ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"16" жовтня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/1698/18

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Гут С.Ф.

При секретарі судового засідання Себовій О.О.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 на підставі довіреності від 02.08.2018р.;

Від відповідача: не зявився;

розглянувши справу за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Морський будівельний комплекс до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю УКРСТРОЙ СЕРВІС про стягнення 72 838,63 грн., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Морський будівельний комплекс (надалі позивач) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю УКРСТРОЙ СЕРВІС (надалі відповідач) суму заборгованості в розмірі 72 688,63 грн., з яких сума основного боргу 51 662,50 грн., 3% річних в розмірі 3 190,20 грн., інфляційні збитки в розмірі 14 645,73 грн. та відсотки за користування грошовими коштами у сумі 3 190,20 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.08.2018р. було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу прийнято розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та судове засідання для розгляду справи по суті було призначено на "06" вересня 2018 р. о 12:00 год.

В судовому засіданні 06.09.2018р. представником позивача було надано суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути суму основного боргу у розмірі 51 812,50 грн. та клопотання про залучення додаткових доказів до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.09.2018р. було відкладено розгляд справи на "02" жовтня 2018 р. о 12:40 год.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 02.10.2018р. було відкладено розгляд справи на "16" жовтня 2018 р. о 09:30 год.

Копії ухвал по справі були направлені Відповідачу за адресою місцезнаходження юридичної особи, копії ухвал від 15.08.2018р. та від 06.09.2018р. повернулися до суду з відміткою за закінченням терміну зберігання.

Тому за приписами ч.7ст. 120ГПК України Відповідач вважається повідомленим належним чином про відкриття провадження у справі. На підставі ч. 9 ст. 165ГПК України у звязку з ненаданням Відповідачем відзиву у встановлений судом строк, суд вирішує справу за наявними матеріалами справи.

16.10.2018р. судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

24 вересня 2015 року між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Морський будівельний комплекс» (надалі - продавець) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «УКРСТРОЙ СЕРВІС» (надалі - покупець) було укладено Договір №24/0915-03 від 24.09.2015р. (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, продавець зобовязується передати у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти і оплатити товар (надалі товар), номенклатура, кількість, вартість якого вказується у Специфікаціях або накладних, які є невід'ємною частиною даного Договору.

Відповідно до п. 4.4. Договору, оплата здійснюється в наступному порядку і строки: на протязі 14 календарних днів з дати поставки товару. Умови оплати можуть бути змінені, про що сторони домовляються у відповідній специфікації.

Згідно із п. 4.5. Договору, датою оплати вважається дата зарахування на рахунок продавця грошових коштів згідно Договору.

За умовами п. 5.1 Договору, продавець зобовязаний передати покупцю товар згідно з умовами Договору.

Відповідно до приписів п. 5.2. Договору, покупець зобовязаний прийняти Товар, який відповідає умовам Договору, і оплатити в порядку, встановленому даним Договором.

За умовами п. 5.3. Договору, сторони зобов'язані дотримуватись умов договору.

Згідно п. 6.1. Договору, сторони зобовязані дотримуватись діючого законодавства. У випадку невиконання або неналежного виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно діючого законодавства України.

На виконання умов Договору 30 вересня 2016 року ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Морський будівельний комплекс» було поставлено ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «УКРСТРОЙ СЕРВІС» товар, а саме: Арматуру 12 А500 на загальну суму разом з ПДВ 100 762,50 грн.

Факт отримання Товару ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «УКРСТРОЙ СЕРВІС» підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними від 30.09.2016р. № 011724 та 011423, а також товарно-транспортними накладними № 625 та № 624.

Таким чином, ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Морський будівельний комплекс» виконало свої зобовязання за Договором, в свою чергу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «УКРСТРОЙ СЕРВІС» свої зобовязання перед ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Морський будівельний комплекс» виконало не в повному обсязі, чим порушило умови Договору та на момент предявлення позову до суду у ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «УКРСТРОЙ СЕРВІС» наявна заборгованість перед ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Морський будівельний комплекс» за поставлений Товар на суму 51 662,50 грн.

