ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2018 справа №914/977/18

Суддя Юркевич М.В., розглянув матеріали

За позовом: фермерського господарства Рисовський, с. Зубра, Пустомитівський район, Львівська область

до відповідача: Львівської міської ради, м. Львів

про стягнення 179 869 грн. шкоди

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2 - представник

ВСТАНОВИВ:

На розгляд до господарського суду поступила позовна заява фермерського господарства Рисовський до Львівської міської ради про стягнення 147 896,00 грн. матеріальної шкоди та 32 000,00 моральної шкоди, завданої, у звязку з бездіяльністю та невиконанням з боку Львівської міської ради Постанови Пустомитівського районного суду Львівської області у справі №450/4743/13 від 25.12.2014р.

Ухвалою від 31.05.2018р. було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження та надано сторонам строк для подачі відзиву та відповіді на відзив.

Ухвалою господарського суду від 25.07.2018 р. суд перейшов до розгляду справи №914/977/18 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 21.08.18р.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалі суду від 21.08.2018 року.

В судове засідання 18.09.2018р. зявилися представники сторін та подали спільну заяву про перехід до розгляду справи по суті.

Ухвалою від 18.09.2018р. підготовче провадження було закрито та призначено справу до розгляду по суті.

В судових засіданнях по розгляду справи по суті 02.10.20148р. та 16.10.2018р. сторони виступили зі вступними словами, після чого суд перейшов до дослідження доказів та обставин справи. Так в ході розгляду справи по суті судом було зясовано наступне:

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 25.12.2014 р. у справі №450/4743/13-а, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2015р. у справі №876/4359/15, визнано протиправною бездіяльність Львівської міської ради щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про надання йому земельної ділянки площею 38 кв.м. на проспекті ОСОБА_3 у м. Львові по представленому погодженому проекту та земельної ділянки площею 15 кв.м під реконструкцію частини галереї торгового центру на пр. Ч. Калини, 109 у м. Львові по договору суперфіцію, згідно представленого проекту. Зобовязано Львівську міську раду розглянути заяви ОСОБА_1 щодо передачі в оренду: земельної ділянки площею 38 кв.м на пр. Ч. Калини, 109 у м. Львові по представленому погодженому проекту та земельної ділянки площею 15 кв.м. під реконструкцію частини галереї торгового центру на пр. Червоної Калини, 109 у м. Львові.

Позивач покликається на те, що 29.02.2012р. звернувся до Львівської міської ради із заявою №3-Р-5940 про надання земельної ділянки на проспекті ОСОБА_3 у м. Львові площею 15 кв.м. в користування з дозволом провести реконструкцію частини галереї торгового залу під приміщення торгівлі продуктами бджільництва. Однак, вказана заява відповідачем так і розглянута не була, а вищенаведене рішення Пустомитівського районного суду не виконано.

Як стверджує позивач, такою бездіяльністю позивача йому нанесено як матеріальну, так і моральну шкоду, яка розрахована за період з липня 2017р. по лютий 2018р. і згідно розрахунку становить 147 896,00 грн. матеріальної шкоди та 32 000,00 грн. моральної шкоди. Складовими матеріальної шкоди, на думку позивача, є неотриманий дохід, який останній міг би отримати у разі надання йому у користування спірної земельної ділянки.

Крім того, відповідно до розрахунку доданого до позовної заяви (а.с. 13), 32 000,00 грн. моральної шкоди позивач обгрунтовує за кожен місяць невиконання судового рішення (3200 грн.), що є співмірним по відшкодуванню особі при незаконному перебуванні під слідством та судом, а також як зарплату потенційно найнятого торгового працівника, який би здійснював реалізацію продуктів бджільництва.

У своєму відзиві на позов відповідач заперечує позовні вимоги, вважає їх необгрунтованими та безпідставними. Зокрема, відповідач звертає увагу на те, що позивачем, стверджуючи про здійснення підприємницької діяльності повязаної із виготовленням та реалізацією продуктів бджільництва не надано жодних доказів в обгрунтування наведеного. Крім того, відповідач зазначає, що згідно з даними ЄДРПОУ фермерське господарство «Рисовський» перебуває у стані припинення, про що свідчить відповідна відмітка в реєстрі, а тому не здійснює діяльності про яку зазначає у позові. Відтак, заявлені вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди, на думку позивача, не доведені жодними доказами.

