РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2018Справа № 910/11877/16
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Фізичної особи-підприємця Крамаренко Василя Анатолійовича (14000, АДРЕСА_1)

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5)

про визнання договору недійсним

та

За зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5)

до: 1. Фізичної особи-підприємця Крамаренко Василя Анатолійовича (14000, АДРЕСА_1)

2. Підприємства "Управління виробничо-технічної комплектації" (14031, м. Чернігів, вул. Любченка, 11)

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом - Міністерство інфраструктури України (01135, м. Київ, проспект Перемоги, 14)

про визнання договору недійсним

Представники сторін за зустрічним позовом:

від позивача: Гончаренко О.Ю., Катруха В.А. (на підставі довіреності);

від відповідача-1: Водолагін С.М. (на підставі договору);

від відповідача-2: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Фізична особа-підприємець Крамаренко Василь Анатолійович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання договору недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 р у справі №910/11877/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017, прийнято відмову Фізичної особи-підприємця Крамаренко Василя Анатолійовича від позову до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"; припинено провадження у справі № 910/11877/16 щодо визнання договору купівлі-продажу № 2 від 01.10.2010 дійсним. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" до Фізичної особи-підприємця Крамаренка Василя Анатолійовича відмовлено. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" до Підприємства "Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)" відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.07.2017 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця задоволено частково, рішення Господарського суду м. Києва від 12.10.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 р. у справі № 910/11877/16 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Автоматизованою системою документообігу Господарського суду міста Києва справу № 910/11877/16 передано на новий розгляд судді Трофименко Т.Ю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2017 справу № 910/11877/16 прийнято до свого провадження та призначено судовий розгляд на 04.09.2017.

17.08.2017 позивач (за первісним позовом) через відділ діловодства суду подав: заяву про застосування строку позовної давності; клопотання про відкладення розгляду справи та заяву про відмову від первісного позову.

31.08.2017 відповідач за первісним позовом подав суду письмові пояснення по справі, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги.

04.09.2017 відповідач за первісним позовом подав суду письмові пояснення по справі, відповідно до яких вважає, що суб`єктом управління об`єктами державної власності відносно спірного майна станом на сьогоднішній день виступає Кабінет Міністрів України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 строк вирішення спору продовжено на 15 днів, розгляд справи відкладено на 23.10.2017, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" - Міністерство інфраструктури України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2017 провадження у справі в частині позовних вимог припинено у зв'язку із відмовою позивача від первісного позову.

З урахуванням викладеного, судом розглядаються зустрічні позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" до Фізичної особи-підприємця Крамаренко Василя Анатолійовича і Підприємства "Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)" про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 2 від 01.10.2010 року 594 м. під'їзної залізничної колії та стрілочних переводів № 92 та № 94 при ст. Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2017 відкладено розгляд справи на 08.11.2017.

30.10.17 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва відповідач за зустрічним позовом) подав пояснення по справі.

07.11.17 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва позивач за зустрічним позовом подав клопотання про відкладення розгляду справи.

08.11.17 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва третя особа подала клопотання про долучення документів до матеріалів справи на вимогу ухвали суду.

В судових засіданнях 08.11.2017, 06.12.2017 та 13.12.2017 судом оголошувалися перерви.

09.01.2018 позивач за зустрічним позовом подав до суду клопотання про призначення інженерно-технічної експертизи.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 N2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 N2147VІІІ, чинної з 15.12.2017, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України, в редакції Закону України від 03.10.2017 N2147VІІІ, чинної з 15.12.2017, загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Розглянувши матеріали справи № 910/11877/16, господарський суд дійшов висновку, що справу № 910/11877/16 слід розглядати за правилами загального позовного провадження.

На виконання наведених приписів Господарського процесуального Закону, суд у судовому засіданні 15.01.2018 почав розглядати справу у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2018 призначено судову інженерно-технічну експертизу, виконання якої доручено Чернігівському відділенню Київського науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, провадження у справі № 910/11877/16 зупинено до проведення судової експертизи та надання висновку експерта.

12.03.2018 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва надійшли клопотання завідувача відділення Василенкка Г.П. Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про погодження строку проведення експертизи в строк понад три місяці у зв'язку із значним поточним навантаженням експертів та клопотання про оплату експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 поновлено провадження у справі № 910/11877/16, погоджено строк проведення експертизи понад три місяці, зобов'язано Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" оплатити рахунок, направлений Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Чернігівське відділення Міністерства юстиції України, у строк визначений пп. 1.13 п. 1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, зупинено провадження у справі № 910/11877/16.

