ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 922/509/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. (головуючого), Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання Гаращенко Т.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 31.05.2018

у справі № 922/509/17

за заявою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вєгол"

про визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.03.2017 порушено провадження у справі № 922/509/17 про банкрутство ТОВ "Вєгол", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Стоян М.М.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.09.2017 затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ "Вєгол" в наступному складі: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова на загальну суму 5 523 861,56 грн., з яких: 1 925 311,85 грн. - основний борг (4 черга задоволення вимог кредиторів), 3 598 549,71 грн. - пеня та штрафні санкції (6 черга задоволення вимог кредиторів).

Постановою господарського суду Харківської області від 26.09.2017 ТОВ"Вєгол" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором ТОВ "Вєгол" призначено арбітражного керуючого Стоян М.М.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.03.2018 у справі №922/509/17 (суддя Швидкін А.О.), зокрема, визнано вимоги ОСОБА_4 у розмірі 2 803 736,00 грн. та включено їх до четвертої черги реєстру вимог кредиторів. Витрати ОСОБА_4 зі сплати судового збору в розмірі 3 200,00 грн. включено до першої черги задоволення вимог кредиторів.

Ухвалюючи рішення про визнання вимог ОСОБА_4 у розмірі 2 803 736,00 грн. та включення їх до реєстру вимог кредиторів, суд першої інстанції за результатом розгляду наданих заявником документів визнав, що грошові вимоги ОСОБА_4 за договором доручення від 01.10.2010 є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами, зокрема, звітом повіреного від 30.09.2014 про виконання договору доручення від 01.10.2010, який доведено до відома ТОВ "Вєгол", довідкою про вартість виконаних робіт з ремонту приміщень в/м № 122 та 193, які знаходяться за адресою: Харківська область, Харківський район, хутір Небоженко, копіями квитанцій, товарних та фіскальних чеків.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 31.05.2018 (колегія суддів: Тарасова І.В. - головуючий, Білоусова Я.О., Пуль О.А.) ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.03.2018 у справі №922/509/17 в частині визнання вимог ОСОБА_4 у розмірі 2 803 736,00 грн. та включення їх до четвертої черги реєстру вимог кредиторів, включення витрат ОСОБА_4 зі сплати судового збору в розмірі 3 200,00 грн. до першої черги задоволення вимог кредиторів скасовано та прийнято в цій частині нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_4 від 27.11.2017 (вх.№39180) про визнання кредиторських вимог до ТОВ "Вєгол" - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова 4 800,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що виникнення у боржника грошового зобов'язання перед ОСОБА_4 за договором доручення від 01.10.2010 є недоведеним, а грошові вимоги ОСОБА_4 до ТОВ "Вєгол" не підтверджені належними доказами.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 31.05.2018 та залишити в силі ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.03.2018 у відповідній частині.

Підставами для скасування оскаржуваної постанови ОСОБА_4 зазначає те, що висновки суду апеляційної інстанції суперечать дійсним обставинам справи, наданим письмовим доказам та неправильно трактовані апеляційним судом з огляду на відносини, що склалися.

Так, зокрема, свої вимоги заявник касаційної скарги обґрунтовує тим, що між ним та ТОВ "Вєгол" в особі головного бухгалтера укладений договір доручення від 01.10.2010, відповідно до якого ОСОБА_4 зобов'язався вчинити від імені ТОВ "Вєгол" дії, направлені на здійснення капітального та поточного ремонту будівель та приміщень об'єктів нерухомого майна, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а також проведення у цих приміщеннях якісних поліпшень для здійснення господарської діяльності довірителем.

При цьому, посилаючись на Звіт повіреного від 30.09.2014 про виконання договору доручення від 01.10.2010, копії квитанцій, товарних та фіскальних чеків, що містяться в матеріалах справи, ОСОБА_4 вважає, що заборгованість ТОВ "Вєгол" перед ним в розмірі 2 803 736,00 грн. підтверджена належними та допустимими доказами.

