ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.10.2018

Справа № 910/9930/18

Господарський суд міста Києва у складі: головуючий - суддя Спичак О.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

До 1. Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім – Укртатнафта»

Про стягнення 22 310,90 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «УКРНАФТА» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім - Укртатнафта» про стягнення 22 310,90 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем-1, як перевізником та відповідачем-2, як виконавцем транспортного обслуговування, вимог чинного законодавства України, в частині незбереження перевезеного вантажу, у зв’язку із чим позивачу заподіяні збитки у вигляді вартості втраченого майна, а саме нафтопродуктів.

Відповідач-2 проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на відсутність з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім - Укртатнафта» порушення своїх обов’язків з організації перевезень вантажів позивача по території України та інших держав. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено на відсутності у діях відповідача 2 всіх складових збитків, що фактично виключає можливість задоволення позову.

Відповідачем-1 через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позов, в якому Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» проти позову заперечує з підстав недоведення позивачем всіх складових збитків, зокрема, неправомірної поведінки, вини Публічного акціонерного товариства «Українська Залізниця» та причинно-наслідкового зв’язку. Також відповідач-1 у своєму відзиві зазначив проте, що маси втрат вантажу не виходить за межі норм природних втрат, які обчислюються в обов’язковому порядку.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд дійшов висновку про можливість здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 01.08.2018 відповідачам було запропоновано у строк протягом п’ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження надати суду відзив на позов у порядку, передбаченому статтею 178 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу.

21.08.2018 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача-2, в якому вказаний учасник судового процесу проти задоволення позовних вимог надав заперечення, з огляду на недоведення позивачем обставин щодо завдання збитків.

23.08.2018 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача-1, в якому вказаний учасник судового процесу проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі.

03.09.2018 та 04.09.2018 від позивача надійшли заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалами суду від 11.10.2018 у справі № 910/9930/18 заяви Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про збільшення розміру позовних вимог залишено без розгляду з огляду на те, що останні подані після закінчення процесуальних строків.

Наразі, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

До того ж, з огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч.4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва –

ВСТАНОВИВ:

30.12.2011 між Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» (замовник) та Публічним акціонерним товариством «Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія «Укртатнафта» (виконавець) було укладено договір №29/1717-Р транспортного обслуговування відповідно до п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов’язання здійснювати транспортне обслуговування замовника, яке полягає у наданні послуг по відвантаженню, організації оформлення і відправленню вантажів замовника з промислового майданчика виконавця, що знаходиться за адресою м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3, та оплаті перевезення вантажів замовника залізничним транспортом до вказаних останнім залізничних станцій призначення.

За умовами п.1.4 договору №29/1717-Р від 30.12.2011 при виконанні своїх зобов`язань за договором виконавець залучає третіх осіб для організації перевезень вантажів замовника.

Розрахунки між виконавцем і замовником здійснюється в національній валюті України – гривні шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок виконавця (п.4.1 договору №29/1717-Р від 30.12.2011).

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з 01.01.2012 і діє до 31.12.2012 , а в частині виконання взаєморозрахунків – до їх повного завершення.

Додатковою угодою №3 від 25.07.2013 сторонами досягнуто згоди щодо визначення строку дії договору №29/1717-Р від 30.12.2011 по 31.12.2013.

Згідно п.8.1 договору №29/1717-Р від 30.12.2011, в редакції додаткової угоди №18 від 24.11.2016, строк дії договору з 01.01.2012 по 31.12.2017, а в частині виконання взаєморозрахунків – до їх повного завершення.

У зв’язку з закінченням 31.12.2017 строку дії договору № 29/1717-р від 30.11.2011, між Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» (замовник) та Публічним акціонерним товариством «Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія «Укртатнафта» (виконавець) було укладено аналогічний за змістом договір транспортного обслуговування №04.3/1336-Р від 22.12.2017, положення якого набрали чинності з 01.01.2018.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою виконання своїх обов’язків за договором №29/1717-Р від 30.12.2011 Публічним акціонерним товариством «Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія «Укртатнафта» було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім – Укртатнафта» на підставі договору №10118(2088/10/2119) від 01.07.2011, згідно умов якого виконавець зобов’язується за завданням замовника надати послуги, пов’язані з організацією перевезень вантажів замовника по території України та інших держав, а саме: при транспортуванні вантажів залізничним транспортом здійснювати організацію перевезення вантажів замовника з основної промислової ділянки за адресою: м.Кременчуг, вул.Святошинська, 3; при транспортуванні вантажів автомобільним транспортом здійснювати налив вантажів, виконання комплексу дій з направлення вантажів замовника.

