ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року

м. Київ

Справа № 927/980/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Студенця В.І.

за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" ,

представник позивача - Кисіль Т.В. - адвокат (свідоцтво від 13.12.2011 НОМЕР_1),

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Чернігівгаз збут",

представник відповідача - Палькевич Н.С. - адвокат (посвідчення від 17.01.2018 НОМЕР_2),

розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія)

на рішення господарського суду Чернігівської області від 04.12.2017 (головуючий суддя - Мурашко І.Г.) та

постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2018 (головуючий суддя - Куксов В.В., судді Гончаров С.А. і Яковлєв М.Л.)

у справі №927/980/17

за позовом Компанії

до товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівгаз збут" (далі - Товариство)

про стягнення 79 576 099, 48 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення 79 576 099,48 грн., з яких: 63 503 925,39 грн. пені; 5 535 218,07 грн. - 3% річних; 10 536 956,02 грн. "інфляційних втрат".

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу від 30.12.2015 №16-206-Н (далі - Договір) у частині своєчасних та повних розрахунків за спожитий природний газ.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 04.12.2017 у даній справі, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2018: позов задоволено частково; стягнуто з Товариства на користь Компанії 223 149, 66 грн. пені, 23 379, 34 грн. - 3 % річних та 744 грн. судового збору; у решті позову відмовлено.

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані наявністю правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки з наявних матеріалів справи вбачається, що відповідачем порушено строки оплати поставленого за Договором природного газу у вересні 2016 року, що погашався відповідачем за рахунок власних коштів. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення пені в сумі 223 149, 66 грн. та 3% річних в сумі 23 379, 34 грн. за період з 26.10.2016 по 16.11.2016. Інфляційні нарахування у зв'язку з простроченням оплати відповідачем вартості природного газу, поставленого у вересні 2016 року, позивачем до стягнення не заявлялися.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями в частині відмови у стягненні 63 280 775,73 грн. пені, 5 511 838, 73 грн. - 3% річних та 10 536 956, 02 грн. "інфляційних витрат", Компанія звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій зазначає, що оскаржувані судові рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: статей 22, 549-552, 625, 631 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 7, 42, 287, 294, 311 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), без дослідження всіх істотних обставин справи, - та просить: скасувати рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у позові; в цій частині справу направити на новий розгляд до господарського суду Чернігівської області; в іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін; судові витрати покласти на відповідача.

Так, згідно з доводами Компанії, викладеними у касаційній скарзі:

- для повного та об'єктивного розгляду справи, дослідження відповідних обставин судам попередніх інстанцій слід було "розділити правовідносини між позивачем та відповідачем на часові рамки до моменту виконання умов спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків та на грошові кошти, якими було здійснено оплату за поставлений газ";

- у прийнятті оскаржуваних судових рішень судами попередніх інстанцій залишено поза увагою та не досліджено оновлений розрахунок позовних вимог без нарахування штрафних санкцій на суми, що були сплачені за спільними протокольними рішеннями, який було прийнято та зареєстровано канцелярією господарського суду Чернігівської області 27.11.2017;

- доказів щодо проведення розрахунків за спожитий за Договором природний газ у строки, встановлені Договором, відповідачем суду не надано, водночас позивачем належними та допустимими доказами доведено прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем на суму 316 666 105, 38 грн.

У відзиві на касаційну скаргу Товариство заперечує проти доводів касаційної скарги, зазначаючи, зокрема, що: позивачем у процесі розгляду справи було надано новий розрахунок штрафних санкцій, згідно з яким, за твердженням позивача, виключено нарахування штрафних санкцій на суми, які зазначені в спільних протокольних рішеннях, але жодних заяв про зменшення позовних вимог в процесі розгляду справи від Компанії до місцевого господарського суду не подавалося; рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, - та просить: залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Чернігівської області від 04.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2018 - без змін.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, зокрема, таке.

Відповідно до умов укладеного Компанією (продавець) та Товариством (покупець) Договору:

- продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2016 році природний газ, а відповідач прийняти та оплатити газ на умовах цього договору (пункт 1.1);

- газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації побутовим споживачам (далі - споживачі покупця; пункт 1.2);

- приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (пункт 3.2);

- оплата планових обсягів газу здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем реалізації газу (пункт 6.1 у редакції додаткової угоди від 31.03.2016 №3);

- оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП. За наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця (пункт 6.2);

- за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та Договором (пункт 7.1);

- у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 Договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (пункт 7.2);

- Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін і діє в частині реалізації газу до 30 вересня 2016 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 11.1 у редакції додаткової угоди від 30.04.2016 №4).

На виконання умов Договору позивачем у період з січня 2016 року по вересень 2016 року передано відповідачу природний газ на загальну суму 966 666 105, 38 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу.

