ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 року Справа № 903/384/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Тимошенко О.М.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за довіреністю від 17.04.2018р. №18-0014/21662

від відповідача: ОСОБА_2 - адвокат, представник за довіреністю від 03.09.2018р. №03/09-9

від третьої особи:

- ПАТ "Комерційний банк "Приватбанк": ОСОБА_3 - адвокат, представник за довіреністю

від 22.06.2018р. №411

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис", м.Дніпро

на ухвалу Господарського суду Волинської області, постановлену 09.08.18р. суддею Войціховський В.А. о 11:52 год. у м.Луцьку

у справі № 903/384/18

за позовом ОСОБА_4 Банку України, м.Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис", м.Дніпро

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк", м.Київ

про звернення стягнення на предмет іпотеки в сумі 4 072 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 09.08.2018 у справі №903/384/18 за позовом ОСОБА_4 Банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк", про звернення стягнення на предмет іпотеки в сумі 4 072 000,00грн., у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" про зупинення провадження у справі до вирішення господарським судом міста Києва справи №910/ 7913/18 відмовлено.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" звернулося до суду з апеляційними скаргами, в яких просить оскаржену ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зупинити провадження у справі №903/384/18 до вирішення справи №910/7913/18.

Мотивуючи апеляційні скарги, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає ухвалу місцевого господарського суду постановленою з порушенням норм чинного законодавства;

- покликаючись на норми Конституції України, Господарського процесуального кодексу України, рішення Конституційного Суду України, обґрунтовує право ТОВ "Приватофис" на апеляційне оскарження ухвали суду про відмову в зупиненні провадження у справі;

- вказує, що право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обовязковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом;

- зазначає, що в частині права на апеляційне оскарження ухвали суду за наслідками вирішення питання про зупинення провадження по справі, забезпечення принципу рівності усіх учасників справи закріплено як у ст.129 Конституції України так і у положеннях ст.ст.3, 7 ГПК України можливо шляхом забезпечення апеляційного оскарження як ухвали про зупинення однією стороною справи так і ухвали про відмову в забезпеченні іншою стороною справи;

- додає, що правової позиції щодо можливості апеляційного оскарження як позитивної ухвали так і негативної ухвали з одного й того питання дотримується діючий на теперішній час новостворений Верховний Суд;

- вважає, що суд першої інстанції в порушення норм п.5 ч.1 ст.227 ГПК України, покладеного на суд обов'язку по зупиненню провадження у справі, не виконав та відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі;

- вказує, що з позовної заяви ТОВ "Приватофис" вбачається, що по справі №910/7913/18 правовими підставами пред'явленої вимоги про розірвання іпотечного договору є ст.ст.651, 652 ЦК України та посилання на такі обставини як 1) істотне порушення ОСОБА_4 банком України своїх зобов'язань як іпотекодержателя, 2) істотна зміна обставин після націоналізації ПАТ "КБ "Приватбанк". Тобто, у справі №910/7913/18 підлягають встановленню судом обставини пов'язані з наведеними підставами позову про розірвання іпотечного договору, і як наслідок у разі задоволення позову ТОВ "Приватофис" це виключить наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 банку України про звернення стягнення на предмет іпотеки за таким іпотечним договором, оскільки відповідно до ч.ч2, 3 ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються;

- додає, що у господарського суду, що розглядає дану господарську справу відсутня можливість самостійно встановити обставини, що встановлюються у справі №910/7913/18, що обумовлено обмеженістю суду предметом позову та неможливістю пред'явлення відповідачем позову про розірвання іпотечного договору в рамках справи про звернення стягнення на предмет іпотеки, адже одночасний розгляд між тими самими сторонами та предметом і з тих же підстав не допускається, в силу положень процесуального законодавства;

- зазначає, що від рішення у справі № 910/7913/18 фактично залежить обґрунтованість (чи не обґрунтованість) позовних вимог ОСОБА_4 банку України у даній господарській справі, а питання про розірвання (припинення чинності) Іпотечного договору є одним із факторів, що визначають правове становище ОСОБА_4 банку України щодо нерухомого майна, зокрема, щодо наявності у нього прав іпотекодержателя та обґрунтованість його позиції і підставність звернення до суду з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки;

- констатує, що таким чином, розгляд даної справи є неможливим до вирішення повязаної з нею згадуваної справи №910/7913/18;

- стверджує, що Господарський суд Волинської області при розгляді питання щодо можливості/неможливості розгляду даної справи про звернення стягнення на предмет іпотеки до розгляду справи №910/7913/18 про розірвання іпотечного договору в порушення ст.86 ГПК України не надав оцінки долученим до клопотання про зупинення провадження доказам позовній заяві та ухвалі про відкриття провадження по справі №910/7913/18 в наслідок чого не дослідив змісту позовних вимог (предмету та підстав) по інші взаємопов'язаній справі про розірвання іпотечних договорів, що потягло постановлення в порушення п.5 ч.1 ст.227 ГПК України незаконної та необґрунтованої ухвали про відмову в зупиненні провадження по справі.