Угодою від 28.09.2011 про заміну сторони в договорі №10118(2088/10/2119) від 01.07.2011 починаючи з 01.10.2011 було здійснено заміну виконавця у вказаному правочині.

Як свідчать матеріали справи, згідно залізничної накладної № 43435080 від 20.12.2017 (цистерна №47434010) Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім -Укртатнафта» було направлено на адресу вантажоодержувача НГВУ «Бориславнафтогаз» (відокремлений структурний підрозділ Публічного акціонерного товариства «Укрнафта») 52 750 дизельного палива. Зі змісту залізничної накладної вбачається, що вантаж прибув до місця призначення 01.01.2018.

Згідно акта №1 від 02.01.2018 приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю та акта експертизи № 2-1-В/1 від 02.01.2018 маса нетто дизельного палива у цистерні № 47434010, яка направлялась залізничною накладною №43435080 від 20.12.2017, складає 52 054 кг., що менше на 696 кг проти даних залізничної накладної №43435080 від 20.12.2017.

В акті №1 від 02.01.2018 приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю вказано дані щодо дати та часу приймання вантажу, відповідно до якого приймання розпочато о 11:00 год. 01.01.2018, час та дата завершення приймання товару не зазначена.

В акті експертизи № 2-1-В/1 від 02.01.2018, складеного Львівською торгово-промисловою палатою, зазначено, що експерту пред'явлено залізничну цистерну №74735010 з непорушним запірно-пломбувальним пристроєм вантажовідправника, люк цистерни опломбовано запірно-пломбувальним пристроєм №Ц611907, запобіжно-впускний клапан заварено скобою та опломбовано металевою пломбою, номер якої визначити не вдалось через корозію та забрудненість. Номер запірно-пломбувального пристрою відповідає даним, які вказані в залізничній накладній. Нижній зливний пристрій не опломбований, слідів механічної дії на люк, запобіжно-впускний клапан та зливний пристрій, а також свіжих слідів потьоків нафтопродуктів вниз по котлу цистерни не виявлено, що виключає можливість доступу до вмісту цистерни.

Відповідно до залізничної накладної № 43743368 від 25.01.2018 (цистерна № 74730086) відповідачем-2 було відправлено на адресу НГВУ «Бориславнафтогаз» (відокремлений структурний підрозділ Публічного акціонерного товариства «Укрнафта») 53 150 кг бензину моторного, вантаж прибув до місця призначення 01.02.2018.

Згідно акта №4 від 01.02.2018 приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю та акта експертизи №2-52-В/2 від 01.02.2018 маса нетто бензину моторного у цистерні №74730086, яка направлялась залізничною накладною №43743368 від 25.12.2017, складає 52475 кг., що менше на 675 кг. проти даних залізничної накладної №43743368 від 25.12.2017.

Акт №4 від 01.02.2018 приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю також містить відомості щодо дати та часу приймання вантажу, відповідно до якого приймання розпочато о 13-30 год. 01.02.2018, час та дата завершення приймання товару не зазначена.

В акті експертизи № 2-52-В/2 від 02.01.2018, складеного Львівською торгово-промисловою палатою, зазначено, що експерту пред'явлено залізничну цистерну №74730086 з непорушним запірно-пломбувальним пристроєм вантажовідправника, люк цистерни опломбовано запірно-пломбувальним пристроєм №Ц797147, запобіжно-впускний клапан заварено скобою. Номер запірно-пломбувального пристрою відповідає даним, які вказані в залізничній накладній. Нижній зливний пристрій не опломбований, слідів механічної дії на люк, запобіжно-впускний клапан та зливний пристрій, а також свіжих слідів потьоків нафтопродуктів вниз по котлу цистерни не виявлено, що виключає можливість доступу до вмісту цистерни.

Відповідно до залізничної накладної № 43734045 від 24.01.2018 (цистерни №74730177 та № 74036930) відповідачем 2 було відправлено на адресу НГВУ «Долинанафтогаз» 112 700 кг. дизельного палива, вантаж прибув до місця призначення 31.01.2018.

Згідно акта №6 від 31.01.2018 та № 7 від 01.02.2018 приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю та акта експертизи № ВА-4 від 01.02.2018 Івано-Франківської торгово-промислової палати маса нетто дизельного палива у цистерні № 74730177 складає 56 342 кг, що на 408 кг менше згідно накладної № 43734045; маса нетто дизельного палива у цистерні № 74036930 складає 55 227 кг., що менше на 723 кг проти даних залізничної накладної №43734045.