Товариство за поставлений природний газ розрахувалося в повному обсязі станом на 17.11.2016, про що свідчать банківські виписки по рахунку позивача за період з 05.01.2016 по 17.11.2016, а також банківська довідка від 06.11.2017 №22/5284, надана відповідачем.

Через порушення відповідачем строків оплати вартості природного газу, поставленого на підставі Договору в період з січня 2016 року по вересень 2016 року, позивачем нараховано: 63 503 925,39 грн. пені за період з 25.02.2016 по 16.11.2016, 5 535 218,07 грн. відсотків річних за той же період та 10 536 956,02 грн. "інфляційних витрат" за період з квітня 2016 року по жовтень 2016 року.

Попередні судові інстанції, належним чином проаналізувавши здійснені відповідачем розрахунки за отриманий природний газ за Договором, встановили, що вартість поставленого природного газу відповідачем за Договором була оплачена таким чином: частина вартості природного газу на загальну суму 650 000 000 грн. - за рахунок коштів державного бюджету, отриманих на підставі укладених Головним управлінням Державної казначейської служби України у Чернігівській області, Департаментом фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації, Товариством та Компанією спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", а саме: від 18.02.2016 № 615 на суму 1 000 000 грн.; від 18.02.2016 №616 на суму 181 000 000 грн.; від 22.07.2016 №1947 на суму 70 000 000 грн.; від 22.07.2016 №1948 на суму 11 000 000 грн.; від 22.07.2016 №1949 на суму 30 000 000 грн.; від 22.07.2016 №1950 на суму 18 000 000 грн.; від 22.07.2016 №1951 на суму 288 000 000 грн.; від 18.08.2016 №2173 на суму 22 000 000 грн.; від 21.09.2016 №2434 на суму 27 000 000 грн.; від 21.09.2016 №2435 на суму 2 000 000 грн.; іншу частину вартості природного газу на загальну суму 316 666 105, 38 грн. відповідачем перераховано позивачу власними коштами, що підтверджується банківськими виписками, наявними у матеріалах справи.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується позивачем, що на виконання спільних протокольних рішень Товариством оплачено Компанії вартість отриманого природного газу в сумі 650 000 000 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями.

Зі змісту згаданих спільних протокольних рішень вбачається, що ними передбачалося надання державою коштів на погашення заборгованості за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню послуг, а також змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі Договору.

Підписання спільних протокольних рішень свідчить, що сторони даного спору фактично змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ та погодились, що оплата обсягів природного газу за Договором підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі спільних протокольних рішень.

Тому для стягнення пені, передбаченої умовами Договору, та застосування наслідків порушення грошового зобов'язання, визначених частиною другою статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата газу була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених спільними протокольними рішеннями.

Доказів, які підтверджували б, що перерахування коштів, визначених згаданими спільними протокольними рішеннями, було здійснено з порушенням строків, встановлених розділами 3 згаданих протокольних рішень, позивачем суду не надано.

Заборгованість відповідача в розмірі 650 000 000 грн. погашена за рахунок коштів у вигляді субвенцій з державного бюджету, виділених на підставі згаданих спільних протокольних рішень, та з урахуванням призначення платежу (періодів), зазначених у спільних протоколах, має бути зараховано, як погашення заборгованості за поставлений природний газ: у січні 2016 року на суму 250 067 438,89 грн.; у лютому 2016 року на суму 172 848 261,46 грн.; у березні 2016 року на суму 207 717 358,20 грн. та частково в квітні 2016 року на суму 19 366 941,45 грн. (при цьому залишок непогашеної заборгованості за квітень 2016 року становив 94 789 482,55 грн.)

Разом з тим відповідачем перераховано позивачу 316 666 105,38 грн. власними коштами, що підтверджується банківськими виписками. Матеріалами справи підтверджується, що погашення решти заборгованості, а саме: 94 789 482,55 грн. - залишок непогашеної за спільними протокольними рішеннями заборгованості за поставлений природний газ у квітні 2016 року; 56 024 897,76 грн. - за поставлений природний газ у травні 2016 року, 38 681 335,81 грн. - за поставлений природний газ у червні 2016 року, 37 211 583,52 грн. - за поставлений природний газ у липні 2016 року, 38 898 739,46 грн. - за поставлений природний газ у серпні 2016 року та частково 9 252 994,78 грн. - за поставлений природний газ у вересні 2016 року здійснено відповідачем власними коштами, перерахованими позивачу у період з 05 січня 2016 року по 03 жовтня 2016 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.

Відповідачем були порушені строки оплати вартості природного газу, поставленого у вересні 2016 року, починаючи з 26.10.2016 на суму 41 807 071, 50 грн., та остаточний розрахунок відбувся лише 16.11.2016.

