КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2018 р. Справа№ 911/390/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Ігнатюк Г.В

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (за довіреністю №674 від 21.04.2017);

від відповідача 2: ОСОБА_3 ( ордер № 123483 від 17.07.18);

арбітражний керуючий Лінкевич О.М.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення господарського суду Київської області від 18.05.2018 р.

у справі № 911/390/18 (суддя - Д.Г. Заєць)

за позовом ОСОБА_6

до 1. сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс"

2. ОСОБА_5

про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 звернулась до господарського суду Київської області з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_5 про визнання недійсними правочину, а саме, договору позики №01 від 08.02.2007 року, який укладено між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_5.

Рішенням господарського суду Київської області від 18.05.2018 р. позовні вимоги задоволено повністю: визнано недійсним договір позики №01 від 08.02.2007 року, укладений між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_5.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що договір позики №01 від 08.02.2007 року, укладений відповідачами не для настання його реальних наслідків, які полягають у використанні грошових коштів для господарської діяльності підприємства та отримання прибутку, а навпаки, уклавши оспорюваний договір, товариство не тільки не отримало прибутку, а, всупереч власним фінансовим інтересам, набуло зобов'язання сплатити заборгованість в розмірі, що перевищує його активи.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про пропущення строку позовної давності суд першої інстанції виходив з того, що про факт порушення свого права, позивач дізнався в 2017 році при розгляді справи №Б24/081-12 про банкрутство СТОВ "Юнайтед Гроуверс" та визнання ОСОБА_6 кредитором з грошовими вимогами до боржника, про що свідчить ухвала господарського суду Київської області від 26.04.2017 року, яка набрала законної сили.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 18.05.2018 р. у справі № 911/390/18 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 було відомо про укладення директором товариства угоди з 14.12.2012 р. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності. Також апелянт зазначає, що оспорюваний договір був укладений для настання реальних наслідків.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2018 р. відкрито апеляційне провадження у справі № 911/390/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення господарського суду Київської області від 18.05.2018 р. та призначено розгляд апеляційної скарги на 17.07.2018 року.

11.07.2018 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу відповідача 2 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

В подальшому, в судових засіданнях оголошувались перерви.

24.09.2018 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшли письмові пояснення.

25.09.2018 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні 25.09.2018 року представник відповідача 2 підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача 1, арбітражний керуючий, підтримав вимоги апеляційної скарги відповідача 2, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ухвалою господарського суду Київської області від 11.09.2012 р. у справі № Б24/081-12 порушено провадження у справі про банкрутство СТОВ «Юнайтед Гроуверс» за заявою ОСОБА_7 та ОСОБА_8

За правовою позицією позивача, він є заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України, оскільки є кредитором боржника СТОВ «Юнайтед Гроуверс», грошові вимоги якого визнані ухвалою господарського суду Київської області у справі № Б/081-12 від 26.04.2017 р. та включені до реєстру вимог кредиторів.

За твердженням позивача, відповідно до Закону № 2343 ХІІ його грошові вимоги мають бути задоволені за рахунок активів боржника, а отже він є заінтересованою особою стосовно боржника щодо прийнятих ним зобов'язань, на підставі правочинів, що суперечать вимогам закону, які неодмінно вплинуть на погашення кредиторських вимог позивача в процедурі банкрутства.

Як видно зі змісту оспорюваного договору, 08.02.2007 року між ОСОБА_5 (позикодавець) та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" (позичальник) укладено договір позики №01 (а.с. 21), відповідно до п. п. 1.1, 2.1 якого позикодавець надає, а позичальник отримує грошові кошти (позику) та зобов'язується повернути отриману суму позики у строк, визначений договором, а також виплатити за користування зазначеною сумою винагороду, визначену Договором. Загальна сума позики на момент підписання Договору, що надається позикодавцем позичальнику складає 500 000,00 грн.

