок чого його експлуатація неможлива;

- позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення штрафних санкцій;

- розрахунок пені здійснений позивачем з порушенням вимог статті 232 Господарського кодексу України та статті 253 Цивільного кодексу України, оскільки при визначенні періоду прострочення для нарахування пені початковою датою у розрахунку позивача є останній день, в який мала бути здійснена оплата відповідачем;

- розрахунок пені здійснений позивачем за весь час прострочення, що суперечить вимогам статті 232 Господарського кодексу України;

- позивачем не було подано розрахунку суми судових витрат разом з першою заявою по суті спору;

- можливість відшкодування витрат на юридичні послуги не передбачено чинним процесуальним законодавством.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.06.2018 підготовче засідання відкладено на 16.07.2018 року.

12 липня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до змісту якої вважає заперечення відповідача необґрунтованими.

13 липня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано заяву про закриття провадження у справі, оскільки даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

16 липня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано зустрічну позовну заяву про визнання пункту 9.2. Контракту купівлі-продажу № ІТ-117-0416 від 22.04.2016 недійсним.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що Контракт не містить визначення конкретного суду, що здійснюватиме розгляд спору, як і не містить і заборони про звернення до іншого компетентного суду за захистом порушених прав, вибір підсудності за місцезнаходженням позивача, що суперечить актам цивільного законодавства, вимогам Закону України «Про міжнародне приватне право та положенням процесуального законодавства, яке не передбачає договірної підсудності. Враховуючи відсутність міжнародних угод, які б надавати сторонам право на встановлення такої підсудності, відповідач вважає, що оспорювана норма Контракту нівелює визначення виключної юрисдикції відповідного суду конкретної країни у правовідносинах сторін, що могло би вказувати на пріоритетний характер такої домовленості в розумінні пункту 1 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Підготовче засідання 16.07.2018 року не відбулось у зв'язку з направленням судді Літвінової М.Є. для проходження співбесіди у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України в межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.07.2018 підготовче засідання призначено на 30.07.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.07.2018 прийнято зустрічну позовну заяву для спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано в одне провадження з первісним позовом у справі № 910/7087/17, засідання призначено на 30.07.2018 року.

26 липня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано клопотання про повернення зустрічної позовної заяви, клопотання про відмову у відкритті провадження у справі за зустрічною позовною заявою, клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.07.2018 підготовче засідання відкладено на 08.08.2018 року.

07 серпня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заперечення проти заяви відповідача про закриття провадження у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.08.2018 клопотання позивача про повернення зустрічної позовної заяви залишено без задоволення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.08.2018 клопотання позивача про відмову у відкритті провадження у справі за зустрічною позовною заявою залишено без задоволення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.08.2018 клопотання відповідача про закриття провадження у справі за первісним позовом залишено без задоволення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.08.2018 підготовче засідання відкладено на 10.09.2018 року.

22 серпня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до змісту якого позивач проти зустрічного позову заперечує, оскільки:

- загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (стаття 203 Цивільного кодексу України) були дотримані сторонами в момент укладення Контракту;

- оспорюваний пункт Контракту не суперечить положенням Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, що є необхідним для визнання його недійсним;

- обраний відповідачем спосіб захисту не є належним з огляду на відсутність порушення матеріального (цивільного) права і охоронюваного законом інтересу відповідача;

- право передбачити своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України надане сторонам пунктом 1 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».

31 серпня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відповідь на відзив позивача на зустрічний позов, відповідно до змісту якого відповідача вважає доводи позивача безпідставними, оскільки відповідно до статті 366 Господарського процесуального кодексу України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/7087/17 до розгляду по суті на 03.10.2018 року.

У судовому засіданні 03.10.2018 року оголошено перерву до 09.10.2018 року.

У судовому засіданні 09.10.2018 року представник позивача первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечив.

Представник відповідача у судовому засіданні 09.10.2018 року проти задоволення первісного позову заперечив, зустрічні позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі.

При цьому, в судовому засіданні 09.10.2018 року до закінчення судових дебатів представниками сторін зроблено заяву про надання доказів на підтвердження понесених ними судових витрат протягом 5 днів після ухвалення рішення суду.

У судовому засіданні 09.10.2018 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22 квітня 2016 року між позивачем (Продавець) та відповідачем (Покупець) було укладено Контракт купівлі-продажу № ІТ-117-0416 (далі - Контракт), відповідно до пункту 1.1. якого Продавець зобов'язується виготовити, а Покупець оплатити обладнання для кондитерської промисловості.

Пунктом 2.1. Контракту передбачено, що поставка на умовах FCA Київ, Україна (Incoterms 2010) буде здійснена не пізніше 15 липня 2016 року за умови отримання попередньої оплати згідно з пунктом 3.3.1. Контракту.

Згідно з пунктом 3.1. Контракту загальна вартість Контракту складає 140 000, 00 євро.

