ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
09 жовтня 2018 р. Справа №903/504/16

за позовом: Заступника військового прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1

до Державного підприємства Камінь-Каширське лісове господарство
Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Волинська обласна державна адміністрація

Головне управління Держгеокадастру у Волинській області

про визнання не дійсними з моменту видачі та скасування лісорубних квитків

Суддя Шум М.С.
секретар с/з Кобись Є.О.
За участю:
від військової прокуратури Луцького гарнізону: прокурор Гончар Б.С.

від Міністерства оборони України: н/з

від Військової частини НОМЕР_1 : Філімонова І.О.

від ДП Камінь-Каширське лісове господарство: Обушко Р.М.
від Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства: Багацький Є.Г.

від Головного управління Держгеокадастру у Волинській області: Ковальчук О.В.

від Волинської обласної державної адміністрації: Ралець О.В.

Суть спору: 18.07.2017р. до Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява Заступника військового прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 до Державного підприємства Камінь-Каширське лісове господарство, Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства, в якій прокурор просив:

- визнати не чинними та скасувати лісорубні квитки серії 02 ЛКБ №462412 від 04.01.2016 у частині здійснення вирубки на кварталах за №24, 42. 51, 58; серії 02 ЛКБ №462407 від 04.01.2016 у частині здійснення вирубки на кварталах за №28, 34; серії 02 ЛКБ №462421 від 14.01.2016 у частині здійснення вирубки на кварталі за № 25; серії 02 ЛКБ № 462433 від 08.02.2016 у частині здійснення вирубки на кварталі за № 41; серії 02 ЛКБ № 462434 від 08.02.2016 у частині здійснення вирубки на кварталі за № 18; серії 02 ЛКБ № 462438 від 10.02.2016, серії 02 ЛКБ № 462445 від 10.02.2016 у частині здійснення вирубки на кварталах за № 21, 24, 44; серії 02 ЛКБ №462469 від 09.03.2016 у частині здійснення вирубки на кварталі за № 24; серії 02 ЛКБ № 462476 від 16.03.2016 у частині здійснення вирубки на кварталах за № 33, 25; серії 02 ЛКБ № 462481 від 16.03.2016 у частині здійснення вирубки на кварталах за № 28, 31, 34, 44, 50; серії 02 ЛКБ № 462487 від 04.04.2016, серії 02 ЛКБ № 462488 від 04.04.2016 , серії 02 ЛКБ № 462493 від 25.04.2016 у частині здійснення вирубки на кварталах за № 17, 19, 26, 35, 37, 45, 51; серії 02 ЛКБ 462494 від 25.04.2016 у частині здійснення вирубки на кварталі за № 25; серії 02 ЛКБ № 509338 від 05.05.2016 у частині здійснення вирубки на кварталі за №31; серії 02 ЛКБ №509339 від 05.05.2016 у частині здійснення вирубки на кварталах за №21, 29, 33; серії 02 ЛКБ №509340 від 05.05.2016 у частині здійснення вирубки на кварталі за №23, виданих Державним підприємством Камінь-Каширське лісове господарство та Волинським обласним управлінням лісового та мисливського господарства;

- зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні земельними ділянками, які належать позивачу на підставі державного акту № ХІІ-1-5 від 01.11.1968, шляхом припинення фактичного використання земельної ділянки та припинення рубки лісів на цій земельній ділянці.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з січня по травень 2016р. посадовими особами Державного підприємства Камінь-Каширське лісове господарство за відсутності правових підстав та звернень до землекористувача проводилась вирубка лісу на земельній ділянці площею 6947,8 га, яка належить до земель оборони та перебуває на праві постійного користування у військовій частині НОМЕР_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.06.2018р., касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Господарського суду Волинської області від 12.12.2017р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.02.2018р. у справі №903/504/16 задоволено повністю. Ухвалу Господарського суду Волинської області від 12.12.2017р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.02.2018р. у справі №903/504/16 скасувати повністю, справу направлено на розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 18.09.2018р. розгляд справи по суті призначено на 09.10.2018р..

Разом з цим, вказаною ухвалою задоволено клопотання представника Міністерства оборони України про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, доручено Господарському суду Львівської області забезпечити 09.10.2018р. о 10:50 год. проведення судового засідання по справі №903/504/16 в режимі відеоконфенції.

05.10.2018р. від ДП Камінь-Каширське лісове господарство надійшов супровідний лист з додатками.

У судове засідання 09.10.2018р. в режимі відео конференції представник Міністерства оборони України не прибув, даний факт повідомлено суду працівником апарату Господарського суду Львівської області під час відеоконференції.

