ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року Справа № 926/1370/18

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю Чернівці-2004

про стягнення боргу по договору поставки 253357,46 грн.

Суддя Тинок О.С.

Секретар судового засідання Білоус Н.М.

Представники:

від позивача не зявився

від відповідачів не зявився

СУТЬ СПОРУ: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Чернівці-2004 про стягнення боргу у сумі 253 357,46 грн. за договором поставки №22 від 16 жовтня 2017 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору поставки №22 від 16 грудня 2017 року останній поставив відповідачу товар паливно-мастильні матеріали, а відповідач отримав означений товар та зобовязувався його платити. Далі позивач стверджує, що відповідач умови вищевказаного договору в частині оплати повної вартості за отриманий товар належним чином не виконав, в результаті чого виникла заборгованість у сумі 253357,46 грн.

Провадження у справі відкрито ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 07 серпня 2018 року, якою встановлено, що дану справу слід розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, яке призначив на 23 серпня 2018 року.

Ухвалою суду від 23 серпня 2018 року підготовче засідання відкладено на 10 вересня 2018 року.

У судовому засіданні 10 вересня 2018 року за участю представників сторін оголошено перерву до 26 вересня 2018 року.

10 вересня 2018 року відповідач надав суду заяву, в якій визнає позов в повному обсязі та просить суд розглянути справу без його участі.

20 вересня 2018 року до суду надійшла заява позивача про зміну підстав позову.

Обгрунтовуючи дану заяву позивач зазначає, що відпуск відповідачу паливно-мастильних матеріалів здійснено в період з 01 січня 2018 року по 22 червня 2018 року на підставі видаткових накладних, в яких не містяться посилання на договір поставки №22 від 16 грудня 2017 року, який діяв до 31 грудня 2017 року (п. 9.1. договору). Таким чином, як вказує заявник, враховуючи те, що договірні відносини за договором поставки №22 від 16 грудня 2018 року припинилися 31 грудня 2017 року, а поставка товару в період з 01 січня 2018 року по 22 червня 2018 року здійснювалась за позадоговірними відносинами, стягнення боргу в сумі 253 357,46 грн. повинно здійснюватись за зобовязаннями, що покладаються на відповідача на підставі наданих суду видаткових накладаних щодо відпуску паливно-мастильних матеріалів та акту звірки взаємних розрахунків станом на 24 липня 2018 року.

Частиною 1 статті 191 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Отже, оскільки зміна підстав позову та визнання відповідачем позову не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, суд приймає їх.

25 вересня 2018 року до суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи без його участі.

У судове засіданні 26 вересня 2018 року представники сторін не зявились.

Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив:

Позивач поставив відповідачу, а відповідач отримав паливно-мастильні матеріали в період з 01 січня 2018 року по 22 червня 2018 на загальну суму 4806291,36 грн.

Поставка паливно-мастильних матеріалів та отриманням їх відповідачем на вказану суму підтверджується наступними видатковими накладними: № 01-1 від 02.01.2018 року на суму 149937,60 грн., № 08-1 від 08.01.2018 року на суму 174214,50 грн., № 15-1 від 15.01.2018 на суму 228630,00 грн., № 22-1 від 22.01.2018 року на суму 260053,39 грн., № 29-1 від 29.01.2018 року на суму 9663,20 грн., № 01-2 від 01.02.2018 року на суму 87555,80 грн., № 05-1 від 05.02.2018 року на суму 331064,40 грн., № 12-5 від 12.02.2018 року на суму 328172,20 грн., № 19-2 від 19.02.2018 року на суму 328059,80 грн., № 26-1 від 26.02.2018 року на суму 142154,40 грн., № 01-2 від 01.03.2018 року на суму 152005,66 грн., № 05-2 від 05.03.2018 року на суму 269132.30 грн., № 12-4 від 12.03.2018 року на суму 127464,00 грн., № 18-3 від 18.03.2018 року на суму 158173,70 грн., №20-3 від 20.03.2018 року на суму 282792,10 грн., № 26-6 від 26.03.2018 року на суму 242334,35 грн., № 31-7 від 31.03.2018 року на суму 11675,00 грн., № 010204 від 02.04.2018 року на суму 371566,63 грн., № 011604 від 16.04.2018 року на суму 362093,99 грн., № 011804 від 18.04.2018 року на суму 155888,00 грн., № 012304 від 23.04.2018 року на суму 254372,19 грн., № 020105 від 01.05.2018 року на суму 379288,15 грн.