Разом з цим, заявник касаційної скарги наголошує, що зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції повністю відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_4 про визнання кредиторських вимог, однак, надав оцінку лише окремим сумам, при цьому, на його думку, така оцінка була надана неправильно.

Водночас, ОСОБА_4 вважає, що судом першої інстанції належним чином досліджено всі обставини, що мають значення для даної справи та надано їм відповідну правову оцінку з повним дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відзиви на касаційну скаргу до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не надходили.

Представники учасників даної справи про банкрутство в судове засідання Касаційного господарського суду 03.10.2018 не з'явилися, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Провадження по даній справі про банкрутство ТОВ "Вєгол" порушено відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції, чинній з 19.01.2013 (далі - Закон про банкрутство).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону про банкрутство, справи про банкрутство розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Статтею 1 Закону про банкрутство визначено, що грошове зобов'язання - це зобов'язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.

Відповідно до абз. 4 ч. 8 ст. 23 Закону про банкрутство поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Кредитори, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі (абз. 9 ч. 1 ст. 38 Закону про банкрутство).

При цьому, в силу приписів названих норм, здійснюючи правову оцінку заявлених кредиторських вимог, господарський суд має виходити з законності виникнення цих кредиторських вимог та підтвердженості наданими доказами у справі вказаних вимог.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно норм ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, у справі про банкрутство господарський суд встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов'язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору.

Разом з тим слід зазначити, що господарський суд у справі про банкрутство не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов'язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору.

Місцевим та апеляційним судами встановлено, що 26.09.2017 ТОВ "Вєгол" визнано банкрутом відповідно до постанови господарського суду Харківської області; 27.09.2017 на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України оприлюднено повідомлення про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.11.2017 до господарського суду Харківської області звернувся директор ТОВ "Вєгол" - ОСОБА_4 з заявою з грошовими вимогами до банкрута у розмірі 2 803 736,00 грн.

Заява ОСОБА_4 про визнання кредиторських вимог обґрунтована тим, що 01.10.2010 між ТОВ "Вєгол" (довіритель) в особі головного бухгалтера, що діяла на підставі довіреності № 3 від 01.02.2010, та ОСОБА_4 (повірений) був укладений договір доручення, відповідно до якого повірений зобов'язаний вчинити від імені довірителя дії, направлені на здійснення капітального та поточного ремонту будівель та приміщень об'єктів нерухомого майна, що знаходяться за адресою: Харківська область, Харківський район, хутір Небоженко, та проведення в ньому якісних поліпшень з метою створення належних умов для проведення у вказаних приміщеннях господарської діяльності довірителем (п. 1.2 договору); приміщення в будівлях об'єктів нерухомого майна, що знаходяться в користуванні довірителя на підставі договорів оренди № 06/2009/КЕВ від 11.11.2009 р. та №09/2009/КЕВ від 17.12.2009 р., положення яких повірений зобов'язаний враховувати під час виконання обов'язків, передбачених п. 1.2 даного договору (п. 1.3 договору).

Судами попередніх інстанцій з'ясовано, що ОСОБА_4 є одним із засновників (учасників) ТОВ "Вєгол", що підтверджується наявним в матеріалах справи Статутом товариства.

Згідно з протоколом №4 від 01.12.2008 загальних зборів ТОВ "Вєгол", ОСОБА_4 призначено директором товариства строком на 10 років.

Як було зазначено вище, кредиторські вимоги ОСОБА_4 до ТОВ "Вєгол" в розмірі 2 803 736,00 грн. ґрунтуються на договорі доручення від 01.10.2010.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що звертаючись до суду із заявою про визнання кредиторських вимог, ОСОБА_4 послався на те, що договір доручення від 01.10.2010 виконаним Повіреним в повному обсязі, а отже вважав, що строк виконання зобов'язань Довірителя за вказаним договором є таким що настав. Виконання умов договору доручення від 01.10.2010 Повіреним ОСОБА_4 підтверджував наданим до матеріалів справи Звітом повіреного про виконання договору доручення від 01.10.2010, довідкою про вартість виконаних робіт з ремонту приміщень в/м № 122 та 193, які знаходяться за адресою: Харківська область, Харківський район, хутір Небоженко, копіями квитанцій, товарних та фіскальних чеків.

