ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/25520/13

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Катеринчук Л.Й. - головуючий, Пєсков В.Г., Погребняк В.Я.

за участі секретаря судового засідання - Сліпчук Н.В.

учасники справи:

боржник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Атем",

представник - Коляда С.М. (довіреність від 18.07.2018)

кредитор - Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України",

представники - Беседін В.І. (довіреність від 20.02.20017 №010-00/687), адвокат Будниченко О.В. (довіреність від 29.12.2017 №010-00/5792),

ліквідатор - арбітражний керуючий Ковеза Андрій Іванович

розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем "

на постанову Київського апеляційного господарського суду

від 06.06.2018

у складі колегії суддів: Скрипка І.М. (головуючий), Гончаров С.А., Михальська Ю.Б.

та на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 14.02.2018

у складі судді Чеберяка П.П.

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем"

до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"

про визнання недійсним пункту другого Додаткового договору №5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору №6407К2/2416 від 16.02.2007

в межах справи № 910/25520/13

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем"

ПРОЦЕДУРА КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ

1. 27.06.2018 поштовим відправленням, направленим на адресу Київського апеляційного господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Атем" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою (вх. КГС №10698/2018) на постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2018 та на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.02.2018 у справі №910/25520/13 в порядку статей 286, 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

2. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №910/25520/13 визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: головуючий суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Пєсков В.Г., суддя - Погребняк В.Я., що підтверджується протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06.07.2018.

3. У зв'язку з відпусткою судді Погребняка В.Я. автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №910/25520/13 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Білоус В.В, суддя - Пєсков В.Г., що підтверджується протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 11.07.2018.

4. Ухвалою Верховного Суду від 13.07.2018 відкрито касаційне провадження у справі №910/25520/13 Господарського суду міста Києва за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2018 та на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.02.2018; призначено її розгляд на 11.09.2018 о 10 год. 15 хв.

5. У зв'язку з відпусткою судді Білоуса В.В. автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №910/25520/13 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Катеринчук Л.Й., суддя - Пєсков В.Г., суддя - Погребняк В.Я., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2018.

6. Ухвалою від 10.09.2018 Верховний Суд прийняв справу №910/25520/13 Господарського суду міста Києва за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2018 та на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.02.2018 до провадження, ухвалив розглянути касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2018 та на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.02.2018 у справі №910/25520/13 в судовому засіданні, яке призначено ухвалою Верховного Суду від 13.07.2018 на 11.09.2018 о 10 год. 15 хв.

7. Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" подало відзив на касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем".

8. На розгляд касаційного суду винесено проблему застосування статей 236, 237 ГПК України, статей 203, 215, 229, 257, 261 ЦК України.

ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Короткий зміст позовних вимог

9. 27.12.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк" про визнання недійсним пункту другого Додаткового договору № 5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 від 16.02.2007.

9.1. В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Атем" зазначило, що при укладенні вказаного пункту Додаткового договору відповідач не надав позивачу жодних доказів існування такого боргу за процентами, підстав його виникнення та доказів розміру цього боргу. Про безпідставність нарахування такого боргу і, відповідно, про недійсність пункту 2 Додаткового договору, як вказує позивач, останньому стало відомо під час розгляду Господарським судом Черкаської області справи № 925/281/14, порушеній за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Золекс" про звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, за переконанням позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Атем" укладаючи додатковий договір в частині пункту 2 Додаткового договору діяло під впливом помилки, яка має істотне значення, що являється підставою для визнання даного пункту договору недійсним.

Короткий зміст рішення першої інстанції

10. Ухвалою від 14.02.2018 Господарський суд міста Києва у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк" про визнання недійсним пункту 2 Додаткового договору №5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 від 16.02.2007 відмовив.

10.1. Суд першої інстанції встановив таке:

- між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атем" (далі - позивач) та Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк" (далі - відповідач) укладено Генеральну угоду № 6407N1/2416 від 16.02.2007 із змінами і доповненнями, в межах якої між сторонами були укладені кредитні договори з загальним лімітом, еквівалентним 100 000 000,00 (ста мільйонам) доларів США та строком погашення 31.12.2025;

- в рамках Генеральної угоди між сторонами укладено кредитні договори №6407К2/2416 від 16.02.2007, №6407К9/2429 від 04.06.2007, №151107К77 від 10.12.2007, №151107К78 від 10.12.2007, №6408К8/2463 від 25.04.2008, із змінами і доповненнями;