В судовому засіданні прокурор подав суду клопотання, в якому просять: закрити провадження у справі в частині, що стосується зобов`язання відповідача 1 не чинити позивачу перешкод у користуванні земельними ділянками, які належать позивачу на підставі державного акту № XII-1-5 від 01.11.1968, шляхом припинення фактичного використання земельної ділянки та припинення рубки лісів на цій земельній ділянці, оскільки ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" на даний час фактично зазначену земельну ділянку не використовує та не здійснює на ній рубок лісу. Також просять привести пункт перший прохальної частини позову у відповідність до фактичних обставин, які змінилися з часу порушення провадження у справі, та об`єктивно існують на час вирішення спору по суті та приймати до уваги у наступній редакції: визнати не дійсними з моменту видачі та скасувати лісорубні квитки відповідно до переліку, який надано раніше. Така зміна зумовлена тим, що станом на 2018 рік оспорювані лісорубні квитки втратили свою дію у часі, тобто є не чинними на момент даного розгляду справи, проте залишаються такими, які видані з порушеннями норм законодавства та завдали шкоди інтересам держави в особі Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 .

Суд розглянувши вказане клопотання прокурора, зазначає таке.

Згідно п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на те, що сторони не заперечували обставину відсутності предмету спору в частині зобов`язання відповідача 1 не чинити позивачу перешкод у користуванні земельними ділянками, шляхом припинення фактичного використання земельної ділянки та припинення рубки лісів на цій земельній ділянці, суд приходить висновку про закриття провадження у справі в цій частині позовних вимог.

Справа розглядається із вказуванням уточнень поданих прокурором у судовому засіданні 09.10.2018р..

Прокурор та представник Військової частини НОМЕР_1 , просили позовні вимоги задоволити(із врахуванням поданого 09.10.2018р. прокурором клопотання).

Представники ДП Камінь-Каширське лісове господарство, Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та Волинської обласної державної адміністрації просили у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав наведених у поданих пояснень.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, господарський суд, -

встановив:
Згідно з актом на право постійного користування №ХІІ-1-5 від 01.11.1968, рішенням виконавчого комітету Волинської обласної Ради народних депутатів трудящих №12/28 від 01.11.1968 передано у постійне користування Військовій частині НОМЕР_2 (інженерно-аеродромна служба тилу), як структурному підрозділу управління 14 Повітряної армії, земельна ділянку площею 24157,7 га.

Після розформування Військової частини НОМЕР_2 її правонаступником визначено Військову частину НОМЕР_1 , що встановлено постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 03.02.2014 у справі №903/1066/13.

У 1994-1995 роках Волинською обласною радою прийняті рішення №17/23 від 17.03.1994 та №4/8 від 04.05.1995, яким землі авіаційного полігону передані площею 10027 га, 6947,8 га та 6520,4 га Ковельському спеціалізованому лісогосподарському акціонерному товариству "ТУР", Камінь-Каширському державному лісогосподарству об`єднання "Волиньліс" та Городоцькому державному лісогосподарству відповідно. Таким чином, із загальної площі земельної ділянки 24157,7 га із сфери діяльності Міністерства оборони було вилучено 23495,2 га.

На підставі вищевказаних рішень обласної ради районними радами на зазначені земельні ділянки видано державні акти на право постійного землекористування.

Зокрема, Камінь-Каширською районною державною адміністрацією видано Камінь-Каширському державному лісгосподарському об`єднанню "Волиньліс" державний акт на право постійного землекористування серії ВЛ-ХІІ від 11.08.1995.

На підставі наказу Держкомлісгоспу України №242 від 24.03.2005 Камінь-Каширське державне лісгосподарське об`єднання "Волиньліс" перейменоване у Державне підприємство "Камінь-Каширське лісове господарство".

Рішенням Вищого арбітражного суду України від 29.04.1998 у справі №13/6 за позовом заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_3 (в даний час НОМЕР_1 ) до Волинської обласної ради визнано недійсними вищевказані рішення Волинської обласної ради від 17.03.1994 №17/23 та від 04.05.1995 №4/8.

У подальшому розпорядженням Волинської обласної державної адміністрації №175 від 12.04.2002 анульовано державний акт на право постійного користування землею площею 24157,7 га за №ХІІ-1-5 від 01.11.1968, та визнано чинними вищевказані державні акти на право постійного користування земельною ділянкою, видані Ковельському спеціалізованому лісогосподарському акціонерному товариству "ТУР", Камінь-Каширському державному лісогосподарству об`єднання "Волиньліс" та Городоцькому державному лісогосподарству.