- вважає, що для повного, обєктивного та справедливого розгляду цієї апеляційної скарги необхідне дослідження усіх матеріалів справи, у якій постановлено оскаржувану ухвалу для вирішення питання повязаності даної справи та справи №910/7913/18, а також встановлення неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи № 910/7913/18.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №903/384/18 у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Розізнана І.В, суддя Василишин А.Р..

Ухвалами Рівненського апеляційного господарського суду від 04.09.2018р. відкрито апеляційне провадження за скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 09.08.2018 у справі №903/384/18 та об'єднано їх для спільного розгляду в межах апеляційного провадження у справі №903/384/18. Також, розгляд скарг призначено на 27.09.2018р..

13.09.2018р. до суду від ОСОБА_4 банку України надійшов письмовий відзив від 10.09.2018р. №18-0016/48888 на апеляційну скаргу.

Також, 13.09.2018р. до суду від ОСОБА_4 банку України надійшло клопотання від 10.09.2018р. №18-0016/48889 про закриття апеляційного провадження.

26.09.2018р. до суду від ПАТ "КБ "Приватбанк" надійшов письмовий відзив від 24.09.2018р. на апеляційну скаргу.

27.09.2018р. на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від ТОВ "Приватофис" надійшла заява про відвід суддів: головуючого судді Гудак А.В. та судді Василишина А.Р. у справі №903/384/18.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.09.2018р. відмовлено у задоволенні заяви ТОВ "Приватофис" про відвід головуючого судді Гудак А.В. та судді Василишина А.Р. та зупинено провадження для вирішення питання про відвід головуючого судді Гудак А.В. та судді Василишина А.Р.

У відповідності до абз.3 п.3 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Указом Президента України №454/2017 від 29.12.2017р. ліквідовано Рівненський апеляційний господарський суд та створено Північно-західний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку, Волинську, Житомирську, Рівненську та Хмельницьку області, з місцезнаходженням у місті Рівному.

Частиною 6 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

05.10.2018р. в газеті "Голос України" опубліковано оголошення про початок роботи Північно-західного апеляційного господарського суду.

У відповідності до наказу керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду №992 від 01.10.2018р. "Про комісію для передачі судових справ та матеріалів" згідно акта здачі судових справ від 01.10.2018р. до Північно-західного апеляційного господарського суду передано заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" про відвід головуючої судді Гудак А.В. та судді Василишина А.Р. у справі №903/384/18.

Для розгляду заяви про відвід суддів у справі №903/384/18 автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Грязнова В.В..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.10.2018р. (суддя Грязнов В.В.) у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" про відвід суддів Гудак А.В. та Василишина А.Р. у справі №903/384/18 відмовлено.

У відповідності до наказу керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду №992 від 01.10.2018р. "Про комісію для передачі судових справ та матеріалів" згідно акта здачі судових справ від 03.10.2018р. до Північно-західного апеляційного господарського суду передані апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 09.08.2018р. у справі №903/384/18.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №903/384/18 у складі: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О., суддя Тимошенко О.М..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.10.2018р. апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" на ухвалу Господарського суду Волинської області від 09.08.2018 у справі №903/384/18 прийнято до спільного провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О., суддя Тимошенко О.М. та розгляд апеляційних скарг призначено на 23.10.2018 р. об 16:30год..

23.10.2018р. до суду від ТОВ "Приватофис" надійшло клопотання від 23.10.2018р. про відкладення розгляду справи, оскільки позивач завчасно не був повідомлений про час та місце розгляду справи, а також те, що станом на 22.10.2018р. і час виїзду представника відповідача до суду відповідач не отримав відзиву позивача на апеляційну скаргу, тощо.

В судовому засіданні 23.10.2018р. представники позивача та третьої особи заперечили проти клопотання скаржника про відкладення розгляду справи.

Розглянувши зазначене клопотання колегія суддів відхиляє його та зазначає наступне.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

В даному випадку, скаржником не надано жодних доказів, які унеможливлюють вирішення спору в даному судовому засіданні.

