ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.10.2018 Справа № 920/424/18
Господарський суд Сумської області у складі судді Спиридонової Н.О. при секретарі судового засідання Гребенюк С.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/424/18 в порядку загального позовного провадження
за позовом: Конотопського міськрайцентру зайнятості (вул. Михайла Сусло, буд. 20, м. Конотоп, Конотопський район, Сумська область, 41607, ідентифікаційний код 21112588),
до відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ),
про стягнення 7632,90 грн. на підставі статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».
представники сторін:
позивача: не з`явився,
відповідача: Ковака В.В. за довіреністю б/н від 26.01.2018.

ВСТАНОВИВ:

В червні місяці позивач звернувся до суду з позовною заявою № 695/04 від 05.06.2018, в якій просить стягнути з відповідача 7632,90 грн. коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 , а також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору в сумі 1762,00 грн.
Позовні вимоги з посиланням на статтю 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» вмотивовані тим, що відповідач зобов`язаний відшкодувати понесені позивачем витрати з виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 , оскільки звільнення працівника було безпідставним за судовим рішенням, а невідшкодування цих витрат порушує інтереси держави, яка є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг Фондом загальнообов`язкового соціального страхування на випадок безробіття.
08.10.2018 від позивача до суду надійшла заява № 1198/04 від 08.10.2018, в якій позивач зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами.
09.10.2018 до суду від представника відповідача надійшов відзив б/н від 08.10.2018 (вх. № 7414 від 09.10.2018), в якому він заперечує проти позовних вимог та просить суд відмовити в задоволенні позову посилаючись на пункту 32 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до якого при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога) по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав за цей час. У разі неврахування в оплаті за час вимушеного прогулу допомоги по безробіттю, ця сума коштів для поновленого на роботі працівника є переплатою. Встановлення зазначеної обставини має істотне значення для вирішення спору.
Представник відповідача зазначає, що поновлена на службі особа отримала кошти за час вимушеного прогулу, та допомогу по безробіттю, у разі стягнення судом цих коштів з Сумського прикордонного загону то це буде переплатою коштів для Сумського прикордонного загону.
Згідно зі статті 194 Господарського процесуального кодексу України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
За приписами частини другої статті 195 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників судового процесу; визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази; вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, 21 серпня 2018 року господарський суд виніс ухвалу, якою закрив підготовче провадження у справі № 920/424/18 та призначив розгляд справи по суті на 09 жовтня 2018 року з підстав передбачених статями 177, 185 Господарського процесуального кодексу України.
За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 43 та 33 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вважає, що ним в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами, за відповідності представника позивача.
В судовому засіданні 12.07.2018 на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.
З 22.02.2017 року Конотопським міськрайцентром зайнятості було надано статус безробітного ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), звільненому з посади інспектора прикордонної служби І категорії 4 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » II категорії (тип А) ІНФОРМАЦІЯ_3 (військової частини НОМЕР_3 ) 14.02.2017 року (наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 14.02.2017 № 27-ОС).
З 01.03.2017 року ОСОБА_1 було призначено допомогу по безробіттю, як застрахованій особі залежно від страхового стажу відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 22, частини першої статті 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття» та пункту 2.1 «Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності» (наказ від 01.03.2017 № НТ170301).
Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 19.04.2017 року у справі № 818/374/17 задоволено позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про поновлення на посаді.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 20.04.2017 № 76-ОС «По особовому складу» ОСОБА_1 поновлено на військовій службі за контрактом на посаді інспектора прикордонної служби І категорії 4 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Хутір Михайлівський» II категорії (тип А).
З 20.04.2017 року ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку з поновленням на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили відповідно до пункту 2 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення», пункту 2 частини першої статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», пункту 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, від 20.03.2013 № 198 та припинено його реєстрацію як безробітного (наказ від 27.04.2017 № НТ170427).
Судом встановлено, що за період з 01.03.2017 по 19.04.2017 ОСОБА_1 отримав допомогу по безробіттю у сумі 7632,90 грн.
Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.
Пунктом 8 статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», держава є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг Фондом загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.
Згідно пункту 2 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення», реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.
У відповідності до пункту 2 частини першої статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.
Частиною першою статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.
Відповідно до частини четвертої статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Таким чином положеннями статей 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 12.07.2018 у справі № 914/586/17.
10.05.2017 директором - головою комісії з припинення Конотопського МРЦЗ виданий наказ № 9 «Про відшкодування роботодавцем коштів, виплачених як допомога по безробіттю».
У визначений наказом 15-денний термін ІНФОРМАЦІЯ_1 добровільно не повернуто вказані кошти.
07.12.2017 на адресу Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління ДПС України направлено лист № 2347/04 «Про повернення коштів». Відповідач у своєму листі-відповіді повідомив, що на даний час у справі про поновлення ОСОБА_1 у Вищому адміністративному суді України відкрите касаційне провадження № К/800/24372/17 за касаційною скаргою Східного регіонального управління ДПС України, тому відсутні підстави для задоволення вимог Конотопського міськрайцентру зайнятості.
Проте, статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено порядок набрання рішенням суду законної сили, де зазначено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Судом встановлено, що призначення, звільнення та поновлення на роботі ОСОБА_1 здійснювалося відповідачем, який по відношенню до ОСОБА_1 є роботодавцем в розумінні частини четвертої статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а тому на відповідача покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Крім того, відповідач поновив ОСОБА_1 на посаді, а саме поновлення працівника на роботі і є підставою для повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю.
Конотопський міськрайцентр зайнятості є органом Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, що діє від імені Фонду відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».
Відповідно до частини четвертої статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», строк давності в разі стягнення заборгованості перед Фондом загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття не застосовується.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача 7632,90 грн. коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 .
Згідно частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частин першої, третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в сумі 1762,00 грн. покладається на відповідача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 185, 233, 236-238, 240, 255, 256 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Конотопського міськрайцентру зайнятості (вул. Михайла Сусло, буд. 20, м. Конотоп, Конотопський район, Сумська область, 41607, ідентифікаційний код 21112588, рахунок 0391 ГУДКСУ в Сумській області м. Конотоп, МФО 837013) 7632,90 грн. коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 та витрати по сплаті судового збору в сумі 1762,00 грн.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
4. Згідно статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
5. Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 Господарського процесуального кодексу України.
Повне рішення складено 18 жовтня 2018 року.

Суддя Н.О. Спиридонова