23.05.2003 рішенням Господарського суду міста Києва у справі №32/288 за позовом військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_3 (на даний час НОМЕР_1 ) до Волинської обласної державної адміністрації зазначене розпорядження визнано недійсним та скасовано.

Разом з тим, 26.11.2013 рішенням Господарського суду Волинської області у справі №903/1066/13 за позовом Волинського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ДП "Камінь-Каширське лісове господарство", залишеним в силі постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 03.02.2014, скасовано державний акт на право користування землею, виданий ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" від 11.08.1995 серії ВЛ-ХІІ.

У ході розгляду справи встановлено, що земельна ділянка площею 6947,8 га відноситься до земель оборони та перебуває на праві постійного користування військової частини НОМЕР_1 відповідно до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою №ХІІ-1-5 від 01.11.1968, виданого Виконавчим комітетом Волинської обласної ради народних депутатів трудящих №12/28 від 01.11.1968. Дана земельна ділянка з користування Міністерства оборони України не вилучалась.

Відповідно до листа Волинського військового лісгоспу №45 від 26.02.2016 встановлено межі лісових угідь на території військового полігону Військової частини НОМЕР_1 по Камінь-Каширському району.

Згідно із вказаним листом до Поворського військового лісництва належали наступні квартали, що раніше відносились до Карпилівського лісництва ДП "Камінь-Каширське лісове господарство", а також квартали, які раніше відносились до Стобихівського лісництва ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" відповідно до наведених переліків.

Прокурор та позивачі стверджують, що у оскаржуваних лісорубних квитках зазначаються квартали, що належали до території Поворського військового лісництва, яке мало право вести лісогосподарську діяльність на території військового полігону Військової частини НОМЕР_1 .

Посилаючись на ст.4, 5, 17, 22, 69, 101 Лісового кодексу України, ст. 1 Закону України "Про використання земель оборони" прокурор та позивачі вважають, що посадовими особами ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" та Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства, всупереч нормам чинного законодавства, без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, із перевищенням наданих їм повноважень, видано лісорубні квитки, в яких за відсутності правових підстав включено проведення рубки лісу на території земельної ділянки авіаційного полігону Військової частини НОМЕР_1 , чим завдано шкоду навколишньому середовищу та державі в цілому.

Відповідно до ч.1 ст.1 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом до суду: "Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням."

Згідно з абз.3 ч.2 ст.20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1, п.п.2, 10 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Статтею 204 ЦК України встановлений принцип правомірності правочину, відповідно до якого, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підстави для визнання правочину недійсним визначені в ч.1 ст.215 ЦК України, відповідно до якої, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Разом з тим прокурор у позові зазначав про те, що військовою прокуратурою Луцького гарнізону встановлені обставини, які вимагають представництва прокурором в суді інтересів держави в особі Міністерства оборони України(яке не вжило будь-яких заходів для захисту інтересів держави у вказаній сфері), у формі звернення до суду з цим позовом та участі в його розгляді.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

З урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи №806/1000/17).

Водночас пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

У разі вирішення спору по суті безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для відмови у позові, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України.

Суд вважає, що прокурором не доведено та не надано належних та допустимих доказів не здійснення захисту інтересів держави саме зі сторони Міністерства оборони України, тобто не доведено усвідомлену пасивну поведінку уповноваженого суб`єкта владних повноважень, та у зв`язку з цим необхідність здійснення судового захисту інтересів держави прокурором.

Слід зазначити, що у матеріалах справи наявні численні клопотання та пояснення Міністерства оборони України, що свідчить про їх активну поведінку та заінтересованість у здійсненні захисту інтересів держави.

Суд приходить висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави у цій справі.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.69 Лісового кодексу України, спеціальне використання лісових ресурсів на виділеній лісовій ділянці проводиться за спеціальним дозволом - лісорубним квитком або лісовим квитком, що видається безоплатно.

Спеціальний дозвіл на інші види спеціального використання лісових ресурсів видається власниками лісів або постійними лісокористувачами (частина 3 статті 69 Лісового кодексу України).

Форми спеціальних дозволів і порядок їх видачі, відповідно до частини 6 статті 69 Лісового кодексу України, затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п.2 та 3 Порядку видачі спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2007р. №761, лісорубний або лісовий квиток є основним документом, на підставі якого: здійснюється спеціальне використання лісових ресурсів; ведеться облік дозволених до відпуску запасів деревини та інших продуктів лісу, встановлюються строки здійснення лісових користувань та вивезення заготовленої продукції, строки і способи очищення лісосік від порубкових решток, а також облік природного поновлення лісу, що підлягає збереженню; ведеться облік плати, нарахованої за використання лісових ресурсів. Лісорубний квиток видається органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами Держлісагентства на заготівлю деревини під час проведення рубок головного користування на підставі затвердженої в установленому порядку розрахункової лісосіки.

