Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2018 р. м. Рівне Справа № 918/447/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Бережнюк В.В., розглянувши матеріали позовної заяви від 23.06.2018 р. №08-224-вих-18

за позовом: Заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Управління освіти і науки Рівненської обласної державної адміністрації

до відповідача 1: Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Рівненській області

до відповідача 2: Фізична особа-підприємець Шалухи В'ячеслава Павловича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державний навчальний заклад "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі"

про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернення майна вартістю 168 137,00 грн.

Секретар судового засідання: Сідлецька Ю.Р.

Представники сторін:

Від органу прокуратури: Бистрицька І.В.;

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача 1: Беркута Є.В.;

Від відповідача 2: Шалуха В.П.;

Від третьої особи: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Управління освіти і науки Рівненської обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до відповідачів Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області та Фізичної особи-підприємця Шалухи В'ячеслава Павловича про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернення майна вартістю 168 137,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що, на думку органу прокуратури, підписаний між відповідачами договір оренди державного майна №1588-2018 від 11.04.2018 р., укладений з порушенням законодавства про освіту, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним, а спірне майно - поверненню навчальному закладу.

Ухвалою суду від 27 червня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №918/447/18, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, справу призначено до слухання в підготовчому засіданні на 24 липня 2018 року.

19 липня 2018 року відповідачем 2 (ФОП Шалуха В.П.) подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову, зокрема відповідач 2 зазначає, що предметом спору є визнання недійсним договору оренди державного майна №1588-2018 від 11 квітня 2018 року з підстав порушення вимог статті 80 ЗУ "Про освіту" при його укладенні. Разом з тим, на думку відповідача 2 в позові відсутнє обґрунтування та не надано доказів того, що частина приміщення навчально-виробничої майстерні не може бути предметом договору оренди та використовується ФОП Шалухою В.П. не за цільовим призначенням з підстав порушення вимог ст. 80 ЗУ "Про освіту".

Ухвалою суду від 24 липня 2018 року відкладено підготовче засідання на 15 серпня 20048 року.

02 серпня 2018 року відповідачем 1 (РВ Фонду державного майна України по Рівненській області) подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач 1 позов не визнає та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема відповідач 1 зазначає, що в позовній заяві не вказано, чим саме порушено права позивача при укладенні договору оренди.

Разом з тим, відповідач 1 зазначає, що метою використання орендованого майна згідно п. 1.2. договору оренди є виготовлення інших готових металевих виробів, проведення практики учнів, слухачів згідно з навчальними програмами.

Підтвердженням мети оренди приміщення в частині проведення практики учнів, слухачів з навчальними програмами є копія договору про надання освітніх послуг у сфері професійно-технічної освіти, укладеного між Рівненським професійним ліцеєм та замовником робітничих кадрів від 01.12.2017 року. Відповідно до п. 2.2. договору замовник (Шалуха В.П.) зобов'язується забезпечувати якісне проведення виробничої практики учнів, слухачів відповідно до навчальних планів і програм протягом усього періоду навчання.

Разом з тим, ліцензуванню підлягає лише освітня діяльність, яка здійснюється закладами освіти-юридичними особами. Фізична особа-підприємець не відноситься до закладів освіти, тому така освітня діяльність не підлягає ліцензуванню згідно Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності".

15 серпня 2018 року Прокуратурою Рівненської області подано відповідь на відзив відповідача - ФОП Шалухи В.П., відповідно до змісту якого органу прокуратури зазначає, що на запит прокуратури області №08/215 вих. 18 від 19 червня 2018 року Рівненський професійний ліцей надав інформацію про те, що договір на проходження виробничої практики учнями ліцею за професією "верстатник широкого профілю" з фізичною особою Шалухою В.П. не укладався. Відтак, беручи до уваги положення статті 80 Закону України "Про освіту", відзив відповідача вважає необґрунтованим, а заперечення викладені в ньому, на думку прокурора, підлягають відхиленню.