Відповідач факту отримання товару від позивача не заперечує.

Крім цього, відповідачем перераховано позивачу в якості оплати за поставлений товар кошти у сумі 4638193.30 грн.

Позивач факт отримання грошових коштів 4638193.30 грн. не заперечує, проте вказує, що оплата за поставку паливно-мастильних матеріалів за наведеними вище видатковими накладними здійснена не в повному обсязі, у зв'язку з чим станом на 24 липня 2018 року TOB «Чернівці-2004» заборгувало ФОП ОСОБА_1 253 357.46 грн.

Отримання товару відповідачем не оспорюється, а наявний розмір заборгованості підтверджується актом звірки взаємних розрахунків станом на 24 липня 2018 року.

Окрім цього, відповідач у свої заяві від 10 вересня 2018 року позовні вимоги визнав повністю.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачає, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, частина 1 та пункт 2 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлюють, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з статтею 174 Господарського кодексу України (надалі ГК України), господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Отже, правові відносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є позадоговірними правовідносинами з поставки товару, згідно з якими у відповідача, внаслідок передання йому позивачем в період з 01.01.2018 року по 22.06.2018 року паливно-мастильних матеріалів на загальну суму 4806291.36 грн. виник обов'язок оплатити їх вартість.

Таким чином, згідно з приписами статей 173, 174 ЦК України, між позивачем та відповідачем виникло майново-господарське зобов'язання, в силу якого відповідач повинен оплатити отриманий товар, а позивач має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку.

У відповідності до частини 2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Приписами частини 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, із приписів частини 1 статті 692 ЦК України випливає обов'язок відповідача оплатити товар після його прийняття та прийняття товаро-розпорядчих документів на нього.

Як вбачається з доданих до позову видаткових накладних, відповідачем отримані відповідні товаро-розпорядчі документи, відтак останній повинен був оплатити товар після отримання таких документів.

Проте, в порушення домовленості відповідач своє зобов'язання належним чином не виконав, розрахунків з позивачем за поставлений товар в повному обсязі не провів, оплативши останньому за поставлений товар лише 4 638 193,30 грн.

Внаслідок цього станом на 24 липня 2018 року TOB «Чернівці-2004» заборгувало ФОП ОСОБА_1 253 357,46 грн.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно із статтею 526 ЦК України та статтею 193 ГК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3 статті 185 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно із пунктами 1 та 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві та у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Отже, оскільки відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі і їх визнання не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а також з огляду на вищезазначені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до приписів частини 3 статті 7 Закону України Про судовий збір, та статті 130 Господарського процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету частину судового збору у розмірі 1900,19 грн., сплаченого при поданні позову платіжним дорученням № 162 від 01 серпня 2018 року, решту судового збору у сумі 1900,19 грн. стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 4, 5, 46, 123, 129, 130, 185, 191, 222, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальнстю «Чернівці-2004» (, м. Чернівці, вул. Проектна, 1, 58000) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код ІПН НОМЕР_1, Чернівецька область, Кіцманський район, с. Мамаївці, вул. Цілинна, 4, 59023) заборгованість у сумі 253357,46 грн. та судовий збір у сумі 1900,19 грн.

3. Повернути Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (код ІПН НОМЕР_1, Чернівецька область, Кіцманський район, с. Мамаївці, вул. Цілинна, 4, 59023) з державного бюджету частину судового збору у розмірі 1900,19 грн., сплаченого при поданні позову платіжним дорученням № 162 від 01 серпня 2018 року.

У судовому засіданні 26 вересня 2018 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 27 вересня 2018 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.С. Тинок