Відповідно ч. 1 до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України)

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Статтею 1000 ЦК України встановлено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Надаючи правову оцінку наданим ОСОБА_4 документальним доказам апеляційним судом було з'ясовано, що виходячи з умов договору доручення від 01.10.2010 Повіреного ОСОБА_4 було зобов'язано вчинити від імені Довірителя різного роду будівельні монтажні, електромонтажні роботи, інші роботи будь-якого виду складності, а також оплачувати їх. Відшкодування всіх понесених витрат, в силу умов п. 3.2.3 договору доручення від 01.10.2010, повинно здійснюватись на підставі документально підтвердженого звіту про витрати повіреного.

Таким чином, як встановлено апеляційним судом, за умовами договору, факт замовлених, виконаних та оплачених підрядних робіт для ТОВ "Вєгол", ОСОБА_4 мав підтвердити документально, шляхом надання ТОВ "Вєгол" відповідних підтверджуючих документів.

Згідно п. 2.1. договору доручення від 01.10.2010, ОСОБА_4 було також зобов'язано замовляти виконання робіт щодо проведення капітального та поточного ремонту приміщень, робіт щодо здійснення оздоблення приміщень та здійснювати їх оплату.

Статтею 838 ЦК України визначено, що підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник.

Отже, субпідрядник виконує зобов'язання перед генеральним підрядником, а останній зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване субпідрядником.

При цьому, як випливає з приписів ч. 1 ст. 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином.

Частиною 4 ст. 837 ЦК України встановлено, що до окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2 - 4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 875 ЦК України договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

За договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. (ч. 1 ст. 875 ЦК України)

В силу ст.877 ЦК України, підрядник зобов'язаний здійснювати будівництво та пов'язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт. Підрядник зобов'язаний виконати усі роботи, визначені у проектній документації та в кошторисі (проектно-кошторисній документації), якщо інше не встановлено договором будівельного підряду.

Згідно вимог ч. 4 ст. 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актом, підписаним обома сторонами.

Наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 04.12.2009 №554 "Про затвердження примірних форм первинних документів з обліку в будівництві" затверджені примірні форми первинних облікових документів у будівництві N КБ-2в "Акт приймання виконаних будівельних робіт" та N КБ-3 "Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати". Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.07.2013 № 293 "Про прийняття національного стандарту ДСТУ Б Д.1.1-1:2013" встановлені типові форми документів, необхідних для передання - приймання робіт: 1) "Акт приймання виконаних підрядних робіт" (ф. № КБ-2в); 2) "Довідка про вартість виконаних підрядних робіт" (ф. № КБ-3).

Вказані документи в силу вимог законодавства повинні містити інформацію про вартість виконаних будівельно-монтажних робіт, зданих замовнику, а також про витрати, пов'язані з виконанням цього обсягу робіт.

Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, виконання підрядних робіт, в тому числі і робіт з капітального та поточного ремонту приміщень та їх оздоблення, оформлюється сторонами шляхом підписання документів, які підтверджують факт виконаних, прийнятих та оплачених робіт.

Водночас, апеляційним господарським судом було досліджено та встановлено, що ОСОБА_4 не надано до матеріалів справи жодних документальних доказів, які свідчать що ним на виконання умов договору доручення від 01.10.2010 залучались треті особи для виконання підрядних робіт, або ж замовлялись, приймались належним чином та оплачувались будь-які підрядні роботи саме на виконання договору доручення від 01.10.2010.

