РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.10.2018Справа № 910/2018/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Рідна їжа", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Метро Кеш Енд Кері Україна", м. Київ

про внесення змін до договору, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Коровіков Е.В. (представник за довіреністю від 01.12.2017р.);

від відповідача: Чудовський В.Б. (представник за довіреністю № 29-18 від 27.04.2018р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Рідна їжа" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Метро Кеш Енд Кері Україна" (відповідач) про внесення змін до Договору про поставку товарів та надання послуг № 20322 від 01.04.2014р., а саме до Специфікації, яка є невід'ємною частиною Договору шляхом заміни Додатку № 2 до Договору "Специфікація/Прайс-лист" від 17.03.2017р. на Додаток № 2 до Договору "Специфікація/Прайс-лист" від 31.08.2017р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на необхідність внесення змін до договору (погодження між сторонами нової редакції Специфікації до Договору) щодо збільшення ціни товару та оскільки відповідач не надав відповідь на пропозицію позивача щодо зміни ціни товару за договором, позивач передав вирішення даного спору на розгляд до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2018р. позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк та спосіб для усунення її недоліків.

06.03.2018р. до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.03.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.04.2018р.

Судове засідання 05.04.2018р. не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. на лікарняному.

03.04.2018р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого останній заперечує проти задоволення вимог позивача та вказує на безпідставність доводів позивача та відсутність будь-якого погодження зміни ціни товару за договором з його боку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.04.2018р. у зв'язку з виходом судді Морозова С.М. з лікарняного, судом в порядку ст. ст. 120-121 ГПК України викликано сторін у підготовче засідання на 15.05.2018р.

В підготовчому засіданні 15.05.2018р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 29.05.2018р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.06.2018р.

15.06.2018р. та 18.06.2018р. до суду від позивача та відповідача відповідно надійшли клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з проведенням між сторонами переговорів щодо мирного врегулювання спору.

В судовому засіданні 19.06.2018р. судом оголошено перерву до 10.07.2018р.

Судове засідання 10.07.2018р. не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Морозова С.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2018р. у зв'язку з виходом судді Морозова С.М. з лікарняного, судом в порядку ст. ст. 120-121 ГПК України викликано сторін у судове засідання на 31.07.2018р.

У зв'язку з надходженням 10.07.2018р. до суду клопотань сторін про відкладення розгляду справи у зв'язку з веденням переговорів щодо підписання між сторонами мирової угоди, в судовому засіданні 31.07.2018р. судом оголошено перерву до 02.10.2018р.

При цьому, враховуючи поведінку сторін (неодноразові звернення обох сторін з клопотаннями про відкладення розгляду справи задля мирного врегулювання спору), розгляд даного спору відбувався поза межами строку розгляду, встановленого чинним процесуальним законом.

У даному випадку суд керувався як нормами міжнародного законодавства та прецедентними рішеннями Європейського суду з прав людини, так і положеннями процесуального кодексу, якими врегульовано питання щодо створення сторонам умов для примирення сторін (ст. ст. 192, 196 ГПК України).

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема, складність справи та поведінка заявників.

В судовому засіданні 02.10.2018р. представники сторін повідомили суду про те, що в результаті проведених між ними переговорів їхні довірителі не досягли згоди щодо укладення мирової угоди, у зв'язку з чим суд здійснює розгляд даного спору по суті.

В судовому засіданні 02.10.2018р. представник позивача підтримав заявлені ним вимоги та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача вказував на безпідставність вимог позивача та просив суд відмовити в їх задоволенні.

В судовому засіданні 02 жовтня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2014р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (Метро) укладено Договір поставки товарів та надання послуг №20322 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого Метро надає постачальникові рекламні, інформаційні, маркетингові та інші послуги у порядку та згідно з додатковими угодами до договору. Метро надаватиме постачальнику послуги з логістики товарів згідно з процедурою та умовами ,вказаними в Додатку 6 до договору. Постачальник постачає і передає у власність Метро,а Метро приймає та оплачує товари згідно з замовленнями Метро та товаросупровідною документацією, які є невід'ємною частиною даного договору (Додаток № 3) на умовах цього договору. Метро надає замовлення постачальнику на підставі Специфікації, затвердженої сторонами, в якій наведено перелік товарів, що постачаються за цим договором та їх ціни і яка є невід'ємною частиною даного договору (Додаток № 2).

В п. 3.1. Договору постачальник взяв на себе зобов'язання постачати товари за цінами, зазначеними у затвердженій сторонами Специфікації/Прайс-листі, до якої застосовується п. 1.2. Додатку № 7.

В п. 3.4. Договору сторони домовились, що постачальник має право за згодою Метро змінювати ціни на товари, які поставляються ним, шляхом внесення змін до Специфікації/Прайс-листа. Новий прайс-лист набуває чинності за умови письмового підтвердження Метро і змінює Додаток № 2 до Договору «Специфікація/Прайс-лист».