15 серпня 2018 року Прокуратурою Рівненської області подано відповідь на відзив відповідача - РВ ФДМУ по Рівненській області, відповідно до змісту якого орган прокуратури зазначає, що оскільки спірний договір укладено з порушенням ст. 80 ЗУ "Про освіту" відповідно в даному випадку наявне порушення інтересів держави, що полягає в незаконному, нецільовому використанні приміщення навчального закладу.

Відповідно до пункту 1.2. договору оренди майно передається з метою виготовлення металевих виробів, проведення практики учнів, слухачів згідно з навчальними програмами.

Відтак, беручи до уваги положення статті 80 Закону України "Про освіту", відзив відповідача вважає необґрунтованим, а заперечення викладені в ньому такими, що не заслуговують на увагу.

Ухвалою суду від 15 серпня 2018 року підготовче засідання відкладено на 03 вересня 2018 року.

31 серпня 2018 року відповідачем 2 подано до суду заперечення на відповідь заступника прокурора, відповідно до змісту якого відповідач 2 зазначає, що у відповіді на відзив відсутнє обґрунтування та не надано доказів, що учні навчального закладу не будуть направлятись на виробниче навчання та виробничу практику до ФОП Шалухи В.П. протягом терміну дії договору з 01 грудня 2017 року до 03 березня 2020 року, тому частина приміщення навчально-виробничої майстерні не може бути предметом договору оренди та використовується ФОП Шалухою В.П. не за цільовим призначенням з підстав порушення вимог ст. 80 Закону України "Про освіту".

03 вересня 2018 року третьою особою подано пояснення по справі, відповідно до змісту яких остання зазначає, що ДНЗ "Рівненське професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" не вбачає порушень за ч. 4 ст. 80 ЗУ "Про освіту", оскільки навчально-виробничі майстерні, які надано в оренду, простоюють та взагалі не використовуються.

Враховуючи викладене, третя особа вважає, що даний позов до задоволення не підлягає.

Ухвалою суду від 03 вересня 2018 року призначено до розгляду справу по суті на 26 вересня 2018 року.

Ухвалою суду від 26 вересня 2018 року розгляд справи відкладено на 10 жовтня 2018 року.

В судовому засіданні представник органу прокуратури підтримав позов в повному обсязі.

Представник позивача до суду не з'явився, про місце дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим відправленням.

В засіданні представник відповідача 1 (РВ ФДМУ по Рівненській області) просив суд відмовити в задоволенні позову.

Натомість відповідач 2 (ФОП Шалуха В.П.) надав усні пояснення, згідно яких позов визнав.

Представник третьої особи також до суду не з'явився, про місце дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим відправленням.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.202 ГПК України). Тому суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі представника позивача за наявними у справі доказами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

11 квітня 2018 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області (далі - орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Шалухою В'ячеславом Павловичем (далі - орендар) укладено договір оренди державного майна №1588-2018 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно (майно): частина навчально-виробничої майстерні, площею 77,78 кв.м. за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. С.Дем'янчука 3а, що перебуває на балансі ДНЗ "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" (балансоутримувач). Вартість визначена згідно з висновком про вартість майна на 31 січня 2018 року і становить за незалежною оцінкою 168 137,00 грн.

Відповідно до п. 1.2 договору, майно передасться з метою виготовлення, металевих виробів, проведення практики учнів, слухачів згідно з навчальними програмами.

На виконання умов спірного договору підписано та скріплено печатками акти прийому-передачі нерухомого майна від 11 квітня 2018 року, відповідно до змісту якого орендодавець передав, а оренда прийняв в строкове платне користування державне нерухоме май но частина навчально-виробничої майстерні, площею 77,78 кв.м. за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. С.Дем'янчука 3а, що перебуває на балансі ДНЗ "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі".