25.06.2018 через відділ діловодства суду від Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшов висновок експертів №772/773/18-24 за результатами проведення судової будівельно - технічної експертизи від 21.06.2018 разом з матеріалами справи № 910/11877/16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2018 поновлено провадження у справі № 910/11877/16, підготовче засідання у справі призначено на 18.07.2018.

13.07.2018 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових документів.

16.07.2018 через загальний відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшли пояснення-клопотання.

16.07.2018 через загальний відділ діловодства суду від відповідача-2 надійшли клопотання про розгляд справи без участі його представника та клопотання про долучення до матеріалів справи документів, які були надіслані 01.02.2018.

17.07.2018 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення.

В підготовче засідання 18.07.2018 з'явились представники позивача, відповідача-1 та третьої особи. Представник відповідача-2 в засідання суду не з'явився.

В підготовчому засіданні 18.07.2018 судом оголошено перерву до 27.08.2018.

27.07.2018 через загальний відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшло клопотання про розгляд справи по суті.

27.07.2018 через загальний відділ діловодства суду від відповідача-2 надійшла заява про розгляд справи по суті.

В підготовче засідання 27.08.2018 з'явились представники позивача та відповідача-1. Представники відповідача-2 та третьої особи в засідання суду не з'явилися.

У підготовчому засіданні Судом вчинено всі дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Зважаючи на викладене, за результатами підготовчого засідання 27.08.2018 Судом постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого засідання та призначення справу до судового розгляду по суті на 12.09.2018.

10.09.2018 через загальний відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшло клопотання про надання документів.

В судове засідання 12.09.2018 з'явились представники позивача, відповідача-1 та третьої особи. Представник відповідача-2 в засідання суду не з'явився.

В судовому засіданні 12.09.2018 судом оголошено перерву до 26.09.2018.

В судове засідання 26.09.2018 з'явилися представники позивача та відповідача-1. Представники відповідача-2 та третьої особи в засідання суду не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача-2 та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи обмеженість встановленого законодавством процесуального строку, Суд вважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача-1 заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 26.09.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

01.10.2010 між Підприємством "Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)" Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва (продавець) та Фізичною особою-підприємцем Крамаренком Василем Анатолійовичем (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу № 2 (далі - Договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати (продати), а покупець зобов'язався прийняти у власність та оплатити (придбати) на умовах і протягом дії цього договору майно в кількості та за ціною, що зазначені у Специфікації до цього договору, яка є невід'ємною його частиною.

Відповідно до Специфікації № 1 від 01.10.2010 до Договору, об'єктом продажу є під'їзна залізнична колія при станції Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, що належить підприємству "Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)" у кількості 594 погонних метри, в т.ч. стрілка переводу №92, № 94.

На виконання умов Договору сторонами підписано Акт приймання-передачі майна, за яким продавець передав, а покупець прийняв майно у власність.

Обґрунтовуючи заявлені зустрічні позовні вимоги, позивач зазначає, що стрілочний перевод № 92 та частина під'їзної залізничної колії, які є об'єктом вказаного Договору, перебувають на балансі залізниці. Також позивач зазначає, що за Договором було передано 594 м залізничної колії в той час, як на балансі Підприємства "Управління виробничо-технічної комплектації" обліковується 431,9 м. Окрім того, позивач вказує, що Підприємство "Управління виробничо-технічної комплектації" як балансоутримувач не мало права відчужувати майно без згоди засновника - Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва. Таким чином, посилаючись на порушення при укладенні Договору купівлі-продажу № 2 від 01.10.2010 статей 321, 326, 658 Цивільного кодексу України, ст. 68 Земельного кодексу України, ст. 5 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 9 Закону України «Про транспорт», Постанови Кабінету Міністрів від 02.09.2015 № 735, якою затверджено Статут Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», позивач просить суд визнати такий договір недійсним.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-1 зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач не являється власником або балансоутримувачем стрілочного переводу № 92. Окрім того, відповідач-1 вказує на пропуск позивачем строків позовної давності для звернення з даним позовом, у зв'язку з чим заявлено про застосування позовної давності до зустрічних позовних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Як встановлено Судом, сторонами спірного Договору купівлі-продажу № 2 від 01.10.2010 є Підприємство "Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)" Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва (продавець) та Фізична особа-підприємець Крамаренко Василь Анатолійович, тоді як з позовом про визнання недійсним цього договору звернулося Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця". Водночас ця особа не є стороною укладеного договору.

Суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до приписів ст. 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов'язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз'яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача (у даному випадку стосовно визнання недійсним додаткового договору) має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 910/15567/17.

Отже, саме на Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" як позивача за зустрічним позовом покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Як встановлено Судом, 01.10.2010 між Підприємством "Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)" Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва (продавець) та Фізичною особою-підприємцем Крамаренком Василем Анатолійовичем (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу № 2, за яким продавець передав, а покупець прийняв майно - під'їзну залізничну колію при станції Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, що належить підприємству "Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)" у кількості 594 погонних метри, в т.ч. стрілка переводу №92, № 94.

Оспорюючи Договір купівлі-продажу № 2 від 01.10.2010, Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" посилається головним чином на те, що станом на момент його укладення на балансі відповідача перебувало не 594 метри залізничної колії, а 431,9 метрів, та не було у власності стрілочних переводів № 92 та № 94. Натомість, частина під'їзної колії, стрілочний перевід № 94, стрілочний перевід № 92, який є складовою частиною залізничної колії «Гілка № 1» по ст. Чернігів-Північний, належать до державної власності та перебували на балансі Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» на момент укладення Договору.

Таким чином, позивач вважає, що укладенням вказаного Договору було порушено його право власності.

На підтвердження вказаних обставин позивачем разом з позовом подано до суду Інвентарну картку № 302 обліку основних засобів Верхньої будови п/к Гілка № 1 ст. Чернігів-Північний від 30.11.2015, Технічний паспорт під'їзної залізничної колії при ст. Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, що належить ТОВ "Чернігівагрошляхбуд", Технічний паспорт під'їзної залізничної колії при станції Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, що належить підприємству "Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)".

Як вбачається з матеріалів справи, за змістом Довідки Чернігівської дистанції колії від 21.07.2016 № ПЧ-10-3/468, на балансі виробничого підрозділу Чернігівська дистанція колії регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" обліковується "Верхня будова під'їзної колії "Гілка № 1" ст. Чернігів Північний".

Відповідно до відомостей Інвентарної картки № 302 обліку основних засобів Верхньої будови п/к Гілка № 1 ст. Чернігів-Північний від 30.11.2015, дата введення вказаної колії в експлуатацію - 01.01.1977. Серед конструктивних елементів об'єкта у Інвентарній картці № 302 вказано з-поміж іншого стрілочні переводи - 3 комплекти.

Відповідно до даних Технічного паспорту під'їзної залізничної колії при ст. Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, що належить ТОВ "Чернігівагрошляхбуд", складеного у 2013 році, під'їзна колія при ст. Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, що належить ТОВ "Чернігівагрошляхбуд", примикає стрілочним переводом № 92 до під'їзної колії «Гілка-1». Сигнальний знак «Межа під'їзної колії» встановлений навпроти заднього стика хрестовини стрілочного переводу № 92. Загальна довжина під'їзної колії складає 551,6 м. На балансі власника знаходиться 518,07 м. колії. На балансі Укрзалізниці знаходиться 33,53 м колії. Рік будівництва під'їзної колії - 1971. Стрілочний перевод № 92 належить Укрзалізниці. Стрілочний перевод № 94 належить ТОВ "Чернігівагрошляхбуд".

Згідно з даними Технічного паспорта під'їзної залізничної колії при станції Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, що належить підприємству "Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)", складеного у 2009 році, під'їзна колія підприємства "Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)" примикає стрілочним переводом № 94 до під'їзної колії ТОВ "Чернігівагрошляхбуд". Знак «Межа під'їзної колії» встановлено навпроти граничного стовпчика стрілочного переводу № 94. Загальна протяжність під'їзної колії складає 480 м., з них 48,1 колії належить ТОВ "Чернігівагрошляхбуд", 431,92 м колії належить підприємству "Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)". Рік будівництва під'їзної колії - 1971.

Проте, Суд зазначає, що вказані документи - технічні паспорти та інвентаризаційна картка не є правовстановлюючими документами в розумінні чинного законодавства. Більше того, Технічний паспорт під'їзної залізничної колії при ст. Чернігів-Північний Південно-Західної залізниці, що належить ТОВ "Чернігівагрошляхбуд" складений у 2013 році, тобто, після укладення оспорюваного договору.