Як вказано у Рішенні Конституційного суду України від 02.11.2004р. №15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини під час розгляду справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід зазначити, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Крім того, суд призначаючи справу до розгляду, надавав можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а також, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, не знаходить підстав для задоволення поданого скаржником клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник скаржника в судовому засіданні 23.10.2018р. підтримав доводи апеляційних скарг та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає ухвалу місцевого суду незаконною та необґрунтованою. Просить суд ухвалу Господарського суду Волинської області від 09.08.2018 у справі №903/384/18 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зупинити провадження у справі №903/384/18 до вирішення справи №910/7913/18.

Представник позивача в судовому засіданні 23.10.2018р. заперечила проти доводів апеляційних скарг, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Вважає ухвалу Господарського суду Волинської області від 09.08.2018 у справі №903/384/18 законною та обґрунтованою. Просить суд апеляційне провадження закрити, як помилково відкрите.

Представник третьої особи в судовому засіданні 23.10.2018р. підтримав позицію позивача та заперечив проти доводів апеляційних скарг, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Вважає ухвалу Господарського суду Волинської області від 09.08.2018 у справі №903/384/18 законною та обґрунтованою.

У відповідності до ст.ст.222, 223 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол судового засідання.

Відповідно до ч.1 ст.270 ГПК України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до ч.1 ст.271 ГПК України? апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали суду, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 України звернувся до господарського суду з позовом від 29.05.2018р. №18-0016/29450 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" про звернення стягнення в сумі 4072000,00грн. на предмет іпотеки згідно договору іпотеки №20 від 04.03.2009р.,посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №350, а саме на наступне майно: Будівля відділення банку, загальною площею 387,1кв.м., що розташована за адресою Волинська область, Любешівський район, смт.Любешів, вул.Незалежності, 60, та встановити спосіб реалізації предмета іпотеки 1 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", за початковою ціною 1674000,00грн. та на Торговий павільйон (літ.В-1) загальною площею 204,2кв.м., що розташований за адресою Волинська область, м.Луцьк, вул.Кравчука, 32а, та встановити спосіб реалізації предмета іпотеки 2 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", за початковою ціною 2398000,00грн..

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на невиконання відповідачем умов кредитного договору №19 від 03.03.2009р. та договору іпотеки №20 від 04.03.2009р..

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 11.06.2018р. позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №903/384/18, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження у закритому судовому засіданні, розгляд справи в підготовчому судовому засіданні призначено на 09.07.2018р., залучено до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк", запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 09.07.2018р. розгляд справи в підготовчому закритому судовому засіданні було відкладено на 23.07.2018р.; запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали.

10.07.2018р. до Господарського суду Волинської області від ТОВ "Приватофис" надійшло клопотання від 06.07.2018р., в якому останній, покликаючись на приписи ст.ст.227, 229 ГПК України, просить суд зупинити провадження у справі №903/384/18 за позовом ОСОБА_4 Банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" прозвернення стягнення в сумі 4072000,00грн. на предмет іпотеки до вирішення справи №910/7913/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" до ОСОБА_4 Банку України про розірвання іпотечних договорів, оскільки від рішення у справі №910/7913/18 фактично залежить обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 Банку України у справі №903/384/18, а питання про розірвання іпотечного договору №20 від 04.03.2009р., яким забезпечувалось виконання зобовязань ПАТ "КБ "Приватбанк" за кредитним договором №19 від 03.03.2009р. є одним із факторів, що визначають правове становище ОСОБА_4 Банку України щодо нерухомого майна, зокрема, щодо наявності у нього прав іпотекодержателя та обґрунтованість його позиції і підставність звернення до суду з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 23.07.2018р. розгляд справи в підготовчому закритому судовому засіданні та розгляд клопотання відповідача про зупинення провадження у справі було відкладено на 09.08.2018р..

Як вже зазначалося, ухвалою Господарського суду Волинської області від 09.08.2018р. по даній справі у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" про зупинення провадження у справі №903/384/18 до вирішення господарським судом міста Києва справи №910/ 7913/18 відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до п.8 ч.1 ст.129 Конституції України, встановлює основні засади судочинства, до яких віднесено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ст.14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Позиція ЄСПЛ засвідчує, що основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинно чинитися правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

За приписами п.5 ч.1 ст.227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове або повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів, тощо, що не можуть бути з'ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.

Враховуючи вимоги закону, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з'ясовувати, як пов'язана справа, яка розглядається даним судом, із справою, що розглядається іншим судом, а також чим обумовлюється неможливість розгляду даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок, непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог.