Пунктом 10.1 Договору ви значено, що цей договір укладено строком на 2 роки та діє з 11 квітня 2018 року до Пунктом 10.1 Договору ви значено, що цей договір укладено строком на 2 роки та діє з 11 квітня 2018 року до 11 квітня 2020 року.

Вартість орендованого майна відповідно до звіту про незалежну оцінку станом на 31 січня 2018 року становить 168 137,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокуратура області зазначає, що на думку останньої, даний договір укладено з порушенням вимог законодавства про освіту, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним а спірне майно звільненню та поверненню навчальному закладу.

Судом встановлено, що об'єктом оренди за спірним договором є частина навчально-виробничої майстерні ДНЗ "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" площею 78.87 м., розташованої за адресою: вул. С. Дем'янчука, м. Рівне.

Вказане майно є власністю Держави Україна в особі Міністерства освіти і науки України та перебуває в оперативному управлінні та на балансі ДНЗ "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі", що закріплено в пункті 7.9. статуту ДНЗ "Рівненське вище професійне училище ресторанною сервісу і торгівлі". Вказане також підтверджується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №262029 від 19 вересня 2005 року, згідно якого земельна ділянка площею 3,1524 га, що розташована за адресою: вул. Данила Галицького, 13 (на даний час вул. С. Дем'янчука 3а) м. Рівне, перебуває у постійному користуванні Рівненського торгово-професійного ліцею (правонаступником якою згідно п. 1.8. статуту є ДНЗ "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі"), для обслуговування навчального корпусу, навчально-виробничої майстерні та допоміжних будівель навчального закладу.

Вище професійне училище може здійснювати допрофесійну, первинну професійну, загальноосвітню підготовку, підготовку молодших спеціалістів, професійно-технічне навчання, перепідготовку та підвищення кваліфікації працюючих робітників, незайнятого населення (п. 1.1 Статуту).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Прокуратура Рівненської області зазначає, що оскільки спірний договір укладено з порушенням ст. 80 ЗУ "Про освіту" відповідно в даному випадку наявне порушення інтересів держави. що полягає в незаконному, нецільовому використанні приміщення навчального закладу.

Відповідно до пункту 1.2. договору оренди майно передається з метою виготовлення металевих виробів, проведення практики учнів, слухачів згідно з навчальними програмами.

Разом з тим, згідно офіційних даних розміщених на сайті Міністерства освіти і науки України в реєстрі суб'єктів освітньої діяльності не містяться будь-які відомості про здійснення освітньої діяльності ФОП Шалухою В.П

На запит прокуратури області №08/215 вих. 18 від 19 червня 2018 року навчальний заклад надав інформацію про те, що договір на проходження виробничої практики учнями ліцею за професією "верстатник широкого профілю" з фізичною особою Шалухою В.П. не укладався.

Згідно статті 80 Закону України "Про освіту" до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать:

нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо;

майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об'єкти права інтелектуальної власності, зокрема інформаційні системи, об'єкти авторського права та/або суміжних прав;

інші активи, передбачені законодавством.

Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.

Об'єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.

Відтак, беручи до уваги положення статті 80 Закону України "Про освіту", договір оренди державного майна №1588-2018 від 11 квітня 2018 року, укладений з порушенням законодавства про освіту, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним, а спірне майно - поверненню навчальному закладу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За умовами ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 6 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); брати участь у розгляді справи.

У ст. 54 Господарського процесуального кодексу України вказано - у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99 за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Тобто прокуратура набула права визначати наявність інтересів держави в конкретних спірних відносинах, які підлягають захисту та вирішенню в судовому порядку.

У згаданому рішенні Конституційного суду від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99 вказується, що державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Згідно положень вказаного рішення, під представництвом прокуратурою інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави з урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, у зв'язку з чим прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство підставу позову, та зазначає, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до ст.ст. 6, 7, 13, 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

За змістом ч. 2 ст. 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Таким чином і з огляду на зазначені норми прокурор може заявити позов в інтересах держави, який виражається в інтересах частини українського народу.