- на виконання пунктів 3.1, підпунктів 3.2.1, 3.2.2 пункту 3.2 статті 3 Кредитного договору № 6407К2/2416 відповідач відкрив позивачу відновлювану кредитну лінію, ліміт якої становить 9 000 000 доларів США, з кінцевим терміном погашення кредиту - 31.12.2025, зі сплатою процентів за користування кредитом в порядку та в розмірі, встановлених підпунктом 3.2.5 пункту 3.2 статті З та пункту 3.5 статті 3 Кредитного договору №6407К2/2416, а також зі сплатою плати за управління кредитом в розмірі, встановленому п.п. 3.2.6 п.3.2 ст. 3 Кредитного договору.

- відповідно до умов Кредитного договору № 6407К2/2416 позивач взяв на себе зобов'язання погасити кредит, сплачувати проценти за користування кредитом, плату за управління кредитом, а також виконувати інші зобов'язання за Кредитним договором (підпункту 3.1, 3.2, 3.4, 3.5 статті 3, підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4 та пункту 5.1 статті 5 Кредитного договору № 6407К2/2416).

- пунктом 2 Додаткового договору №5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 сторони погодили, що проценти за користування Кредитом, які нараховані за вересень 2008 - січень 2010 в сумі 1 279 754, 55 дол. США, підлягають сплаті з 01 січня 2014 по 31 грудня 2025 відповідно до Графіку погашення Кредиту (Додаток 1 до Додаткового договору № 5).

10.2. Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

- укладаючи Кредитний договір № 6407К2/2416 сторонами було погоджено усі істотні умови даного договору. Факт підписання позивачем Кредитного договору № 6407К2/2416 підтверджує згоду останнього на користування кредитом на умовах, визначених в Кредитному договорі, із змінами і доповненнями, внесеними відповідними додатковими договорами;

- позивачем не додано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження доводів того, що помилка при укладенні пункту 2 Додаткового договору №5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення;

- обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення;

- не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину;

- не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину;

- помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним;

- відповідно до статті 229 ЦК України під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача;

- у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Атем" здійснювало погашення відсотків за користування кредитними коштами за Кредитними договорами до 01.08.2013, що свідчить про виконання зобов'язань, що виникли із зазначених правочинів, відтак, твердження про допущення помилки при укладенні пункту 2 Додаткового договору №5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 є безпідставними та необґрунтованими, а тому відсутні підстави для визнання недійсним спірного пункту договору;

- для юридичної особи як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права;

- Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" спеціальних норм про позовну давність не встановлено. Відтак, з наведеного вбачається, що початок перебігу строку позовної давності для звернення з вимогою про визнання пункту другого Додаткового договору №5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 недійсним, є дата укладення Додаткового договору № 5 - 19.02.2010.

- враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання пункту 2 Додаткового договору №5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 від 16.02.2007 недійсним лише 27.12.2017, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача стосовно спливу встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України трирічного строку позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

11. Постановою від 06.06.2018 Київський апеляційний господарський суд апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.02.2018 залишив без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.02.2018 залишив без змін.

11.1. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

- суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не додано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції про те, що помилка при укладенні пункту 2 Додаткового договору №5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення;

- укладаючи Кредитний договір № 6407К2/2416, сторонами було погоджено усі істотні умови даного договору. Факт підписання позивачем Кредитного договору № 6407К2/2416 підтверджує згоду останнього на користування кредитом на умовах, визначених в Кредитному договорі, із змінами і доповненнями, внесеними відповідними додатковими договорами;

- у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Атем" здійснювало погашення відсотків за користування кредитними коштами за Кредитними договорами до 01.08.2013, що свідчить про виконання зобов'язань, що виникли із зазначених правочинів, відтак, твердження про допущення помилки при укладенні пункту 2 Додаткового договору №5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 є безпідставними та необґрунтованими.

- твердження скаржника про те, що при укладенні вказаного пункту додаткового договору відповідач не надав позивачеві жодних доказів існування такого боргу за процентами, підстав його виникнення та доказів розміру цього боргу, проект додаткового договору готував відповідач, який усно, пославшись на невідомі позивачеві розрахунки, включив зазначену заборгованість до пункту 2 додаткового договору, а також про те, що про безпідставність такого боргу і відповідно про недійсність оскаржуваного пункту додаткового договору, позивачеві стало відомо під час розгляду Господарським судом Черкаської області справи №925/281/14 не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні діючого ГПК України;

- у відзиві на позовну заяву відповідач заявив про застосування позовної давності до вимог про визнання недійсним пункту другого Додаткового договору №5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 від 16.02.2007.