Відповідно до п. 2.2 вищевказаного договору, позика надається для оформлення права власності на земельні ділянки загальною площею 218,87 га., які внесені учасниками позичальника в статутний фонд, а також для організації переводу (зміни цільового призначення) земельної ділянки загальною площею 61,7896 га. (с. Рожни Броварського району Київської області) під житлову та громадську забудову.

Пунктами 2.3., 2.4. договору сторони обумовили, що надання позики позичальникові проводиться позикодавцем при підписанні цього договору готівкою. Позикодавець надає позичальнику позику на 9 місяців. Період користування позикою встановлено з 08 лютого 2007 року по 30 жовтня 2007 року включно.

Згідно з умовами п. 3.2 зазначеного договору, позичальник зобов'язується своєчасно повернути позикодавцеві суму позики відповідно до пункту 2.4 протягом 3 (трьох) банківських днів після закінчення терміну користування позикою, а також, сплатити позикодавцеві винагороду за користування позикою в розмірі 7,5 % річних. Виплата винагороди проводиться позичальником по закінченню терміну дії цього договору і одночасно з поверненням основної суми позики. Позичальник має право дострокового погашення суми позики зі сплатою зазначеної вище винагороди позикодавцеві пропорційно кількості днів користування позикою. В разі прострочення в поверненні позики позичальник зобов'язується виплатити пеню в розмірі 3 % в день від загальної суми позики, але не більше 5 % від загальної суми позики.

Позивач, звертаючись з даними позовними вимогами, зазначає, що підставою для визнання договору позики № 01 від 08.02.2007 року недійсним є те, що він не відповідає меті створення товариства, так як укладений з метою доведення відповідача 1 до стійкої фінансової неплатоспроможності та до банкрутства, що також підтверджується ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 року у справі №361/4035/17р.-к, та є підставою для визнання вказаного правочину недійсним згідно ч. ч. 1, 5 ст. 203, ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що договір позики №01 від 08.02.2007 року, укладений відповідачами не для настання його реальних наслідків, які полягають у використанні грошових коштів для господарської діяльності підприємства та отримання прибутку, а навпаки, уклавши оспорюваний договір, товариство не тільки не отримало прибутку, а, всупереч власним фінансовим інтересам, набуло зобов'язання сплатити заборгованість в розмірі, що перевищує його активи. Окрім того, відмовляючи в задоволенні клопотання про пропущення строку звернення до суду з позовними вимогами, суд першої інстанції зазначив про те, що про факт порушення свого права, позивач дізнався в 2017 році при розгляді справи №Б24/081-12 про банкрутство СТОВ "Юнайтед Гроуверс" та визнання ОСОБА_6 кредитором з грошовими вимогами до боржника, про що свідчить ухвала господарського суду Київської області від 26.04.2017 року, яка набрала законної сили.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Як унормовано вимогами статті 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як роз'яснено в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, вказаною нормою передбачено, що договір позики є чинним саме з моменту передання грошей позичальникові.

Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Разом з тим, згідно з вимогами ст. 234 ЦК України - фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як було встановлено судом першої інстанції, ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 року у справі №361/4035/17р.-к (а.с. 17) щодо обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 219 Кримінального кодексу України, встановлено, що директор товариства СТОВ "Юнайтед Гроуверс", реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на доведення керованого ним підприємства до стійкої фінансової неспроможності та доведення його до банкрутства, діючи умисно та протиправно, з корисливих мотивів, укладав протягом 2007-2009 років завідомо невигідні для інтересів та фінансового стану товариства угоди з іншими суб'єктами господарського права - фізичними та юридичними особами, зокрема з ОСОБА_5, усвідомлюючи, що кероване ним товариство не в змозі здійснювати повернення отриманих від зазначених фізичних та юридичних осіб грошових коштів, та завідомо не плануючи виконання договірних зобов'язань перед ними, у зв'язку з чим створені суми кредиторської заборгованості, а також нарахована пеня сприятимуть доведенню керованого ним підприємства до стійкої фінансової неспроможності та доведенню його до банкрутства.