Статтею 53 Конституції України передбачено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про освіту" освіта є державним пріоритетом, що забезпечує інноваційний, соціально-економічний і культурний розвиток суспільства. Фінансування освіти є інвестицією в людський потенціал, сталий розвиток суспільства і держави.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України "Про освіту" невід'ємними складниками системи освіти є: дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.

Статтею 14 Закону України "Про освіту" визначено, що метою позашкільної освіти є розвиток здібностей дітей та молоді у сфері освіти, науки, культури, фізичної культури і спорту, технічної та іншої творчості, здобуття ними первинних професійних знань, вмінь і навичок, необхідних для їх соціалізації, подальшої самореалізації та/або професійної діяльності.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про позашкільну освіту" позашкільна освіта є складовою системи безперервної освіти, визначеної Конституцією України, Законом України "Про освіту", цим Законом, і спрямована на розвиток здібностей та обдарувань вихованців, учнів і слухачів, задоволення їх інтересів, духовних запитів і потреб у професійному визначенні.

У відповідності до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Укладений сторонами договір №1588-2018 від 11 квітня 2018 року за своєю правовою природою є договором найму (оренди).

Згідно з ч. 1 ст. 79 Закону України "Про освіту" джерелами фінансування суб'єктів освітньої діяльності відповідно до законодавства, серед іншого, можуть бути доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Відповідно до п.п. 2 п. 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форм власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №796 від 27.08.2010р., до інших послуг, які можуть надаватися такими закладами, відноситься надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Згідно з ч. 1 ст. 80 Закону України "Про освіту" до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо; майнові права, включаючи майнові права інтелектуальної власності на об'єкти права інтелектуальної власності, зокрема інформаційні системи, об'єкти авторського права та/або суміжних прав; інші активи, передбачені законодавством.

Майно закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених законодавством.

У відповідності до ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту" об'єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.

Таким чином, законодавством визначено обов'язкове використання об'єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто має бути тісна пов'язаність мети такого використання (в тому числі й на умовах оренди) з навчально-виховним процесом.

Системний аналіз наведених вище норм та норм Закону України "Про освіту" дає підстави дійти висновку про те, що законодавством передбачено та допускається можливість отримання навчальними закладами додаткового джерела фінансування з надання платних послуг внаслідок здавання в оренду належного майна (яке тимчасово не використовується) виключно за умови, що об'єкт оренди використовується за цільовим призначенням, тобто для навчально-виховного процесу.

Зважаючи на вищенаведені вимоги чинного законодавства, об'єкт освіти це не лише навчальний заклад, а й будівлі (окремі їх частини, приміщення), споруди, землі, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності, а тому передача будь-яких приміщень закладів освіти в оренду суб'єктам господарювання для провадження діяльності, не пов'язаної з наданням освітніх послуг, прямо заборонена законом.

Державний навчальний заклад "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі", приміщення якого передано в оренду за договором №1588-2018 від 11 квітня 2018 року, відноситься до об'єктів освіти, його майно призначене для забезпечення навчального процесу.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно п. 2.1. договору №1588-2018 від 11 квітня 2018 року, майно передасться з метою виготовлення, металевих виробів, проведення практики учнів, слухачів згідно з навчальними програмами, що не пов'язане з навчальним процесом, а тому оспорюваний прокурором договір укладений з порушенням вимог законодавства про освіту.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності орендаря - фізичної особи-підприємця Шалухи В.П.. є: виробництво інших готових металевих виробів (основний), інші виді освіти, ремонт і технічне обслуговування готових металевих виробів.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України в п.п.2.7. постанови №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" частиною третьою статті 207 ГК України передбачена можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

Оскільки відповідач здійснював і здійснює фактичне використання приміщенням, то договір оренди підлягає визнанню недійсним на майбутнє.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, ще пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на викладене, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, орендоване майно підлягає поверненню.

