РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.09.2018 Справа № 910/3834/18

За позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Траст»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телент Едвайзорс»

про визнання договору недійсним

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Кукота О.Ю.

Представники сторін:

від позивача - не з'явились

від відповідача - Дроздюк ТМ.

В судовому засіданні 20.09.2018р., відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, представника відповідача було повідомлено, що повне рішення буде складено 04.10.2018, проте через значне завантаження суду протягом відповідного періоду, повний текст рішення складено 11.10.2018р.

СУТЬ СПОРУ:

30 березня 2018 року на розгляд Господарського суду м. Києва було передано позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Банк «Траст» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телент Едвайзорс» про:

- визнання недійсним договору №19/05/2016 від 19.05.2016р. про надання послуг із підбору персоналу, укладений між позивачем та відповідачем;

- застосувати наслідки недійсності до вказаного вище договору, а саме стягнути з відповідача на користь позивача 120 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір є нікчемним з підстав, визначених частиною третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, мотивуючи це тим, що ним було належним чином виконано свої зобов'язання за оспорюваний договором.

Ухвалою суду від 05.04.2018р. було відкрито провадження у справі.

В підготовчих засіданнях 03.05.2018р., 29.05.2018р., 13.07.2018р. було оголошено перерву.

В підготовчому засіданні 29.05.2018р. було постановлено ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження на 30 днів.

В підготовчому засіданні 27.07.2018р. було постановлено ухвалу про відкладення розгляду справи.

В підготовчому засіданні 10.08.2018р. було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті 11.09.2018р.

В судовому засіданні 11.09.2018р. оголошувалась перерва до 20.09.2018р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши всі представлені докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.05.2016р. між позивачем та відповідачем було укладено договір №19/05/2016 про надання послуг з підбору персоналу.

Відповідно до пункту 1.1 договору №19/05/2016 позивач доручив, а відповідач прийняв на себе зобов'язання надати послуги по пошуку та підбору персоналу у відповідності з вимогами позивача. Назва посади, а також вимоги до кандидата, узгоджуються між сторонами додатково у відповідному додатку до даного договору.

Відповідно до додатку №1 від 19.05.2016р. до договору №19/05/2016 відповідач прийняв на себе зобов'язання надати послуги по дослідженню ринку фахівців та підбору кандидата на позицію: Голова правління у відповідності з вимогами та умовами позивача.

Крім того, додатком №1 від 19.05.2016р. до договору №19/05/2016 врегульовано вартість послуг та порядок розрахунків, а саме відповідно до пункту 2 додатку №1 позивач прийняв на себе зобов'язання перерахувати на користь відповідача винагороду за виконану послугу двома платежами. Перший платіж в розмірі 100 000,00 грн. здійснюється протягом 5 банківських днів з моменту підписання договору та додатку на основі виставленого рахунку. Другий платіж, який буде складати різницю між повним гонораром та першим платежем, здійснюється позивачем протягом 5 банківських днів відповідно до рахунку, який виставляється в день виходу відібраного кандидата на роботу. Перший платіж є безповоротним платежем, який використовується на часткове покриття витрат відповідача на виконання умов даного додатку.

25.05.2016р. позивачем на виконання умов договору №19/05/2016 та додатку №1 до нього було сплачено відповідачу 120 000,00 грн. на підставі рахунку №23 від 24.05.2016р., що підтверджується меморіальним ордером №92938 від 25.05.2016р.

29.12.2016р. правлінням Національного банку України було прийнято рішення №559-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Траст».

30.12.2016р. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №3085 «Про початок процедури ліквідації ПАТ БАНК «Траст».

Згідно ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Так, згідно п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Разом з тим, за змістом наведених норм право Уповноваженої особи Фонду визнавати правочини (договори) нікчемними не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення щодо цього обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочинів вочевидь недостатньо для визнання їх такими, оскільки останнє, у випадку, який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність правочинів.

Відповідно до висновку від 09.06.2017р. матеріалів службової перевірки щодо визнання нікчемним договору №19/05/2016 від 19.05.2016р., укладеного між ПАТ Банк «Траст» та ТОВ «Телент Едвайзорс» було встановлено: договір №19/05/2016 від 19.05.2016р. не відповідає вимогам, передбаченим в частині 5 статті 203 ЦК України, оскільки вказаний договір вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, тим самим вказаний правочин містить ознаки фіктивного правочину, а також має ознаки нікчемного правочину передбаченого п.п. 3, 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з Актом від 13.06.2017р. перевірки Комісії з перевірки договорів Комісія запропонувала Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб визнати нікчемним договір №19/05/2016 від 19.05.2016р., укладений між ПАТ Банк «Траст» та ТОВ «Телент Едвайзорс».