За умовами пункту 3.3. Договору оплата здійснюється шляхом банківського переказу з використанням платіжних доручень на підставі комерційного інвойсу при остаточному розрахунку в наступному порядку:

3.3.1. аванс в сумі 28 000, 00 євро повинен бути перерахований Покупцем на рахунок Продавця не пізніше 29 квітня 2016 року;

3.3.2. аванс в сумі 42 000, 00 євро повинен бути перерахований Покупцем на рахунок Продавця після повідомлення про готовність обладнання до відвантаження, але не пізніше 15 липня 2016 року;

3.3.3. платіж в сумі 56 000, 00 євро повинен бути перерахований Покупцем на рахунок Продавця протягом 20 календарних днів з моменту поставки обладнання.

3.3.4. залишок суми 14 000, 00 євро повинен бути перерахований Покупцем на рахунок Продавця після вводу обладнання в експлуатацію, але не пізніше 60 календарних днів після поставки.

На виконання умов Контракту позивач 30.11.2016 поставив відповідачу товар на загальну суму 140 000, 00 євро у відповідності до Інвойсу ІТ-117-0416-delivery від 22.11.2016, що підтверджується міжнародними товарно-транспортними накладними CMR № 48830 від 30.11.2016, CMR № 48837 від 30.11.2016, митними деклараціями 065718 від 30.11.2016, 065719 від 30.11.2016.

Проте, відповідач всупереч умов пункту 3.3. Контракту поставлене позивачем обладнання оплатив частково в сумі 48 000 євро, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 92 000, 00 євро.

У зв'язку з цим позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тоді як у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами Контракт за своєю правовою природою є договором поставки.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

В даному випадку, умовами пункту 3.3. Контракту передбачено, що оплата здійснюється шляхом банківського переказу з використанням платіжних доручень на підставі комерційного інвойсу при остаточному розрахунку в наступному порядку:

3.3.1. аванс в сумі 28 000, 00 євро повинен бути перерахований Покупцем на рахунок Продавця не пізніше 29 квітня 2016 року;

3.3.2. аванс в сумі 42 000, 00 євро повинен бути перерахований Покупцем на рахунок Продавця після повідомлення про готовність обладнання до відвантаження, але не пізніше 15 липня 2016 року;

3.3.3. платіж в сумі 56 000, 00 євро повинен бути перерахований Покупцем на рахунок Продавця протягом 20 календарних днів з моменту поставки обладнання.

3.3.4. залишок суми 14 000, 00 євро повинен бути перерахований Покупцем на рахунок Продавця після вводу обладнання в експлуатацію, але не пізніше 60 календарних днів після поставки.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Таким чином, оскільки відповідач прийняв товар, однак в обумовлений Договором строк не оплатив його вартості, відповідний борг в сумі 92 000, 00 євро, який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Що стосується заявлених позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 7 000, 00 євро, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України).

Поняттю «пеня» дано визначення у ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8.2. Контракту передбачено, що у разі затримки оплати згідно п.п. 3.3.2.-3.3.4. більш ніж на 10 банківських днів, Покупець повинен сплатити Продавцю пеню у розмірі 0,03% за кожен прострочений день від платежів, які залишилися, але не більше 5% від загальної вартості Контракту.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в сумі 7 000, 00 євро, суд вважає його арифметично невірним та таким, що не повністю відповідає вимогам діючого законодавства, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 2 статті 251 Цивільного кодексу України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 Цивільного кодексу України ).

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з частиною 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Із системного аналізу наведених приписів чинного законодавства вбачається, що день фактичної оплати товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені. .

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вищенаведений шестимісячний строк не є строком позовної давності, оскільки в нормі йдеться саме про припинення нарахування штрафних санкцій, за стягненням яких особа має право звернутися в межах річного строку позовної давності, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України.

Одночасно, суд зазначає, що розглядаючи позовні вимоги про стягнення пені, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суму пені у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру пені.

За розрахунком суду, розмір пені складає 6 581, 40 євро.

З огляду на вищевикладене, суд вважає заявлені позовні вимоги в частині стягнення пені річних такими, що підлягають частковому задоволенню в сумі 6 581, 40 євро.

Доводи відповідача в частині пропуску строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені суд вважає безпідставними та до уваги не приймає, враховуючи наступне.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки позивач визначає початком нарахування пені 16.05.2016 та звернувся до суду з вимогою про стягнення пені 28.04.2017 (тобто в межах строку позовної давності), та в подальшому здійснив її донарахування згідно з поданою заявою про збільшення розміру позовних вимог, суд враховуючи положення частин 2 та 3 статті 264 Цивільного кодексу України вважає що строки позовної давності щодо вимог про стягнення пені позивачем не пропущені.

Що стосується заявлених позивачем вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 5 058, 09 євро, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за період з 15.05.2016 по 23.05.2018 в сумі 5 058, 09 євро, суд вважає його арифметично невірним та таким, що не відповідає положенням чинного законодавства через неправильно обрану дату початку нарахування та методику розрахунку.

Судом, з урахуванням принципу диспозитивності господарського процесу, було здійснено перерахунок 3% річних і встановлено, що їх розмір, без допущених позивачем помилок перевищує розмір заявлений до стягнення позивачем, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню саме в розмірі, визначеному позивачем.