З доводами відповідачів про відсутність порушень вимог Цивільного кодексу України, Закону України "Про освіту" при укладенні договору оренди №1588-2018 від 11 квітня 2018р. погодитись не можна з огляду на таке.

Зміст статті 80 Закону України "Про освіту" дозволяє дійти висновку щодо неможливості використання об'єктів та майна державних і комунальних закладів освіти для цілей, не пов'язаних з освітньою діяльністю.

Орендар міг би використовувати на умовах оренди частину приміщення навчально-виробничої майстерні, площею 77,78 кв.м. за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. С.Дем'янчука 3а, що перебуває на балансі ДНЗ "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" (балансоутримувач), лише у випадку, якби його діяльність була тісно пов'язаною з освітньою, тобто з наданням освітніх послуг.

Однак, метою використання об'єкта оренди відповідачем є розміщення офісу та складу, що здійснює продаж (розповсюдження) метало пластикових вікон та дверей, виготовлення, металевих виробів, проведення практики учнів, слухачів згідно з навчальними програмами, що не пов'язане з навчальним процесом та з наданням студентам освітніх послуг.

Тому використовувати приміщення згаданого навчального закладу на умовах оренди відповідач міг би лише в тому випадку, якби це не суперечило вимогам Законів України "Про освіту".

Також у відзивах на позовну заяву відповідачі зазначають, що відповідно до п. 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форм власності", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №796 від 27.08.2010р., до інших послуг, які можуть надаватися такими закладами, відноситься надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Водночас, положення цієї постанови Кабінету Міністрів України підлягають застосуванню з урахуванням приписів ч. 4 ст. 80 Закону України "Про освіту", який має вищу юридичну силу.

У відповідності до ч. 7 ст. 11 ГПК України у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акту вищої юридичної сили - в даному випадку Закон України "Про освіту".

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищенаведеного, враховуючи те, що Прокуратурою Рівненської області доведено належними та допустимими доказами неправомірність укладення договору оренди №1588-2018 від 11 квітня 2018 року, тому позов підлягає задоволенню.

Згідно п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з цієї норми процесуального закону та того, що спір виник внаслідок неправомірних дій обох відповідачів, судовий збір в розмірі 3 524,00грн., сплачений за подачу позову, покладається на відповідачів порівну.

Керуючись статтями 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Визнати недійсним договір оренди державного майна №1588-2018 від 11 квітня 2018 року, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області та фізичною особою-підприємцем Шалухою В'ячеславом Павловичем, яким передано в оренду частину навчально-виробничої майстерні Державного навчального закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" площею 77,87 м.кв. за адресою: вул. Степана Дем'янчука, 3а, м. Рівне, Рівненська область, вартістю 168 137 грн.

3. Фізичній особі-підприємцю Шалуху В'ячеславу Павловичу (АДРЕСА_1, 33027, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) повернути балансоутримувачу - Державному навчальному закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" (вул. С.Дем'янчука, 3а, м. Рівне, Рівненська область, 33027, 0) частину навчально-виробничої майстерні Державного навчального закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" площею 77,87 м.кв. за адресою: вул. Степана Дем'янчука, 3а, м. Рівне, Рівненська область, вартістю 168 137 грн.

4. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області (33028, Рівненська область, м. Рівне, вул. 16 Липня, ) на користь Прокуратури Рівненської області (33028, м. Рівне, вулиця 16 Липня, буд. 52, р/р 5371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, Банк - Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації - 2800) 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

5. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Шалухи В'ячеслава Павловича (33028, АДРЕСА_2, і.к. НОМЕР_1) на користь Прокуратури Рівненської області (33028, м. Рівне, вулиця 16 Липня, буд. 52, р/р 5371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, Банк - Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації - 2800) 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

6. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції у порядку ст.ст.254-259 ГПК України протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16 жовтня 2018 року.

Суддя Бережнюк В.В.