При цьому, судом апеляційної інстанції надано оцінку поданій ОСОБА_4 на підтвердження вартості понесених ним витрат довідці б/н б/д про вартість виконаних робіт з ремонту приміщень в/м №122 та №193 за адресою: Харківська область, Харківський район, хутор Небоженко та оплачених за договором доручення від 01.10.2010, та за результатами дослідження доказів, на які посилався ОСОБА_4 у наданій довідці, судом апеляційної інстанції, зокрема, встановлено, що:

- Довідка про вартість виконаних підрядних робіт за вересень 2010 року в розмірі 264 105,0 грн. (Ф№ КБ-3), а також довідка про договірну ціну на капітальні роботи на території В/М 122,193, здійснені у 2010 році, які підписані КЕВ м. Харкова та Генпідрядником ОСОБА_4 та посвідчені печаткою ТОВ "Вєгол" не підтверджують витрати ОСОБА_4 за укладеним договором доручення від 01.10.2010, оскільки вказана Довідка складена за вересень 2010 року, тобто до моменту укладення договору доручення від 01.10.2010;

- рішення господарського суду Харківської області від 28.02.2013 у справі №922/431/13-г не підтверджується понесення особисто ОСОБА_4 витрат з проведення відновлювальних робіт нежитлових приміщень № 24 в/м 122 на суму 362155,42 грн., оскільки рішення суду у справі №922/431/13-г не містить посилання що відновлювальні ремонтні роботи орендованого військового містечка №122 виконувались саме директором ОСОБА_4 та саме на виконання умов договору доручення від 01.10.2010, а свідчить, що вказані ремонтні роботи нежитлових приміщень № 24 в/м 122 на суму 362 155,42 грн. виконані боржником - ТОВ "Вєгол";

- Договірна ціна на капітальний та відновлювальний ремонт нежитлового приміщення №24 в/м 122, здійснюваний у 2012 році, також не може бути прийнята в якості доказів понесених ним витрат, оскільки підписана одноособово ОСОБА_4 та не містить підтверджуючих документів, які свідчать що ремонті роботи проводились ним на виконання договору доручення від 01.10.2010, а саме, кошторисної документації, актів приймання-передачі виконаних робіт, договорів підряду на виконання певних видів робіт тощо;

- ОСОБА_4 не надано жодних доказів про понесені ним витрати у зв'язку з виконанням ремонтних робіт нежитлових приміщень №24 в/м за лютий 2012 року, оскільки рішенням господарського суду Харківської області від 29.10.2014 у справі №922/3647/14, яким ОСОБА_4 обґрунтовував свої вимоги, не встановлювались обставини проведення ТОВ "Вєгол" у 2011-2012 роках ремонтних робіт у приміщеннях військового містечка №193;

- Договірна ціна на капітальний ремонт нежитлового приміщення №15 в/м 193, здійснюваний у 2012 році, договірна ціна на капітальний ремонт нежитлового приміщення №12 в/м 193, здійснюване у 2012 році, Дефектний акт на відновлювальний ремонт нежитлового приміщення №30 в/м 193, довідка про вартість виконаних будівельних робіт за лютий 2012 року нежитлового приміщення №30 в/м 193, надані на підтвердження витрат за проведені ремонтні роботи у розмірі 164 127,00 грн., не можуть підтверджувати витрати ОСОБА_4, здійснені на виконання договору доручення, оскільки підписані одноособово ОСОБА_4 та скріплені печаткою ТОВ "Вєгол".

До того ж, дослідивши та надавши оцінку доказам, наданим ОСОБА_4 до Звіту повіреного від 30.09.2014 про виконання договору доручення від 01.10.2010, які на його думку підтверджують сплату ним коштів в сумі 2 803 736,00 грн. за вказаним договором (копії накладних, платіжних доручень, квитанцій до прибуткових касових ордерів), судом апеляційної інстанції встановлено, що окремі квитанції до прибуткових касових ордерів датовані березнем, квітнем, травнем, червнем, липнем, серпнем 2010 року, тобто до моменту укладення договору доручення від 01.10.2010.