За умовами п. 4.4. Договору будь-які зміни до цього договору або Додатків чинні лише якщо вони виконані у письмовій формі і підписані уповноваженими представниками сторін.

Цей договір з усіма додатками до нього діє до 31.12.2014р. Строк дії Договору автоматично продовжується на кожний наступний період тривалістю в 1 (один) рік, якщо не буде припинений достроково будь-якою стороною як передбачено в п. 4.1. Договору або замінено новим договором (п. 10.1. Договору).

Як вказує позивач, що не заперечується відповідачем, одночасно з підписанням Договору між сторонами у вигляді Додатку № 1 до Договору було підписано Специфікацію № 1, яка містила перелік товарів, які позивач поставляє відповідачеві за договором та протягом дії договору до неї вносилися зміни.

У матеріалах справи міститься остання редакція Додатку № 1 до Договору (Специфікація/Прайс-лист від 17.03.2017р.), погоджена сторонами, про що міститься відповідні підписи та відтиски печаток сторін у вказаному додатку.

Як зазначає позивач, ним 01.09.2017р. засобами поштового зв'язку було надіслано на адресу відповідача Специфікацію від 31.08.2017р. (Додаток № 2 до Договору) (докази надсилання та отримання Специфікації відповідачем у справі), проте отримавши пропозицію позивача щодо зміни Специфікації, відповідач її не погодив та не повернув підписану та скріплену печаткою останнього на адресу позивача.

Матеріалами справи підтверджується неодноразове звернення позивача до відповідача в порядку п. 3.4. Договору (електронним зв'язком), а також з пропозиціями узгодити спірне питання між сторонами на рівні керівництва сторін.

Оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо зміни умов Договору, а запропонована позивачем Специфікація від 31.08.2017р. у встановленому договором порядку не погоджена з боку відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Одним зі способів захисту прав та законних інтересів є зміна правовідношення (п.6 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України).

Такий спосіб захисту цивільних прав може бути пов'язаний з необхідністю змінити існуюче правовідношення.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про внесення змін до договору має бути доведено наявність дійсних обставин, з якими закон пов'язує можливість зміни відповідного правочину.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений сторонами договір містить в собі елементи договору поставки та елементи договору послуг, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глав 54, 63 Цивільного кодексу України

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки.

Отже, у разі якщо договір не припинив свою дію, виконання зобов'язань має здійснюватись сторонами такого договору з дотриманням його умов та норм законодавства.

За приписами ст. 651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 654 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Суд зазначає, що жодних звичаїв ділового обороту, які б передбачали іншу форму внесення змін до договору сторонами суду не повідомлено.

За змістом ст.188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Частина четверта цієї статті визначає, що зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Отже, закон пов'язує можливість зміни договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 27.02.2018р. та від 04.04.2018р. Верховного Суду по справах №927/764/17 та №916/545/17.

Пред'являючи позов до суду про внесення змін до договору (викладення Специфікації до Договору у новій редакції) щодо збільшення ціни, позивачем доказів існування всіх умов за наявності яких укладений між сторонами Договір могло б бути змінено на підставі ст. 652 Цивільного кодексу України до матеріалів справи не представлено.

Зокрема, у даному випадку позивачем не доведено суду обставин того, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

При розгляді даного спору, як і будь-якого іншого, суд виходить з того, що судовому захисту підлягає порушене право заявника позову.

Проте, позивачем належними засобами доказування не доведено та не надано суду обґрунтувань в чому саме полягає порушення його прав з боку відповідача.

Так, матеріалами справи підтверджується звернення позивача в порядку, передбаченому договором та нормами законодавства з пропозицією до відповідача щодо зміни ціни товару за договором (погодження між сторонами нової редакції Специфікації до Договору), проте виходячи з положень п. п. 3.1., 3.4., 4.4. Договору такі зміни мають бути узгоджені з відповідачем.

Протягом розгляду даного спору відповідач вказує на відсутність з його боку в будь-який спосіб погодження запропонованої позивачем редакції Специфікації до Договору.

Щодо мотивів заявленого позову (підвищення курсу долару та відповідно збільшення вартості імпортованих складових товарів, що поставляються за договором, збільшенням витрат на заробітну плату працівників позивача, що призвело до збільшення собівартості товарів), за висновками суду, у даному випадку застосуванню підлягають положення ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України, відповідно до якої підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а також положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України щодо свободи договору.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та положень чинного процесуального закону застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

При розгляді даної справи господарським судом не встановлено обставин, з якими закон пов'язує можливість змінити умови договору в судовому порядку.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судовий збір в розмірі 1 762,00 грн., у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 10.10.2018р.

Суддя С.М. Морозов