З наведених підстав, ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Морський будівельний комплекс звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю УКРСТРОЙ СЕРВІС суму заборгованості в розмірі 72 838,63 грн., з яких сума основного боргу 51 812,50 грн., 3% річних в розмірі 3 190,20 грн., інфляційні збитки в розмірі 14 645,73 грн. та відсотки за користування грошовими коштами у сумі 3 190,20 грн.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частиною 1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Приписами ч.ч.1, 2 ст. 20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що правовідносини сторін склались на підставі укладеного між ними договору №24/0915-03 від 24.09.2015р.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

В підтвердження передачі товару за договором позивачем надано суду належним чином засвідчені копії видаткових накладних від 30.09.2016 р. № 011724 та №011423, а також товарно-транспортних накладних № 625 та № 624.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з розрахунку заборгованості приведеного позивачем в позовній заяві, відповідач в порушення вищезазначених приписів закону та укладеного договору, договірні зобовязання щодо оплати за товар не виконані, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у загальній сумі 51 812,50 грн., у зв'язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сама заборгованості за отриманий товар за договорами купівлі-продажу, в розмірі 51 812,50 грн.

Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 3 190,20 грн., інфляційних збитків у розмірі 14 645,73 грн. та відсотків за користування грошовими коштами у сумі 3 190,20 грн.

Інфляційні збитки є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, стягнення яких передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України. Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Згідно до пп. 4.1. та 4.3. п. 4 Постанови Пленуми Вищого Господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013:

«Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

До вимог про стягнення сум процентів, передбаченій статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).»

Окрім цього, відповідно до пп. 3.1; 3.4. Постанови Пленуми Вищого Господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013:

« 3.1. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

До вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).»

Також, відповідно до пп. 6.1.; 6.2; 6.3. п. 6 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013:

«Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по- перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині стати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Якщо договором або чинним законодавством не передбачено розміру процентів за користування чужими коштами, то припис частини другої статті 625 ЦК України може бути застосований господарським судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.»

Перевіривши розрахунок 3% річних, інфляційних збитків та відсотків за користування грошовими коштами наданий позивачем, суд встановив, що такий розрахунок відповідає вимогам чинного законодавства, здійснений належним чином, у звязку з чим позовні вимоги в даній частині підлягають судом задоволенню в повній мірі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та обєктивного зясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано, в судові засідання відповідач не з'являвся хоча заздалегідь був повідомлений про дату час та місце судового засідання.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст.13, 20 73, 74, 76, 86, 126, 129, 165, 232, 233, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Морський будівельний комплекс до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю УКРСТРОЙ СЕРВІС про стягнення 72 838,63 грн. задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю УКРСТРОЙ СЕРВІС (65009, Одеська обл., м. Одеса, вул. Армійська, буд. 18; код ЄДРЮОФОПГФ 37810459) на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Морський будівельний комплекс (65005, Одеська обл., м. Одеса, вул. Бугаївська, буд. 35, каб. 615; код ЄДРЮОФОПГФ 31943276) суму заборгованості в розмірі 51 812 /пятдесят одна тисяча вісімсот дванадцять грн. 50 коп., 3% річних в розмірі 3 190 /три тисячі сто девяносто/ грн. 20 коп., інфляційні збитки в розмірі 14 645 /чотирнадцять тисяч шістсот сорок пять/ грн. 73 коп., відсотки за користування грошовими коштами у сумі 3 190 /три тисячі сто девяносто/ грн. 20 коп. та витрати на оплату судового збору в сумі 1 762 /одна тисяча сімсот шістдесят дві/грн. 00коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Накази видати в порядку ст.327 ГПК України

Повний текст рішення складено 22 жовтня 2018 р.

Суддя С.Ф. Гут