- враховуючи, що позивач звернувся до суду з даним позовом 27.12.2017, місцевий суд визнав обґрунтованими доводи відповідача щодо спливу встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, та дійшов висновку про відмову в позові з цих підстав;

- апеляційний суд не погодився з такими висновками суду першої інстанції та зазначив, що оскільки у справі наявні підстави для відмови у задоволенні позову по суті у зв'язку з ненаданням позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження укладення оспорюваного пункту додаткового договору внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, то відсутні правові підстави для застосування позовної давності;

- місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про відмову в позові за пропуском позовної давності, однак це не потягло за собою прийняття невірного за своєю суттю рішення про відмову в позові, та не є підставою для його скасування;

- доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було. За таких обставин решту аргументів апелянта суд визнав такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття оскаржуваної ухвали у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.

УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ В КАСАЦІЙНОМУ СУДІ

Доводи скаржника (позивач у справі)

12. Скаржник доводив, що пункт 2 Додаткового договору укладено позивачем під впливом неправильного сприйняття істотних обставин його укладення, що вплинуло на волевиявлення позивача під час укладення правочину, за відсутності чого правочин однозначно не було б вчинено, а судами попередніх інстанцій неправильно застосовані вимоги статей 203, 215, 225 ЦК України, що потягло постановлення незаконних рішень.

12.1. Скаржник зазначив про відсутність станом на дату укладення Додаткового договору простроченої заборгованості, а також доказів існування нарахованої за період з вересня 2008 року по січень 2010 року заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, про які позивачеві стало відомо лише 26.09.2017 під час перевірки обставин справи доказами, наданими позивачем у справі №925/281/14. Відтак, початком перебігу строку позовної давності є саме 26.09.2017, а, оскільки ТОВ "Атем" звернулося з позовом 27.12.2017, станом на дату подання позовної заяви строк позовної давності не закінчився.

12.2. Скаржник доводив порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права (статей 236, 237 ГПК України), а також зазначив, що для прийняття обґрунтованого рішення суди мали дослідити первинні документи, що підтверджують здійснення банком нарахування процентів за користування кредитом в період з вересня 2008 року по січень 2010 року.

Доводи інших учасників справи

13. У відзиві ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" на касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" зазначено, що підписавши кредитний договір, в тому числі зміни і доповнення до нього, внесені відповідними додатковими договорами, позичальник погодився з усіма його умовами, зобов'язався своєчасно повернути одержаний кредит, сплатити нараховані проценти, комісії, та є обізнаним щодо всіх наслідків порушення ним зобов'язань. При цьому, скаржник на підтвердження своїх вимог про визнання пункту правочину недійсним не довів, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення, не подав відповідних доказів.

13.1. У відзиві ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" також зазначено, що ТОВ "Атем" здійснювало погашення відсотків за користування коштами за кредитними договорами до 01.08.2013, що свідчить про виконання скаржником зобов'язань до зазначеної дати, що виникли із зазначених правочинів.

13.2. Кредитор доводив, що для юридичної особи як сторони правочину днем початку перебігу позовної давності слід вважати день вчинення правочину, оскільки він збігається із днем, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

НОРМИ ПРАВА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ

14. Цивільний кодекс України

Частина 1 статті 203 - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частина 2 статті 203 - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частина 3 статті 203 - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 215. Недійсність правочину

Частина 1 статті 215 - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 3 статті 215 - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частина 1 статті 229 - якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Частина 2 статті 229 - у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Стаття 257 - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частина 1 статті 261 - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

15. Господарський процесуальний кодекс України

Частина 1 статті 74 - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частина 3 статті 74 - докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частина 4 статті 74 - суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Частина 1 статті 75 - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частина 2 статті 75 - відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з іншою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Частина 1 статті 76 - належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частина 2 статті 76 - предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частина 1 статті 77 - обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 79 - достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частина 2 статті 79 - питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частина 1 статті 81 - учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Частина 1 статті 236 - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частина 5 статті 236 - обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частина 1 статті 237 - при ухваленні рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин;

4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

5) як розподілити між сторонами судові витрати;

6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Частина 2 статті 237 - при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

А.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

16. З огляду на компетенцію касаційного суду відповідно до статті 300 ГПК України, Суд вважає прийнятною касаційну скаргу щодо доводів скаржника про неправильне застосування судами статей 236, 237 ГПК України, статей 203, 215, 229, 257, 261 ЦК України.