Акт №6 від 31.01.2018 приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю також містить відомості щодо дати та часу приймання вантажу, відповідно до якого приймання розпочато о 10-20 год. 31.01.2018, а завершено 31.01.2018 о 11:00.

Акт №7 від 31.01.2018 приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю також містить відомості щодо дати та часу приймання вантажу, відповідно до якого приймання розпочато о 11-20 год. 31.01.2018, а завершено 31.01.2018 о 11:55.

В акті експертизи № ВА-4 від 01.02.2018 Івано-Франківської торгово-промислової палати зазначено, що цистерна № 74730177 опломбована пломбою ЗПП Ц813148; цистерна № 74036930 опломбована пломбою № ЗПП У 732267. Перед зняттям пломб ЗПП люки цистерни оглянуті, доступу до товару не виявлено. Витікання палива на поверхні цистерн не встановлено.

За твердженнями позивача, з огляду на наявність нестачі вантажу організація перевезення та безпосередньо саме перевезення якого здійснювалось відповідачами 1 та 2, у останніх виник обов’язок солідарно відшкодувати Публічному акціонерному товариству «Укрнафта» вартість нестач нафтопродуктів у відповідності до їх ціни, визначеної у відповідних договорах поставки нафтопродуктів, укладених між Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» та Публічним акціонерним товариством «Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія «Укртатнафта».

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься відшкодування збитків. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб’єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб'єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов’язку, порушення цивільних прав.

У будь-якому випадку для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014 Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків».

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ч. 1 ст. 316 Господарського кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням.

За приписами ч. 1 ст. 932 Цивільного кодексу України експедитор має право залучати до виконання своїх обов'язків інших осіб.

Як вказувалось вище, 01.07.2011 між Публічним акціонерним товариством «Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія «Укртатнафта» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Укртатнафта» (виконавець) було укладено договір № 10118 (2088/10/2119), відповідно до п. 1.1 якого виконавець взяв на себе зобов’язання по наданню послуг з організації перевезення вантажів замовника із основного промислового майданчику за адресою м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3.

Відповідно до п. 6.1.4 договору №10118 (2088/10/2119) від 01.07.2011, виконавець несе відповідальність за збереження (втрату, недостачу, порчу, пошкодження) вантажів замовника з моменту їх передачі виконавцю до моменту передачі перевізнику, що підтверджується штемпелем станції у залізничній накладній, в розмірі фактично заподіяної шкоди зменшеної на норми природної втрати та похибок вимірів при недостачі вантажу, відповідно до «Інструкції про порядок прийому, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України». Виконавець не несе відповідальність за виконання залізницею своїх обов'язків.

Тобто, з системного аналізу умов договору №10118 (2088/10/2119) від 01.07.2011 вбачається, що відповідальність Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім - Укртатнафта» за збереження вантажу обмежується періодом часу з моменту передачі йому вантажу до моменту передачі Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця».

Отже, умови означеного правочину виключають відповідальність Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім – Укртатнафта» за збереження (втрату, недостачу, порчу, пошкодження) вантажу з моменту передачі їх перевізнику, а відповідно належних та допустимих у розумінні ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що така втрата сталась з моменту отримання вантажу відповідачем 2 до моменту передачі відповідачу 1, до матеріалів справи не представлено.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач-1 прийняв від Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім – Укртатнафта» вантаж (дизельне пальне, бензин), що належав позивачу та здійснив його відправлення, про що складено залізничні накладні №43435080 від 20.12.2017, №43743368 від 25.01.2018 та №43734045 від 24.01.2018.

При цьому, з представлених суду відомостей про відвантаження вбачається, що останнім було внесено дані до залізних накладних щодо маси товару, що відповідає зазначеним даним у відомостях, а твердження позивача про невірне заповнення відповідачем 2 документів на перевезення вантажу залізничним транспортом матеріалами справи не підтверджуються.

Статтею 2 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою № 457 від 06.04.1998 Кабінету Міністрів України, передбачено, що Статут залізниць України визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Відповідно п. 6 Статуту залізниць України, накладна це - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до Статуту та Правил і наданий залізниці разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажів, яка укладається між відправником і залізницею. Накладна одночасно є договором застави вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення, де видається одержувачу разом з вантажем.

У відповідності до п.28 Правил оформлення перевізних документів, затверджених Наказом №644 від 21.11.2000 Міністерства транспорту України та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 24.11.2000 за № 863/5084, договір про перевезення вантажу вважається укладеним з моменту проставляння календарного штемпеля станції відправлення в оформленій паперовій накладній або з моменту накладення електронного цифрового підпису працівником залізниці в електронній накладній.