При цьому, директор товариства ОСОБА_9 діяв з корисливих мотивів, іншої особистої заінтересованості та в інтересах третіх осіб, усвідомлюючи, що у випадку не повернення зазначеним юридичним та фізичним особам отриманих грошових коштів, та прийняттям судовими органами рішення щодо стягнення з товариства основної суми боргу, нарахованих відсотків та пені, які у подальшому в процесі процедури банкрутства підлягатимуть обов'язковому поверненню кредиторам та значно перевищують початкові суми позичених грошових коштів, що є в інтересах кредиторів та в його особистих інтересах.

Ухвалою про закриття провадження у справі №361/4035/17р.-к від 17.10.2017 року ОСОБА_9 визнано таким, що скоїв доведення до банкрутства керованого ним підприємства з кваліфікацією дій за ст. 219 Кримінального кодексу України та звільнено останнього від кримінальної відповідальності, у зв'язку з закінченням строків давності.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки, на момент розгляду даної справи набрало законної сили та діє ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 року (в межах справи №361/4035/17р.-к), то встановлені нею обставини щодо дій обвинуваченого є обов'язковими для господарського суду.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 року (в межах справи №361/4035/17р.-к) також було надано правову оцінку висновку експерта, складеного за результатами проведення судово-економічної експертизи від 20.03.2014 року №168/14-45 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, дослідженням наданих матеріалів (а.с. 37), з врахуванням звіту щодо фінансово-господарського аналізу діяльності товариства від 11.11.2013 року, складеного ТОВ "Консалтингова компанія "Піфагор", в якому встановлено наявність ознак доведення до фіктивного банкрутства товариства на підставі правочинів, як з фізичними, так і юридичними особами, які стали ініціаторами порушення процедури банкрутства товариства, в тому числі із ОСОБА_5, згідно договору позики №01 від 08.02.2007 року.

У вказаному висновку встановлено, що СТОВ "Юнайтед Гроуверс" отримало від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 500 000,00 грн., однак кошти позики в сумі 500 000,00 грн. на рахунку товариства не значаться, та за даними касової книги, кошти через касу не оприбутковувались. Доказів використання цих коштів у господарській діяльності відповідача 1 також немає. У підсумку, експертом підтверджено, що господарська операція з отримання коштів від ОСОБА_5 за Договором позики №01 від 08.02.2007 року в бухгалтерському обліку підприємства не відображена, ОСОБА_5 кредитором підприємства не значиться.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 75 ГПК України - вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили , є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце дії ( бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як видно зі змісту ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2017 року , обставини встановлені відносно обвинувачення ОСОБА_9, посадової особи сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс» . Щодо іншої сторони оскаржуваного договору позики, а саме позикодавця ОСОБА_5 , то останній до кримінальної відповідальності не притягався.

Отже, зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що позивачем, при розгляді даної, справи не надано доказів умислу обох сторін на вчинення фіктивного правочину.

Крім того, на думку колегії суддів розгляд даного спору необхідно здійснювати в межах справи про банкрутство, з огляду на таке.

За змістом положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист прав та свобод у судовому порядку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії" висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно з п. п. 2, 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи) господарським судам підвідомчі справи про банкрутство; справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Частиною 9 ст. 16 ГПК України (виключна підсудність справ) передбачено, що справи у майнових спорах, передбачених п. 7 ч. 1 ст. 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Системний аналіз положень Закону про банкрутство дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.

Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону про банкрутство, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Як вже зазначалось вище, звертаючись з позовними вимогами про визнання правочину недійсним, з підстав його фіктивності , позивач зазначив захист свого порушено права, відповідно до ст.15, п.2, ч.2 ст. 16 ЦК України, та зазначає що є заінтересованою особою, в розумінні ч.3 ст.215 ЦК України - кредитором боржника - СТОВ «Юнайтед Гроуверс», грошові вимоги якої (заборгованість по заробітній платі) ухвалою господарського суду Київської області від 26.04.2017 року включені до реєстру кредиторів.