Як з'ясовано апеляційним судом, інша частина документів містить посилання на прийняття юридичними особами від ОСОБА_4 коштів в якості оплати за виконані роботи згідно кошторисної документації КБ-3, оплату послуг з ремонту паркану на території в/м 122,193, товарні чеки та видаткові накладні, разом з тим, жодних договорів підряду, кошторисів будівельних робіт за формою № КБ-3 або актів приймання виконаних підрядних робіт, які підтверджують проведення підрядних робіт на виконання договору доручення від 01.10.2010, до матеріалів справи ОСОБА_4 не надано.

Дослідивши умови пунктів п. 2.1, 2.2., 2.3, 3.3 договору доручення від 01.10.2010, суд апеляційної інстанції встановив, що підставою для оплати коштів за договором є факт його належного виконання, який повинен підтверджуватись Повіреним документально, зокрема, на підставі документально підтвердженого звіту про витрати.

Водночас, встановивши відсутність відповідного документального оформлення ОСОБА_4 замовлених та прийнятих робіт та послуг, укладених саме з метою виконання договору доручення від 01.10.2010, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що надані ОСОБА_4 копії накладних, платіжних доручень, квитанцій до прибуткових касових ордерів не доводять факту понесених учасником товариства витрат, пов'язаних із виконанням договору доручення від 01.10.2010.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що заявником не надано доказів, які підтверджують, що Повіреним на виконання п. 3.1.3. договору доручення від 01.10.2010 належним чином передано, а Довірителем прийнято роботи за договором, що має наслідком їх оплату, або ж виникнення у ТОВ "Вєгол" зобов'язань з їх оплати.

Таким чином, встановивши зазначені вище обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що виникнення у боржника грошового зобов'язання перед ОСОБА_4 за договором доручення від 01.10.2010 є недоведеним, а грошові вимоги ОСОБА_4 до боржника не підтверджені належними доказами.

При цьому, слід зазначити, що матеріали справи свідчать про те, що суд апеляційної інстанції всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, надав вірну юридичну оцінку обставинам справи та правильно, з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права вирішив спір у даній справі щодо грошових вимог ОСОБА_4 до ТОВ "Вєгол".

Згідно ч. 3 ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм та встановлених судами обставин справи, з огляду на повноваження касаційного суду, колегія суддів вважає, що апеляційний господарський суд дійшов законного і обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_4 про визнання кредиторських вимог до ТОВ "Вєгол".

Враховуючи викладене, аргументи касаційної скарги ОСОБА_4 не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, наведених в оскаржуваній постанові, відтак, відхиляються колегією суддів.

При цьому, слід зазначити, що доводи касаційної скарги про скасування оскаржуваної постанови та наявність підстав для визнання грошових вимог ОСОБА_4 до боржника, не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до посилань на обставини справи, намагання здійснити їх переоцінку та прохання надати нову оцінку доказам у справі, які, на думку заявника касаційної скарги, неправильно були оцінені апеляційним судом під час розгляду справи, що в силу вимог ст.300 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

Відтак, наведені ОСОБА_4 у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, а колегія суддів не встановила фундаментальних порушень судом апеляційної інстанції при розгляді грошових вимог ОСОБА_4 до боржника у даній справі.

Таким чином, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що постанова Харківського апеляційного господарського суду від 31.05.2018 у справі № 922/509/17 прийнята судом у відповідності до фактичних обставин, вимог матеріального та процесуального права і підстав для її зміни або скасування не вбачається.

Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваної постанови не вбачається, судові витрати відповідно до ст.129 ГПК України покладаються на заявника касаційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 300, 301, 314, 315, 317 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 31.05.2018 у справі № 922/509/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткаченко Н.Г.

Судді Білоус В.В.

Жуков С.В.