Як вбачається з матеріалів справи та стверджується самим позивачем, вантаж (дизельне паливо, бензин), який направлявся залізничними накладним №43435080 від 20.12.2017, №43743368 від 25.01.2018 та №43734045 від 24.01.2018, прибув до станцій призначення та прийнятий без пошкоджень відповідних пломб на цистернах, без ознак втрат (підтікань чи виливів) та нестач.

Згідно з п.1.2.5 Правил перевезення наливних вантажів, затверджених Наказом №299 від 18.04.2003 Міністерства транспорту України, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України за №558/7879 від 07.07.2003, відповідальність за правильність оформлення перевізних документів, у тому числі щодо назви вантажу, наявності відповідних знаків небезпеки, а також дотримання умов наливу, зливу і очищення цистерн, бункерних напіввагонів і контейнерів-цистерн покладається на відправника і одержувача.

До того ж, у відповідності до Інструкції «Про порядок приймання, транспортування, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України», затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 за №281/171/578/155, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 за № 805/15496, комісія позивача повинна була перевірити номер запірно-пломбувального пристрою накладеного на цистерну та його справність; оглянути всі вузли та котел цистерни і визначити її технічний стан; для застосування об'ємно масового методу визначення ваги виміряти температуру, в лабораторних умовах встановити за допомогою денсиметра густину вантажу, виміряти за допомогою метрштоку рівень дизельного палива через горловину котла цистерни у двох її протилежних точках (вимірюється до міліметру), порівняти дані з градуювальними таблицями; під'єднати зливні пристрої (насос, шланг) і безпосередньо злити вантаж з цистерни, що, як встановлено господарськими судами, неможливо зробити за 7 хвилин.

При цьому пункт 4.3 Технологічного процесу роботи залізничних станцій з наливу та зливання нафтовантажів і промивально-пропарювальних станцій з очищення та підготовки цистерн для перевезення (затверджений наказом №066-Ц від 31.03.2005 Укрзалізниці) містить примірний графік термінів виконання операцій зі зливання цистерн, відповідно до якого час відкриття кришок ковпаків цистерн, установка і закріплення зливальних пристроїв складає 10 хвилин, а норма часу на безпосередній злив цистерни складає 96 хвилин.

Крім того, п. 4.3.3.4 вказаної вище Інструкції визначає, що вимірювання рівня і відбирання проб у залізничних цистернах необхідно здійснювати лише після їх відстоювання не менше ніж 30 хвилин з моменту початку приймання.

Тобто, для основних операцій при прийманні вантажу (виміру маси вантажу та зливу цистерни) необхідно більш як дві години часу, тоді як відповідно до наявних в матеріалах справи актів приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю вбачається, що приймання тривало від 20 -30 хвилин. При цьому щодо пального, яке перевозилося у цистернах №№ 74735010, 74730086, то взагалі не зазначено строків зливу пального, що підтверджує той факт, що комісія, відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, приймання маси вантажу здійснила з порушеннями норм вказаної вище Інструкції.

Статтею 129 Статуту залізниць передбачено, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу. Залізниця зобов'язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу.

Проте, у даному випадку судом прийнято до уваги, що актів, стосовно нестачі вантажу за перевезеннями згідно спірних залізничних накладних не складалось.

Відповідно до ст. 111 Статуту залізниць України залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу, зокрема, у разі, коли вантаж надійшов у непошкодженому вагоні (контейнері) з непошкодженими пломбами.

Разом з тим, матеріалах справи містяться відомості пломбування вагонів, в яких здійснювалось перевезення вантажу позивача.

Судом вказувалось, що у висновках Івано-Франківської торгово-промислової палати та Львівської торгово-промислової палати зазначено, що всі цистерни є непошкодженими та містять цілісні запірно-пломбувальні пристрої.

Крім того, посилання позивача в якості підстави позову на безпідставне ухилення відповідача 1 від перевірки маси вантажу, судом оцінюються критично, оскільки у відповідності до п.24 Статуту залізниць України залізниця має право, а не обов’язок, як стверджує заявник, перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

Таким чином, виходячи з наявних в матеріалах справи документів, суд дійшов висновку що твердження позивача про те, що часткова втрата вантажу сталась з вини Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» є такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування.

Отже, з огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивачем так і не було належними та допустимими у розумінні ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами доведено обставин втрати частини вантажу внаслідок винних дій Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім – Укртатнафта», суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім - Укртатнафта» про стягнення солідарно вартості нестачі.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

З огляду на приписи ст.129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

3. Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя                                                                                           Спичак О.М.