Наказом №143-ЛТ від 15.06.2017р. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вказаний договір було визнано нікчемним.

15.06.2017р. позивач листом №1482 повідомив відповідача про визнання нікчемним договору №19/05/2016 від 19.05.2016р. та запропонував повернути кошти в розмірі 120 000,00 грн.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналогічні положення містяться в ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до положень п. п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсними укладеного між сторонами договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як на підставу для визнання недійсним договору позивач вказує на те, що такий правочин є нікчемними, тобто таким, недійсність якого встановлена приписами ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки договір було укладено без наміру досягти реальних наслідків у вигляді надання банку визначених договором послуг.

Підстави нікчемності правочинів неплатоспроможного банку встановлені частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Позивач посилається на підстави, встановлені п. 1 та п. 7 вказаної норми:

- банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

- банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Суд не вважає обґрунтованими посилання позивача на вказані правові підстави через наступне:

Договір №19/05/2016 від 19.05.2016р. не містить положень щодо безоплатного відчуження майна.

Договором №19/05/2016 від 19.05.2016р. на відповідача покладено, зокрема, наступні обов'язки: розробити стратегію та провести пошук кандидатів, провести відбір кандидатів та надати їх позивачу для проведення співбесід, надати позивачу резюме з даними кандидатів, скласти список потенційних кандидатів на відповідну вакансію з зазначенням прізвищ, посад та назв компаній, де працюють кандидати (п.2.1 договору). Таким чином, положеннями оспорюваного договору встановлено обов'язок відповідача щодо вчинення ним дій на користь позивача.

Відповідно до пункту 2.3 Додатку №1 до договору №19/05/2016 від 19.05.2016р. перший платіж (100 000,00 грн.) є безповоротним платежем, який використовується на часткове погашення витрат відповідача на виконання умов даного додатку.

Таким чином, вказаний платіж може бути визнаним безповоротним лише за умови доведення відповідачем понесення ним витрат на виконання своїх зобов'язань за договором.

Отже, суд не може погодитись з твердженнями позивача, що вказане положення оспорюваного договору може свідчити про відмову банку від власних майнових вимог чи кваліфікуватись як надання відповідачу пільг.

Крім того, суд звертає увагу позивача на пункт 9.1 договору №19/05/2016 від 19.05.2016р., відповідно до якого цей договір може бути розірваний на вимогу позивача чи відповідача до закінчення строку його дії, якщо якась з сторін за 30 календарних днів письмово повідомить іншу сторону про свій намір розірвати договір. При цьому, оплата послуг відбувається за фактичний об'єм наданих відповідачем послуг протягом дії договору.

Стосовно посилань позивача на положення частини п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України, суд вказує про наступне:

Згідно з вказаною нормою правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вже було встановлено судом, оспорюваний правочин (договір №19/05/2016 від 19.05.2016р.) містить обсяг прав та обов'язків як щодо позивача, так і щодо відповідача.

За таких обставин, суд не може погодитись з висновками позивача щодо вчинення оспорюваного договору без наміру створення правових наслідків.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, положеннями оскаржуваного договору відповідач не може бути звільнений від належного виконання своїх обов'язків.

Відповідачем на спростування позовних вимог надано суду копії електронних листів, надісланих на адресу співробітників позивача, та копії доданих до них документів (звіти про статус проекту).

Електронне листування сторін не містить обов'язкового (з урахуванням положень частини 1 статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг") реквізиту як електронного підпису, отже надані відповідачем електронні листи не можуть вважатися такими, що підтверджують інформацію, хто є їх автором і коли саме вони були оформлені, а також не є документами, які надають можливість встановити обсяг виконання обов'язків відповідача за оспорюваний договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.07.2018 №916/862/17.

За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем факту належного виконання своїх зобов'язань за договором №19/05/2016 від 19.05.2016р. Проте, дана обставина не є належною правовою підставою для задоволення вимог позивача саме щодо визнання вказаного договору недійсним.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє позивачу у вимозі про стягнення з відповідача судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 11.10.2018р.

Суддя О.В. Котков