А.2. Щодо застосування норм матеріального та процесуального права

17. Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства. Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях ГПК України. Принцип рівності перед законом і судом в процесуальному аспекті означає рівність суб'єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу незалежно від їх особистих якостей (правового статусу, майнового стану), визначення процесуального становища учасників судочинства тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим, визначення процесуального порядку розгляду справ певною процесуальною формою. В матеріальному аспекті принцип рівності повинен розумітися таким чином, що до всіх учасників процесу матеріальний закон має застосовуватися однаково (право є застосуванням рівного масштабу до різних осіб).

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов'язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

18. Виходячи з аналізу статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, частина 1 статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Однак, наявність такої можливості не є абсолютною підставою для визнання правочину недійсним, а істотною визнається помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Крім того, на позивача покладено обов'язок доказування тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи з положень частин 1, 3, 4 статті 74 ГПК України, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення, і має істотне значення, подальше виконання такого договору, тривалість такого виконання та наслідки.

19. Як встановлено судами попередніх інстанцій, скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції, що помилка при укладенні пункту 2 Додаткового договору №5 від 19.02.2010 про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 6407К2/2416 дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення, а укладаючи Кредитний договір № 6407К2/2416, сторонами було погоджено усі істотні умови даного договору. Крім того, факт підписання позивачем Кредитного договору № 6407К2/2416 підтверджує згоду останнього на користування кредитом на умовах, визначених в Кредитному договорі, із змінами і доповненнями, внесеними відповідними додатковими договорами.

Також, апеляційним судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення оспорюваного пункту додаткового договору внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, як і не подано доказів відсутності заборгованості за процентами за користування кредитом, нарахованим за вересень 2008 - січень 2010, в сумі 1 279 754, 55 дол. США, проведення оплати яких було визначено з 01.01.2014 по 31.12.2025 відповідно до графіку погашення Кредиту, відтак, Верховний Суд, враховуючи положення статей 75-77, 79, 81 ГПК України, погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що у справі наявні підстави для відмови у задоволенні позову по суті.

20. Верховний Суд не приймає до уваги доводи скаржника про те, що останнім дотримано строків позовної давності, оскільки фактично договір було підписано, 19.02.2010, і саме тоді скаржнику стало відомо про вчинення зазначеного правочину, а твердження про те, що скаржнику стало відомо про наявність помилки лише 26.09.2017 не підтверджено належними доказами. Також скаржником не надано доказів того, що такий договір був підписаний особою, яка не мала повноважень на вчинення такого правочину, ввела в оману скаржника, і на підтвердження інших обставин, які спричинили вчинення такої помилки.

21. В рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007, аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов'язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін. Аналізуючи мотивацію постановлених судами рішень крізь призму статті 6 Конвенції та зазначеної практики ЄСПЛ, Суд зазначає про належне виконання покладеного на суд обов'язку щодо мотивації прийнятого судом апеляційної інстанції рішення, оскільки обґрунтування щодо відхилення доводів скаржника ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права та демонструє справедливий та однаковий підхід до заслуховування доводів сторін у даній справі.

А.3. Мотиви прийняття (відхилення) доводів касаційної скарги

22. Доводи скаржника, зазначені в пунктах 12-12.2. мотивувальної частини даної постанови, Суд вважає необґрунтованими, оскільки позивач не спростував наявності обставин не доведення помилки при укладенні спірного пункту договору, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій. Доводи позивача, про те, що суди за власною ініціативою мали витребувати докази (розрахунок процентів за спірний період) Суд вважає такими, що не відповідають вимогам частини 1 статті 81 ГПК України щодо збирання доказів за ініціативою суду тільки за наявності відповідного клопотання сторони, яка не може надати певні докази, яке не подавалося скаржником.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

23. З огляду на зазначене та не встановлення порушення норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення судом апеляційної інстанції, Суд дійшов висновку про залишення без задоволення касаційної скарги боржника та залишення без змін постанови апеляційного суду та ухвали суду першої інстанції.

В. Судові витрати

24. У зв'язку з відмовою в задоволенні касаційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання і розгляд залишаються за скаржником.

На підставі викладеного та керуючись статтями 240, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атем" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2018 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.02.2018 у справі №910/25520/13 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді В.Г. Пєсков

В.Я. Погребняк