Як вбачається з листа відокремленого підрозділу Чернігівська дистанція колії № 336 від 21.03.2011 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівагрошляхбуд", останнє просить розглянути і вирішити питання про передачу на баланс залізниці або заключити угоду щодо поточного утримання дистанцією колії стрілочного переводу № 92, який врізаний в під'їзну колію «Гілка № 1» по станції Чернігів-Північний.

У листі Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівагрошляхбуд" № 106 від 26.03.2012 зазначено, що листом від 14.04.2011 № 120 останнє надало згоду щодо передачі з балансу Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівагрошляхбуд" на баланс залізниці стрілочного переводу № 92, у зв'язку з чим просить утворити спільну комісію з безкоштовної передачі даного стрілочного переводу № 92.

Окрім того, у Висновку експерта Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №772/773/18-24 за результатами проведення судової будівельно - технічної експертизи від 21.06.2018 за ухвалою суду від 15.01.2018, з-поміж іншого, встановлено таке: «Згідно інвентарної картки №302 обліку основних фондів (том 1, а.с. 56). Верхня будова під'їзної колії Гілка - 1 станції Чернігів - Північний інвентарний номер (1035256) введена в експлуатацію 01.01.1977 року. Довжина колії - 1509 м.п. Початок колії від стрілочного переводу №136 через стрілочний перевід №92 (до квітня 2012 року знаходився на балансі ТОВ «Чернігівагрошляхбуд») і далі на об'єкт Міністерства оборони.»

З наведеного вище Суд доходить висновку, що на момент укладення спірного Договору стрілочний перевод № 92 належав саме Товариству з обмеженою відповідальністю "Чернігівагрошляхбуд".

Поряд з цим, належних доказів переходу права власності від Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівагрошляхбуд" до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на вказаний стрілочний перевод навіть після укладення оспорюваного Договору в матеріалах справи немає.

Суд враховує, що ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 20.11.2008 було припинено провадження у справі № 4/145б/12/3/2 про банкрутство підприємства "Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)" Чернігівської корпорації агропромислового будівництва, затверджено звіт ліквідатора - копія додана як додаток до технічного паспорта та відповідно до якої до ліквідаційної маси включено, але не реалізовано залізничну колію 482 погонних метри.

24.11.2008 за Актом приймання-передачі майнових активів ліквідатор підприємства "Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)" Молчанов Ю.І. передав начальнику даного підприємства Крамаренку В.А. залізничну колію довжиною 482 погонних метри.

Окрім того, у пунктах 3, 5 Висновку експерта Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №772/773/18-24 за результатами проведення судової будівельно - технічної експертизи від 21.06.2018 з-поміж іншого, встановлено, що на день укладання договору купівлі - продажу №2 від 01.10.2010 фактично підприємство «Управління виробничо-технологічної комплектації (УВТК)» Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва обслуговувало під'їзду колію протяжністю - 431,9 п.м., початок під'їзної колії від стиків рамної рейки стрілки №94 (навпроти граничного стовпчика стрілочного переводу та до виїзних залізничних воріт).

За приписами ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

Відповідно до ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд зазначає, що приймає до уваги висновки експерта Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №772/773/18-24 за результатами проведення судової будівельно - технічної експертизи від 21.06.2018, який був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку або за відмову від дачі висновку (п. 1 ст. 384, п. 1 ст. 385 Кримінального кодексу України).

Проте, незважаючи на викладене, а ні з поданих позивачем доказів, а ні з указаного експертного висновку, не вбачається, що стрілочні переводи № 92, № 94 та частина колії, переданої за оспорюваним Договором у розмірі 594 метри, належали залізниці станом на момент його укладення цього Договору, та неможливо визначити розмір цієї частини.

При цьому, у листі Фонду державного майна України № 10-15-22468 від 28.11.2017 зазначено, що Міністерством інфраструктури України до Фонду з метою внесення до Реєстру надавалися відомості стосовно нерухомого майна, у тому числі, яке ідентифіковані за назвою «п/к Гілка № 1 ст. Чернігів-Північний», зокрема:

- «земляне полотно п/к Гілка № 1 ст. Чернгів-Північний» (інв. № 124);

- «верхня будова п/к Гілка № 1 ст. Чернгів-Північний» (інв. № 302);

- «переїзд без чергового п/к Гілка № 1 ст. Чернгів-Північний» (інв. № 355),

яке перебувало на балансі Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця».

Проте, зазначений лист Суд не приймає до уваги як доказ, що підтверджує право власності позивача на частину колії та стрілочні переводи № 92 та № 94, передані за оспорюваним Договором.