Отже, здійснення спеціального використання лісових ресурсів, у тому числі в частині видачі лісорубних квитків, повинно здійснюватись постійним лісокористувачем на основі матеріалів лісовпорядкування.

У відповідності до вищезазначених вимог Лісового кодексу України, Порядку видачі спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 року №761, Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» Державне підприємство «Камінь-Каширське лісове господарство» проводило рубки на підставі виписаних лісорубних квитків, які були видані у відповідності до затвердженого проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Камінь-Каширське лісове господарство», затверджених матеріалів лісовпорядкування та розрахункової лісосіки.

Згідно листа департаменту Луцької міської ради «Центр надання адміністративних послуг у м. Луцьку» від 03.10.2018р. за №6-10/909, відповідно до ст.4.1 Закону України Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності та ст.8, ст.13 Закону України Про адміністративні послуги подані в грудні 2015 року державним підприємством Камінь-Каширське лісове господарство заяви та вхідні пакети документів для отримання лісорубних квитків були прийняті, сформовані та оформлені адміністратором відповідно до затвердженої Волинським обласним управлінням лісового та мисливського господарства інформаційної картки, в межах повноважень та з дотриманням вимог законодавства з питань видачі документів дозвільного характеру.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що лісорубні квитки видавались та по них проводились рубки у відповідності до вимог нормативних актів, які регулюють ці правовідносини, що не могло призвести до порушення прав та інтересів позивача.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи документи, докази та пояснення сторін, господарський суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку про відмову у задоволення в позовних вимог.

Керуючись ст.73-79, 86, 129, 130, 185, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:
1. Провадження у справі в частині зобов`язання відповідача 1 не чинити позивачу перешкод у користуванні земельними ділянками, які належать позивачу на підставі державного акту № XII-1-5 від 01.11.1968, шляхом припинення фактичного використання земельної ділянки та припинення рубки лісів на цій земельній ділянці - закрити.

2. В задоволенні позовних вимог в частині визнання не дійсними з моменту видачі та скасування лісорубних квитків серії 02 ЛКБ № 462412 від 04.01.2016 у частині здійснення вирубки на кварталах за № 24, 42, 51, 58; серії 02 ЛКБ № 462407 від 04.01.2016 у частині здійснення вирубки на кварталах за № 28, 34; серії 02 ЛКБ № 462421 від 14.01.2016 у частині здійснення вирубки на кварталі за № 25; серії 02 ЛКБ № 462433 від 08.02.2016 у частині здійснення вирубки на кварталі за № 41; серії 02 ЛКБ № 462434 від 08.02.2016 у частині здійснення вирубки на кварталі за № 18; серії 02 ЛКБ № 462438 від 10.02.2016, серії 02 ЛКБ № 462445 від 10.02.2016 у частині здійснення вирубки на кварталах за № 21, 24, 44; серії 02 ЛКБ № 462469 від 09.03.2016 у частині здійснення вирубки на кварталі за № 24; серії 02 ЛКБ № 462476 від 16.03.2016 у частині здійснення вирубки на кварталах за № 33, 25; серії 02 ЛКБ № 462481 від 16.03.2016 у частині здійснення вирубки на кварталах за № 28, 31, 34, 44, 50; серії 02 ЛКБ № 462487 від 04.04.2016, серії 02 ЛКБ № 462488 від 04.04.2016 , серії 02 ЛКБ № 462493 від 25.04.2016 у частині здійснення вирубки на кварталах за № 17, 19, 26, 35, 37, 45, 51; серії 02 ЛКБ 462494 від 25.04.2016 у частині здійснення вирубки на кварталі за № 25; серії 02 ЛКБ № 509338 від 05.05.2016 у частині здійснення вирубки на кварталі за № 31; серії 02 ЛКБ № 509339 від 05.05.2016 у частині здійснення вирубки на кварталах за № 21, 29, 33 серії 02 ЛКБ № 509340 від 05.05.2016 у частині здійснення вирубки на кварталі за № 23, виданих Державним підприємством «Камінь-Кадшрське лісове господарство» та Волинським обласним управлінням лісового та мисливського господарства» - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено
16.10.2018

Суддя М. С. Шум