Так, дійсно відповідно до ухвали господарського суду Київської області у справі № Б24/081-12 від 26.04.2017 року (а.с. 65-72), кредиторські вимоги ОСОБА_6 визнані у розмірі 656 593,17 грн., з яких 1073,00 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 24 000,00 грн. - в першу чергу, 631 520,17 грн. - в другу чергу.

Водночас, вищевказаною ухвалою визнано також кредиторські вимоги ОСОБА_5 у розмірі 530 426,29 грн., з яких: 1073,00 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 529 353,29 грн. - в четверту чергу.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що оскільки в даному випадку позивач звернулась з позовними вимогами про визнання недійсним договору позики № 1 від 08.02.2007 року, укладеного між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс» та ОСОБА_5, який визнаний кредитором у справі про банкрутством на підставі заборгованості, що виникла за оспорюваним договором та стягнута за рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.07.2008 року у справі № 2-4038/08, що набрало законної сили та 12.02.2010 року на його виконання було видано виконавчий лист, безпосередньо пов'язаний зі здійсненням провадження у справі про банкрутство.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що розгляд справи судом першої інстанції за вимогами кредитора не є окремою підставою для скасування прийнятих за результатами такого розгляду рішення, проте, визнає за доцільне здійснювати розгляд такого спору в межах справи про банкрутство, оскільки він безпосередньо пов'язаний зі здійсненням провадження у справі про банкрутство сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс».

Зазначена позиція, узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03 травня 2018 року у справі № 904/7981/17.

Щодо заявленого відповідачем 2 клопотання про застосування строку позовної давності, в якій відповідач 2 вказував на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з заявленими позовними вимогами, колегія суддів зазначає на наступне.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

За приписами частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21.05.2014р. № 6-7цс14, від 27.05.2014р. № 3-23гс14.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Предметом судового розгляду у даній справі є позовні вимоги про визнання недійсним договору позики № 01 від 08.02.2007 року, який укладено між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Гроуверс" та ОСОБА_5.

Позов заявлений особою, яка є кредитором СТОВ "Юнайтед Гроуверс" в межах справи про банкрутство № Б24/081-12.

Ухвалою господарського суду Київської області від 21.07.2014 р. (суддя Скутельник П.Ф.) задоволено заяву ОСОБА_6 про визнання кредитором та включення вимог до реєстру вимог кредиторів СТОВ "Юнайтед Гроуверс", а саме: визнано грошові вимоги ОСОБА_6 у вигляді заборгованості з виплати заробітної плати у сумі 24000,00 грн. (1 черга задоволення вимог кредиторів), заборгованості з виплати заробітної плати у сумі 632000,00 грн. (друга черга задоволення вимог кредиторів), компенсації за затримку виплати заробітної плати із урахуванням індексації заробітної плати у сумі 42555,60 грн. (друга черга задоволення вимог кредиторів); покладено стягнення судового збору в сумі 1073,00 грн. за розгляд заяви ОСОБА_6 про визнання кредитором по справі на боржника.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2014 р. ухвалу господарського суду Київської області від 21.07.2014 р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.11.2014 р. касаційну скаргу кредитора ОСОБА_10 задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.09.2014 р. та ухвалу господарського суду Київської області від 21.07.2014 р. в частині кредиторських вимог ОСОБА_6 по справі № Б24/081-12 скасовано, справу № Б24/081-12 в частині кредиторських вимог ОСОБА_6 направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.04.2017 р. (суддя Лопатін А.В.) визнано ОСОБА_6 кредитором СТОВ "Юнайтед Гроуверс" з грошовими вимогами у розмірі 656593,17 грн., з яких: 1073,00 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 24000,00 грн. - в першу чергу, 631520,17 грн.- в другу чергу.