Водночас, Суд також звертає увагу, що відповідно до балансу на 30.06.2013, наданого Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця", не вбачається, в якому розмірі залізничні колії та які стрілочні переводи були передані на баланс позивачу за зустрічним позовом. Крім того, передача спірного майна на баланс не може бути підтверджена довідками, виданими структурними підрозділами позивача за зустрічним позовом, оскільки останні не є документами, які підтверджують право власності на спірні об'єкти (первинними документами бухгалтерської звітності) та складені структурними підрозділами Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в односторонньому порядку.

Окрім того, подані позивачем передавальний акт Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» від 31.07.2015 та Зведений перелік майна Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», що вноситься до статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця", від 18.08.2015, також не підтверджують право власності на спірні об'єкти, а лише підтверджують передачу земляного полотна п/к Гілка-1 ст. Чернігів-Північний Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця".

При цьому Суд зазначає, що належність земляного полотна п/к Гілка-1 ст. Чернігів-Північний Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця" не означає автоматичного набуття у власність останньої спірних об'єктів, а повинно бути підтверджено відповідною доказовою базою, яка у даному випадку позивачем не забезпечена.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відтак, враховуючи викладене вище, Суд зазначає, що позивачем належними, достатніми та допустимими доказами відповідно до статей 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України не доведено перебування у власності залізниці спірного майна саме нам моменту укладення Договору купівлі-продажу № 2 від 01.10.2010, а відтак і порушення його права власності та відповідно норм закону саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Поряд з викладеним, Суд вважає необґрунтованими та непідтвердженими доводи позивача про те, що Підприємство "Управління виробничо-технічної комплектації" не мало права без згоди засновника - Чернігівської обласної корпорації агропромислового будівництва, укладати Договір купівлі-продажу № 2 від 01.10.2010.

Також Суд звертає увагу, що не підлягають встановленню та оцінці Судом в межах даної справи обставини нотаріального посвідчення оспорюваного Договору, які викладені як додаткові підстави недійсності у поясненнях позивача 04.12.2017, оскільки у позовній заяві позивач на такі обставини не посилався, а заяв про зміну підстав позову у справі № 910/11877/16 не подавав.

Також Суд звертає увагу, що на виконання вказівок Вищого господарського суду України від 25.07.2017 у даній справі Судом було залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", Міністерство інфраструктури України як орган управління об`єктами державної власності відносно спірного майна.

Проте, обґрунтованих пояснень по суті спору чи доказів на підтвердження відчуження за оспорюваним Договором майна залізниці в матеріали справи вказана особа не надала.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення його права чи інтересу відповідачами на момент укладення спірного Договору та відповідно необхідність його відновлення, а також, окрім того, не доведено порушення вимог чинного законодавства при його укладенні, у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Що стосується заяви відповідача-1 про застосування строків позовної давності, Суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить Суд у позові, відповідачами не порушено, і Суд відмовляє позивачу у зустрічному позові по суті у зв'язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Суд зазначає, що відповідачем за зустрічним позовом заявлено до стягнення з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 66 000,00 грн.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.04.2016 між Фізичною особою-підприємцем Крамаренком Василем Анатолійовичем (клієнт) та адвокатом Водолагіним Сергієм Миколайовичем (адвокат) укладено Договір № 43-04 «Про надання правової допомоги», за умовами п. 1.1 якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов'язання про надання правової допомоги щодо представництва інтересів клієнта в адміністративних судах, господарських судах, судах загальної юрисдикції, в органах державної виконавчої служби, органах державної влади з усіма правами, які надаються позивачу, відповідачу, потерпілому в судовому процесі, у тому числі подавати позови, заяви, апеляційні та касаційні скарги, інші документи, знайомитись з усіма матеріалами справи, робити з них будь-які витяги, копії, брати участь в усіх судових засіданнях, подавати будь-які докази, брати участь у їх дослідженні, заявляти будь-які клопотання, відводи, давати усні та письмові пояснення чи заперечення суду, надавати свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань, заяв і доводів інших учасників судового процесу, користуватися всіма іншими процесуальними правами, наданими позивачу, заявнику, відповідачу та третій особі, передбаченими Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами законодавства України, в тому числі повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмета позову, укладення мирової угоди, оскарження рішення, ухвали, постанови судів всіх інстанцій та отримання їх копій. Бути представником клієнта в усіх органах влади, підприємств, незалежно від форми власності, органах прокуратури, правоохоронних органах та державній виконавчій службі.