Оскільки відповідачем були порушені строки оплати вартості природного газу, поставленого у вересні 2016 року, починаючи з 26.10.2016 на суму 41 807 071, 50 грн., судами було проведено перерахунок пені та трьох відсотків річних, з урахуванням періоду стягнення, заявленого позивачем, та встановлено, що сума пені, заявлена до стягнення на підставі пункту 7.2 Договору у період з 26.10.2016 по 16.11.2016, складає 223 149,66 грн., а сума 3% річних, заявлених до стягнення на підставі частини другої статті 625 ЦК України за період з 26.10.2016 по 16.11.2016, становить 23 379,34 грн. Інфляційні нарахування у зв'язку з простроченням оплати відповідачем вартості природного газу, поставленого за Договором у вересні 2016 року, позивачем до стягнення заявлені не були.

Причиною подання касаційної скарги стала незгода позивача з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні 63 280 775,73 грн. пені, 5 511 838, 73 грн. - 3% річних та 10 536 956, 02 грн.

Відповідно до положень ЦК України:

- зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509);

- якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін; частина перша статті 530);

- зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599);

- у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611);

- боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625).

Попередні судові інстанції, посилаючись на статті 549, 550, 611, 612, 625, 692 ЦК України, статті 7, 12, 218 Господарського кодексу України, положення Закону України "Про ринок природного газу", приписи постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", та з огляду на встановлені ними фактичні обставини справи:

врахувавши те, що: розрахунки між сторонами Договору здійснювались двома способами, а саме: коштами, які перераховувались відповідачем на користь позивача за рахунок власних коштів на суму 316 666 105,38 грн.; іншу частину вартості природного газу на загальну 650 000 000 грн. оплачено за рахунок коштів державного бюджету, отриманих на підставі укладених спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків;

взявши до уваги, що підписання спільних протокольних рішень свідчить про фактичну зміну сторонами даного спору порядку і строків проведення розрахунків за природний газ і про погодження ними того, що оплата обсягів природного газу за Договором підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі спільних протокольних рішень;

з'ясувавши, що для стягнення пені, передбаченої умовами Договору, та застосування наслідків порушення грошового зобов'язання, визначених частиною другою статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата за послуги з транспортування газу була здійснена поза межами порядку, встановленого спільними протокольними рішеннями;

встановивши, що: Відповідачем були порушені строки лише з оплати вартості природного газу (за рахунок власних коштів), поставленого у вересні 2016 року, починаючи з 26.10.2016, на суму 41 807 071, 50 грн., та остаточний розрахунок відбувся лише 16.11.2016; за перерахунком суду, підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 223 149,66 грн. та 3% річних у розмірі 23 379, 34 грн. за період з 26.10.2016 по 16.11.2016; інфляційні нарахування у зв'язку з простроченням оплати відповідачем вартості природного газу, поставленого у вересні 2016 року, позивачем до стягнення заявлені не були, -

дійшли заснованого на законі висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 223 149, 66 грн. пені та 23 379, 34 грн. - 3% річних.

Доводи касаційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових актів, оскільки спростовуються встановленими попередніми судовими інстанціями обставинами справи.

Посилання скаржника на те, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень судами попередніх інстанцій залишено поза увагою та не досліджено "оновлений розрахунок" позовних вимог без нарахування штрафних санкцій на суми, які були сплачені спільними протокольними рішеннями, який було прийнято та зареєстровано канцелярією господарського суду Чернігівської області 27.11.2017, не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки розрахунок пені, 3% річних та "інфляційних витрат" лише відображає правову позицію особи, яка його склала та подала до суду, і не може вважатися доказом у розумінні статті 73 ГПК України,так само як і заявою по суті справи чи заявою з процесуальних питань у розумінні глави 1 розділу ІІІ названого Кодексу, тому у суду касаційної інстанції відсутні й підстави передбачені частиною третьою статті 310 ГПК України для скасування оскаржуваних судових рішень та передачі справи на новий розгляд.

Водночас, зазначаючи про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, скаржник насправді фактично вдається до заперечення обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями у розгляді справи, та перегляді вже здійсненої названими судами оцінки доказів зі справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України). Тому пов'язані з наведеним аргументи Компанії не можуть бути прийняті Касаційним господарським судом. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути й оцінити ті ж самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Поряд з тим, як відзначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" (заява № 24465/14), право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не може ставитися під сумнів (див. також справу "Брумареску проти Румунії, заява № 28342/95). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (справа "Рябих проти Росії", заява № 52854/99), існування яких скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Касаційний господарський суд бере до уваги доводи, викладені у відзиві Товариства на касаційну скаргу, як такі, що узгоджуються з обставинами справи, встановленими попередніми судовими інстанціями, у залежності від яких (обставин) і прийнято судові рішення по суті спору.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень першої та апеляційної інстанції - без змін як таких, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, що застосовані судами з урахуванням встановлених ними фактичних обставин справи і наявних у ній доказів.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, витрати з оплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Чернігівської області від 04.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2018 у справі № 927/980/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя В. Студенець