Таким чином, зупинення провадження у справі процесуальний закон пов'язує із неможливістю розгляду справи, що розглядається, до вирішення іншої справи. При цьому пов'язаність справ полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на зібрання та оцінку доказів у даній справі і ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Як свідчать матеріали справи, відповідач в клопотанні про зупинення провадження у даній справі посилається на справу №910/7913/18 за позовом ТОВ "Приватофис" до ОСОБА_4 банку України, третя особа ПАТ "КБ "Приватбанк" про розірвання договорів іпотеки, в тому числі і спірного іпотечного договору іпотечного договору №20 від 04.03.2009р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6.

Зі змісту поданої позовної заяви у справі №910/7913/18 вбачається, що підставою позовних вимог є посилання ТОВ "Приватофис" на те, що у результаті набуття державою права контролю за діяльністю ПАТ "КБ "Приватбанк" у ТОВ "Приватофис" збільшилася загроза втрати предмету іпотеки через узгоджену недобросовісну поведінку боржника за основним зобов'язанням (ПАТ "КБ "Приватбанк") та кредитором - ОСОБА_4 банком України.

Крім того, відповідач у клопотанні про зупинення провадження у цій справі зазначає, що факти, встановлені у справі №910/7913/18, мають преюдиціальне значення для справи №903/384/18, адже у справі №910/7913/18 суд надасть оцінку іпотечному договору №20 від 04.03.2009р. та припинить для сторін всі права та обов'язки за ним, в тому числі можливість іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки

Слід зазначити, що в силу імперативного припису ст.13 ЦК України при здійсненні своїх цивільних прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли би порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.ч.2 та 3 ст.13 ЦК України).

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

При цьому тягар доведення тієї обставини, що інша особа зловживає цивільними правами, лежить на особі, яка посилається на ці обставини.

Однак, колегія суддів відзначає, що суд першої та апеляційної інстанції не встановили наявність певних обставин, що унеможливлюють самостійне дослідження наданих сторонами доказів під час розгляду даної справи та встановлення відповідних фактів, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Водночас слід звернути увагу на те, що у межах справи №910/7913/18 можуть бути встановлені обставини, встановлення яких є необхідним в межах справи №903/384/18. Тобто, встановлення обставин в межах справи №910/7913/18 може призвести до спрощення розгляду справи №903/384/18, оскільки з огляду на приписи ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України буде відсутнім обов'язок їх доказування.

Отже, спрощення розгляду справи не є тотожним змісту неможливості розгляду справи.

При цьому, законодавець чітко передбачив, що суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Матеріали справи №903/384/18 свідчать, що предметом розгляду у ній є доведення та дослідження обставин для звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, у межах справи №910/7913/18 можуть бути встановлені частково елементи складових з наявністю яких законодавець пов'язує можливість стягнення на предмет іпотеки, однак не всіх.

Слід також зазначити, що у відповідності до постанови Верховного Суду від 03.07.2018р. у справі №910/15408/17 з аналогічними вимогами про розірвання іпотечних договорів, касаційні скарги ОСОБА_4 банку України та ПАТ "КБ "Приватбанк" були задоволені у повному обсязі, рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2017р. та постанова Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2018р. скасовані та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог іпотекодавця відмовлено у зв`язку з безпідставністю. З аналогічних підстав було відмовлено Верховним Судом у задоволенні позову у справах №910/15475/17 та №910/17686/17.

В силу вимог ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Дана обставина дає підстави для застосування правових висновків викладених в постановах Верховного Суду від 03.07.2018р. у справі №910/15408/17, від 03.07.2018р. у справі №910/15475/17 від 16.10.2018р. у справі №910/17686/17 під час вирішення справи №910/7913/18.

Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що розгляд справи №910/7913/18 не є перешкодою для дослідження і встановлення обставин у даній справі. При цьому, з огляду на предмет позову, конкретні обставини даної справи надають можливість розглянути даний спір без очікування остаточного вирішення справи №910/7913/18.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правове обґрунтування неможливості розгляду вказаної справи до вирішення справи №910/7913/18 ґрунтується лише на припущеннях відповідача відносно можливого майбутнього результату розгляду даної справи, а саме можливого розірвання іпотечного договору №20 від 04.03.2009р., що може вплинути на можливість іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №20 від 04.03.2009р., а тому обставини, які можуть бути встановлені Господарським судом міста Києва у іншій справі №910/7913/18 можуть бути встановлені судом у цій справі, а тому об'єктивна неможливість розгляду цієї справи відсутня.