Відповідно до п. 1.1 Додаткової угоди №01 від 25.05.2018 до Договору № 43-04 «Про надання правової допомоги», клієнт зобов'язується сплатити виконавцю за вступ у справу № 910/11877/16 та представництво інтересів клієнта як відповідача в Господарському суді міста Києва, Київському апеляційному Господарському суді, Вищому господарському суді України у справі за позовом ПАТ «Українська залізниця» до клієнта про визнання недійсним Договору №02 від 01.10.2010 року, клієнт сплачує адвокату гонорар в сумі 48000 (сорок вісім тисячі) грн.

Згідно з розділом 2 вказаної Додаткової угоди, розрахунок гонорару наступний:

2.2. за участь у судовому розгляді справи № 910/11877/16 в господарському суді

м. Києва 29.07.16 року, 19.08.16 року, 30.09.16 року, 12.10.16 року: 16000 (шістнадцять тисяч) грн., ознайомлення з матеріалами справи, вивчення законодавчої бази, що стосується предмету спору, складання відзиву на позовну заяву позивача.

2.3. за участь у судовому розгляді справи № 910/11877/16 в Київському апеляційному господарському суді м. Києва 06.12.16 року, 17.01.17 року, 06.02.17 року, 04.04.17 року: 6000 (шість тисяч) грн.. складання відзиву на апеляційну скаргу позивача.

2.4. за участь у судовому розгляді справи № 910/11877/16 в Вищому господарському суді України 04.07.17 року, 25.07.17 року: 10000 (десять тисяч) грн. складання відзиву на касаційну скаргу позивача.

2.5. за участь у судовому розгляді справи № 910/11877/16 в господарському суді м. Києва 04.09.17 року, 23.10.17 року, 08.11.17 року, 15.01.18 року: 16000 (шістнадцять тисяч) грн., ознайомлення з матеріалами справи, вивчення законодавчої бази, що стосується предмету спору, складання відзиву на позовну заяву позивача, участь в проведені експертизи.

Відповідно до п. 1.1 Додаткової угоди №02 від 18.07.2018 до Договору № 43-04 «Про надання правової допомоги», клієнт зобов'язується сплатити виконавцю за вступ у справу № 910/11877/16 та представництво інтересів КЛІЄНТА, як відповідача в Господарському суді міста Києва у справі № 910/11877/16 за позовом ПАТ «Українська залізниця» до клієнта про визнання не дійсним Договору №02 від 01.10.2010 року, клієнт сплачує адвокат гонорар в сумі 18000 (вісімнадцять тисяч) грн.

Згідно з розділом 2 вказаної Додаткової угоди, розрахунок гонорару наступний:

2.2. за участь в господарському суді м. Києва у підготовчому засіданні по справи № 910/11877/16 18 липня 2018 року, 27 серпня 2018 року участь в проведені експертизи, ознайомлення з висновком експерта №772/773/18-24 від 21 червня 2018 року, підготовку пояснення-клопотання №11/11-07 від 11.07.2018 року щодо висновку експерта №772/773/18- 24 від 21 червня 2018 року - 6000 (шість тисяч) грн.

2.3. за участь в господарському суді м. Києва по розгляду справи № 910/11877/16 за позовом ПАТ «Українська залізниця» до КЛІЄНТА про визнання не дійсним Договору №02 від 01.10.2010 року по суті спору, складає: (3000 грн. за кожне судове засідання х 4) = 12000 (дванадцять тисяч) грн.

На підтвердження здійснення відповідачем за зустрічним позовом витрат на професійну правничу допомогу було подано свідоцтво № 288 про право на заняття адвокатською діяльністю від 26.04.2006, ордер серії ЧН № 000496, Договір № 43-04 «Про надання правової допомоги» від 20.04.2016, Додаткові угоди № 01 від 25.05.2018 та № 02 від 18.07.2018, квитанції до прибуткового касового ордера на суму 48 000,00 грн та 18 000,00 грн.

Суд звертає увагу, що оскільки позивачем за зустрічним позовом не було подано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу у заявленому Фізичною особою-підприємцем Крамаренком В.А. розмірі, а також відповідного клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, вимоги відповідача за зустрічним позовом про стягнення витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та покладаються на позивача за зустрічним позовом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 126, 129, 231, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. У задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Фізичної особи-підприємця Крамаренка Василя Анатолійовича (14000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 66 000 (шістдесят шість тисяч) грн. 00 коп.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 08.10.2018

Суддя Т.Ю. Трофименко