Разом з тим, відповідач звертає увагу суду на те, що позивач у даній справі не надає доказів звернення до Львівської міської ради у встановленому Положенням про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності (затвердженим ухвалою Львівської міської ради №4526 від 23.04.2015р.) порядку з метою отримання погодження на розміщення тимчасової споруди, а також не надає доказів наявності погодженого паспорту привязки та договору оренди конструктивних елементів. Таким чином, відповідач вважає, що позивач не вчинив необхідних дій для отримання дозволу для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, а заява про надання в користування 15 кв.м. земельної ділянки не була подана у встановленому законом порядку. А також не надано жодних доказів, що ОСОБА_4 господарство «Рисовський» здійснює підприємницьку діяльність, за яку просить відшкодувати заявлені збитки.

При ухваленні рішення суд послуговується такими законоположеннями та наступними своїми висновками.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Одним із головних призначень обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. ( п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Серявін проти України»).

В силу приписів ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частинами першою та другою статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

З аналізу наведених норм права, вбачається, що загальна норма закріплена ст. 1166 ЦК України, передбачає наявність у складі цивільного правопорушення усіх чотирьох елементів його складу. Спеціальна норма, зокрема ст. 1173 ЦК України, для відшкодування завданої шкоди, передбачає лише встановлення трьох елементів складу цивільного правопорушення (наявність шкоди, протиправна поведінка та причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою) не враховуючи вину заподіювача шкоди.

Відтак, необхідною умовою для стягнення шкоди, завданої внаслідок неправомірних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, є факт неправомірності діяння цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діяннями і заподіяною шкодою. У разі відсутності хоча б одного з наведених елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

У розглядуваній справі позивач обгрунтовує понесену ним матеріальну шкоду у розмірі 147 869,00 грн. як неотриманий дохід. Відтак, суд звертає увагу на наступне:

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. При цьому, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Відтак, враховуючи, що предметом спору є стягнення шкоди у вигляді неодержаного доходу (упущеної вигоди) внаслідок протиправної поведінки відповідача, позивачу необхідно було довести склад цивільного правопорушення його підстави та розмір неодержаних доходів.

Для розрахунку суми неодержаних доходів (упущеної вигоди) позивач використав середньостатистичні показники та ринкові ціни ТОВ «Ринок сільськогосподарської продукції Шувар».

В той же час, судом встановлено з витягу ЄДРПОУ, що позивач ОСОБА_4 господарство Рисовський станом на час розгляду спору, а також у спірний період з липня 2017р. по лютий 2018р. перебуває у стані припинення. Жодних інших доказів здійснення ним підприємницької діяльності суду не надано.

Так, подаючи розрахунок матеріальної шкоди позивач покликається на цифри, які є непідтверджені та необгрунтовані.

Разом з тим суд звертає увагу позивача на таке:

Мотивуючи свої позовні вимоги ФГ «Рисовський» стверджує, що матеріальна шкода виникла у звязку з невиконанням рішення Пустомитівського районного суду від 25.12.2014 р. у справі №450/4743/13-а. В той же час, з аналізу даного рішення вбачається, що предметом розгляду в адміністративній справі були звернення позивача до відповідача про надання земельних ділянок №3-р-5954 та №3-р-5950 від 29.02.2012р., однак, до матеріалів розглядуваної справи позивачем долучено заяву під іншим реєстраційним номером, а саме 3-р-5940 від 29.02.2012р. Зокрема, позивач у даній справі покликається на нерозгляд відповідачем заяви №3-р-5940 від 29.02.2012р., а як досліджено судом, така не була предметом розгляду в адміністративному спорі. Крім того, суд акцентує увагу позивача на тому, що сам по собі розгляд заяви про надання земельної ділянки не гарантує рішення про її надання, а тому твердження про те, що лише бездіяльність Львівської міської ради щодо розгляду спірної заяви призвів до понесення позивачем збитків є передчасним, так як лише безпідставна відмова у наданні земельної ділянки буде утворювати причиновий зв'язок між діями міської ради та теоретично можливими збитками позивача, що є обовязковим елементом цивільного правопорушення.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, завданої відповідачем невиконанням постанови Пустомитівського районного суду від 25.12.2014р. у справі №450/4743/13-а, господарський суд зазначає наступне:

Адміністративним судом у справі №450/4743/13-а було здійснено розгляд позовної заяви ОСОБА_1 як фізичної особи і констатовано факт порушення його прав з боку Львівської міської ради як фізичної особи. Така обставина також прослідковується та підтверджується тим фактом, що саме районним судом було здійснено розгляд тієї справи, а не господарським, зокрема в силу субєктного складу учасників правовідносин.

Водночас, у даному господарському спорі субєктний склад учасників справи є іншим, а саме розглядається спір між двома юридичними особами, з одного боку позивачем ФГ «Рисовський», а з іншого відповідачем Львівською міською радою.

З огляду на наведене, покликаючись у господарському спорі на невиконання рішення районного суду як на підставу стягнення моральної шкоди позивач повинен конкретизувати чи така була завдана йому як фізичній особі чи як юридичній особі ФГ «Рисовський».

Суд наголошує на тому, що правильне визначення обєкту дослідження у даному випадку має фундаментальне значення, оскільки моральна шкода фізичної особи і моральна шкода юридичної особи мають різний предмет доказування, а також критерії, якими оцінюється та шкода.

З огляду на наведене, як вбачається із позовної заяви, а також з розрахунку доданого до нього, предметом розгляду у даній господарській справі є моральна шкода саме відповідача як юридичної особи ФГ «Рисовський», оскільки останній є позивачем у цій справі.

Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Згідно ст. 56 Конституції України Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зокрема, з тексту позовної заяви вбачається, що позивач, мотивуючи вимогу про моральну шкоду зазначає, що вона полягає в «глибоких переживаннях у звязку з позбавленням реалізації своїх прав та життєвих планів, порушенні нормальних життєвих звязків, що вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, погіршення відношення з оточуючими людьми; позивач зазначає про погіршення стану здоровя, що виявились у гіпертонічних кризах та серцевих нападах», тобто як понесену моральну шкоду фізичною особою.

В той же час, останній повинен належними доказами мотивувати моральну шкоду саме юридичної особи, оскільки матеріальну шкоду позивач повязує саме із здійсненням підприємницької діяльності ФГ «Рисовський».

Відтак, позивачем у даному випадку в позові не зазначено, в чому полягають втрати немайнового характеру позивача ФГ Рисовський, які є підставою для відшкодування моральної шкоди, не обґрунтовано зниження прибутку фермерського господарства внаслідок дій відповідача, неможливості сплати ним соціальних внесків та покращення житлових умов у звязку з бездіяльністю відповідача.

Більше того, позивач у розрахунку позовних вимог суперечливо та незрозуміло визначає моральну шкоду, яка понесена через неотриману зарплату потенційно найнятого торгового працівника, який би здійснював реалізацію продуктів бджільництва у розмірі 32 000,00 грн. (3200 х 10).

Як зазначалося вище, позивач не представив суду доказів приниження з боку відповідача ділової репутації ФГ «Рисовський», посягання на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, а також вчинення інших дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності фермерського господарства. Так як і не навів жодних переконливих аргументів здійснення підприємницької діяльності через яку просить суд стягнути матеріальну шкоду у формі втраченої вигоди.

Суд наголошує на тому, що принцип змагальності під час розгляду справи визначає можливості й обовязки сторін щодо доказування.

В силу приписів ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування судом доказів у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів.

Відтак, зважаючи на вищенаведене, господарський суд вважає, що доводи позивача в частині вимог про стягнення моральної шкоди та матеріальної шкоди є необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення.

Згідно ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Керуючись ст. 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-241, 327 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Фермерського господарства «Рисовський» - відмовити.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України.

В судовому засіданні 16.10.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 17.10.2018р.

Суддя Юркевич М. В.