Крім цього, слід зазначити, що межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до порушення розумного строку розгляду справи.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції", визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Фрідлендер проти Франції").

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§ 51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").

Отже необґрунтоване зупинення провадження у даній справі призвело б до затягування строків розгляду справи і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р., що покладає на національні суди обов'язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

З врахуванням викладеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з обґрунтованим висновком Господарського суду Волинської області про відмову в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" від 06.07.2018р. про зупинення провадження у справі №903/384/18 до вирішення справи №910/7913/18 Господарським судом міста Києва.

Стосовно клопотання ОСОБА_4 банку України про закриття провадження у даній справі, як помилково відкритого, колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 25.04.2012р. №11-рп/2012 було витлумачено ст.106 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017р., у взаємозв'язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України (в редакції від 04.02.2011р.) щодо можливості касаційного оскарження ухвал суду першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні заяви про зміни способу та порядку виконання судового рішення.

У вказаній справі Конституційний Суд України дійшов висновку, що відсутність можливості апеляційного та касаційного оскарження ухвал суду про відмову у задоволенні заяви про зміни способу та порядку виконання рішення, ухвали, постанови в такому самому порядку, як і ухвал про зміни способу та порядку їх виконання, не узгоджується з принципом справедливості. Такий висновок кореспондується з правовою позицією Конституційного Суду України, висловленою в Рішенні від 02.11.2011р. №13-рп/2011, за якою відсутність можливості апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви щодо повороту виконання рішення суду в такому самому порядку, як і ухвали щодо повороту виконання рішення суду, не узгоджується з принципом справедливості та визначеними в ч.3 ст.129 Конституції України (в редакції від 04.02.2011р.) основними засадами судочинства, зокрема рівністю усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (абзац 4 підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини).

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов'язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (п.8 ч.3 ст.129) (пункт 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012р. №11-рп/2012).

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2007р. №11-рп/2007).

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Разом з тим, ст.255 ГПК України не містить прямої заборони на оскарження ухвали про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що відсутність у переліку ч.1 ст.255 ГПК України ухвали про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження, не позбавляє особу права оскаржити в апеляційному порядку відповідну ухвалу суду першої інстанції.

Крім того, слід врахувати те, що забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (п.8 ч.1 ст.129 Конституції України (в редакції 30.09.2016р.), ст.14 Закону України від 02.06.2016р. №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів").

Згадані правові норми конкретизовано в п.8 ч.3 ст.2 ГПК, де зазначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

В апеляційному порядку можуть бути оскаржені окремо від рішення суду першої інстанції ухвали суду першої інстанції, які передбачені ст.255 ГПК України. Буквальне тлумачення зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що ухвала про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, може бути оскаржена в апеляційному порядку лише тоді, коли в ГПК України є норма, якою це дозволено. Однак Конституційний Суд України, розглядаючи положення п.8 ч.3 ст.129 Конституції України, дійшов висновку, що апеляційне оскарження судового рішення можливе в усіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження (абзац 2 підпункту 3.2. Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2010р. №3-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення п.18 ч.1 ст.293 Цивільного процесуального кодексу України у взаємозв'язку зі ст.129 Конституції України (про апеляційне оскарження ухвал суду)).

Оскільки оскарження ухвали про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі не передбачено ГПК України, то немає ні дозволу, ні заборони щодо апеляційного оскарження такої ухвали.

"Право на суд", одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ "Воловік проти України", "Креуз проти Польщі", "Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі").

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з п.1 ст.6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення ЄСПЛ "Тіннеллі та сини, Лтд та ін.", "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства").

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення ЄСПЛ "Ейрі проти Ірландії", "Аїт-Мугуб проти Франції").

Зважаючи на важливість для суб'єктів, застосування процесуальних прав передбачених ст.227 ГПК України та прав, установлених ст.8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, та враховуючи відсутність надійних процесуальних механізмів захисту прав під час підготовчого провадження, колегія суддів вважає практичним та ефективним право на апеляційний перегляд таких ухвал на стадії підготовчого провадження.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_4 банку України про закриття апеляційного провадження у справі №903/384/18, як помилково відкритого.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, ухвалу Господарського суду Волинської області від 09.08.2018 у справі №903/384/18 слід залишити без змін, а апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис", м.Дніпро залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Волинської області від 09.08.2018р. у справі №903/384/18 - без змін.

2. Справу №903/384/18 повернути до Господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "24" жовтня 2018 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Тимошенко О.М.