Крім того, ухвалою господарського суду Київської області від 06.10.2014 р. (суддя Скутельник П.Ф.) задоволено заяву ОСОБА_5 про визнання кредитором та включення вимог до реєстру вимог кредиторів СТОВ "Юнайтед Гроуверс", а саме, визнано грошові вимоги ОСОБА_5 у сумі 529353,29 грн. (4 черга задоволення вимог кредиторів), у сумі 1073,00 грн. (1 черга задоволення вимог кредиторів) на підставі договору позики № 01 від 08.02.2007 р. та рішенні Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.07.2008 у справі № 2-4038/08.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2015 р. ухвалу господарського суду Київської області від 06.10.2014 р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 23.04.2015 р. касаційну скаргу СТОВ "Юнайтед Гроуверс" задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.02.2015 р. та ухвалу господарського суду Київської області від 06.10.2014 р. в частині кредиторських вимог ОСОБА_5 по справі № Б24/081-12 скасовано, справу № Б24/081-12 в частині кредиторських вимог ОСОБА_5 направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.04.2017 р. (суддя Лопатін А.В.) визнано ОСОБА_5 кредитором СТОВ "Юнайтед Гроуверс" з грошовими вимогами у розмірі 530426,29 грн., з яких: 1073,00 грн. підлягають задоволенню в першу чергу, 529353,29 грн. - в четверту чергу.

Таким чином, права та обов'язки ОСОБА_6, як кредитора СТОВ "Юнайтед Гроуверс" виникли з 21.07.2014 р., оскільки саме з цього моменту господарськими судами в межах справи про банкрутство визначались підстави визначення ОСОБА_6, як кредитора СТОВ "Юнайтед Гроуверс".

У зв'язку з цим, з 06.10.2014 р. позивачу було відомо про укладений між відповідачами договір позики № 01 від 08.02.2007 р., оскільки вимоги ОСОБА_5 були включені, зокрема, на підставі договору позики № 01 від 08.02.2007 року.

Крім того, як вбачається з статуту СТОВ «Юнайтед Гроуверс» ОСОБА_6 є учасником товариства з часткою у статутному фонді 1 %.

Згідно з ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" учасники товариства мають право: брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); вийти в установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність товариства; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 116 ЦК України учасники товариства мають право одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом.

Згідно з пп. 7.1. статуту СТОВ «Юнайтед Гроуверс» учасники мають право отримувати повну інформацію про діяльність товариства, зокрема знайомитись з даними бухгалтерського обліку, звітності та іншої документації в будь-який час, при цьому в обов'язковому порядку учаснику за його проханням надається така документація перед загальними зборами учасників, а також при зверненні до суду.

Таким чином, чинним законодавством України та статутом СТОВ «Юнайтед Гроуверс» було передбачено право учасника одержувати інформацію про діяльність товариства.

Отже, у позивача, як учасника СТОВ «Юнайтед Гроуверс», була об'єктивна можливість дізнатись про факт свого порушеного права, а саме одержати інформацію бухгалтерської звітності щодо отримання позики від ОСОБА_5 та наявності заборгованості товариства на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.07.2008 у справі № 2-4038/08.

Проте, позивач звернувся з позовом до господарського суду Київської області 26.02.2018 р., тобто поза межами встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Проте, відповідно до п.2.2 Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» -за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з питань його необґрунтованості.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики № 1 від 08.02.2007 року укладеного між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Юнайтед Гроуверс» та ОСОБА_5 , у зв'язку з не наданням доказів умислу ОСОБА_5 на укладення фіктивного правочину, то клопотання про застосування строків позовної давності не застосовується.

Місцевий господарський суд при прийнятті оскарженого рішення наведеного не врахував, не повністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, натомість, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, виніс помилкове рішення.

Відповідно до ст. ст. 73,74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення господарського суду Київської області від 18.05.2017 р. у справі № 911/390/18 підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення господарського суду Київської області від 18.05.2018 р. у справі № 911/390/18 задовольнити.

Рішення господарського суду Київської області від 18.05.2018 р. у справі № 911/390/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_6 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_5 (АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3) 2643,00 грн. витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити господарському суду Київської області.

Матеріали справи № 911/390/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 28.09.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Дідиченко