Що стосується заперечень відповідача щодо нарахування штрафних санкцій у невірній валюті суд зазначає, наступне.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Положеннями статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частинами 1, 3 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Положеннями частини 1 статті 230, частин 4, 6 статті 231 Господарського кодексу України, частини 3 статті 549, частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання учасника господарських відносин сплатити штрафні санкції у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, зокрема, у вигляді пені, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні.

Проте, відповідачем не було враховано, що вказані положення чинного законодавства щодо валюти нарахування пені розповсюджуються лише на ті правовідносини, в яких обидві сторони є резидентами, а нарахування пені здійснюється виходячи з подвійного розміру облікової ставки НБУ, тоді як в даному випадку відповідач у справі є нерезидентом, а нарахування пені позивачем здійснено у розмірі 0,03% без прив'язки до розміру подвійної облікової ставки НБУ.

Посилання відповідача на прострочення виконання позивачем зобов'язання з поставки товару та наявність в обладнанні дефектів і недостачі не підтверджені належними та допустими доказами і жодним чином не нівелюють обов'язок відповідача сплатити вартість отриманого від позивача обладнання.

Разом з цим, суд зазначає, що частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Що стосується заявлених зустрічних позовних вимог про визнання недійсним пункту 9.2. Контракту купівлі-продажу № ІТ-117-0416 від 22.04.2016, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (частина 2 статті 20 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу. Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено такі способи захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним.

Реалізуючи передбачене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Частиною 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За загальним правилом частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин); згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. ЦК України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим в силу приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Отже, звертаючись до суду з позовом на захист своїх прав, позивач повинен був зазначити, яке саме його право було порушене внаслідок укладання оскаржуваного пункту Контракту, та яким саме чином було порушене відповідне право, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту прав позивача.

Проте, під час розгляду спору судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що оспорюваний пункт 9.2. Контракту порушує права та законні інтереси позивача.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявність обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків.

Так, статтею 366 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

При цьому правовідносини, пов'язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до частини 1 статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Пунктом 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, зокрема, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.

Таким чином, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків виключної підсудності спір підлягає вирішенню в господарських судах України.

В даному випадку, пунктом 9.2. Контракту сторони передбачили, що всі спори, які виникають з даним контрактом, і які неможливо вирішити шляхом переговорів, повинні будуть розглядатись компетентним судом за місцезнаходженням позивача.

За таких обставин, доводи відповідача в частині того, що право на звернення до компетентного суду визначається на підставі закону (а не угоди сторін) не відповідають приписам чинного законодавства.

Також не є підставою для визнання недійсним спірного пункту Контракту доводи відповідача про те, що сторони не визначили конкретного суду для розгляду спорів, що виникають з його виконання, оскільки у пункті 9.2. Контракту передбачено, що спір розглядається компетентним судом за місцезнаходженням позивача.

Враховуючи вищевикладені обставини суд вважає, що зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за первісним позовом покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині первісних позовних, а витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом покладаються на відповідача в повному обсязі.

Що стосується заявлених позивачем до стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5 264, 00 євро, суд зазначає наступне.

Частина 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За змістом статті 126 Господарського процесуального кодексу України можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

У даній справі юридичні послуги надавались позивачу не адвокатом, у зв'язку з цим, суд відмовляє позивачу у відшкодуванні витрат на правову допомогу у розмірі 5 264, 00 євро.

Що стосується інших судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Враховуючи те, що в судовому засіданні 09.10.2018 року до закінчення судових дебатів представниками позивача та відповідача було зроблено відповідні заяви про надання доказів на підтвердження судових витрат про протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, розмір судових витрат, які позивач та відповідач сплатили або мають сплатити у зв'язку з розглядом справи, буде встановлено судом на підставі поданих сторонами доказів протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Первісні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «ПЕЩЕРІН» до Компанії I.B.L. Srl про стягнення 104 058, 09 євро задовольнити частково.

2. Стягнути з Компанії I.B.L. Srl (1 Via Spagna , Villafranca (Verona), Italy, 37069; ідентифікаційний код ІТ 4) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «ПЕЩЕРІН» (02660, місто Київ, вулиця Червоноткацька, будинок 75; ) 92 000 (дев'яносто дві тисячі) євро основного боргу, 5 058 (п'ять тисяч п'ятдесят вісім) євро 09 центів 3% річних, 6 581 (шість тисяч п'ятсот вісімдесят один) євро 40 центів пені, 1 554 (одну тисячу п'ятсот п'ятдесят чотири) євро 59 центів витрат по сплаті судового збору, що еквівалентно 45 180, 66 грн.

3. В іншій частині первісного позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Відмовити у задоволенні зустрічного позову I.B.L. Srl до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «ПЕЩЕРІН» про визнання Контракту купівлі-продажу № ІТ-117-0416 частково недійсним.

6. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 12.10.2018 року.

Суддя М.Є. Літвінова