ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/1370/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Харківський велосипедний завод" м. Харків
до Акціонерного товариства "Харківобленерго" м. Харків
про розірвання додатку до договору
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, дов. № 30/02 від 30.01.2018;

відповідача - ОСОБА_2, дов. № 2-16/7889 від 29.12.2017.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Харківський велосипедний завод", м. Харків (позивач), звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків (відповідач), в якому, з посиланням на ст. 651 ЦК України, просить суд визнати укладеною угоду про розірвання Додатку № 3.1 від 01.03.2016 до Договору про постачання електричної енергії № 243 від 14.03.2005, в редакції, запропонованій позивачем.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач не виконує свої зобов'язання щодо поставки позивачеві електричної енергії з дозволеною потужністю, зазначеною у Додатках № 3.1 та № 10 в редакції від 19.01.2015, внаслідок чого позивач позбавлений права розраховувати на дозволену до використання потужність, необхідну для забезпечення потреб його електроустановок, що є підставою для розірвання у судовому порядку Додатку № 3.1., в редакції від 01.03.2016.

Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 25.05.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено підготовче засідання на 18.06.2018 о 12:30 год.

14.06.2018 відповідачем, через канцелярію суду, надано відзив на позов (вх. № 17167), в якому відповідач зазначив, що позивачем взагалі не підтверджено та не доведено порушення його майнових інтересів щодо отримання електричної енергії для забезпечення потреб його електроустановок, а також факту існування «значної міри» позбавлення того на що особа розраховувала при укладенні договору. Крім цього, відповідач вважає, що позивачеві для обґрунтування та доведення порушення його майнових інтересів щодо отримання електричної енергії для забезпечення потреб його електроустановок, а також факту існування «значної міри позбавлення того на що особа розраховувала при укладенні договору» потрібно надати до суду: - по-перше, докази того, що встановлена у додатку № 3.1 від 01.03.2016 дозволеної потужності недостатньо для одночасного використання струмоприймачів за кожним об'єктом; - по-друге, виконанні технічні умови на дозволену потужність, яку начебто очікував позивач при укладанні додатка № 3.1 від 01.03.2016. Враховуючи викладене, відповідач вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню.

22.06.2018 відповідачем, через канцелярію суду , надані пояснення (вх. № 18039), в яких відповідач пояснив, що у відповідності до Закону України "Про акціонерні товариства" 07.06.2018 АК "Харківобленерго" проведено державну реєстрацію змін до Статуту стосовно зміни назви на Акціонерне товариство "Харківобленерго", отже відповідачем у даній справі є Акціонерне товариство "Харківобленерго".

Розглянувши заяву відповідача про зміну найменування відповідача, суд зазначає наступне.

У п.1.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарським судам роз'яснено, що господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Водночас зміна найменування юридичної особи тягне за собою необхідність у державній реєстрації змін до установчих документів, порядок проведення якої викладено у статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців". У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов'язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу - наприклад, у разі задоволення позову до нього) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Зі статуту Акціонерного товариства "Харківобленерго", затвердженого 30 травня 2018 року позачерговими Загальними зборами АК "Харківобленерго", вбачається, що Акціонерне товариство "Харківобленерго" є правонаступником усіх прав та обов'язків Державної акціонерної енергопостачальної компанії "Харківобленерго" та зазначені зміни були зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 07.06.2018 за №1000465.

Враховуючи вищевикладене, відповідачем у даній справі є Акціонерне товариство "Харківобленерго".

26.06.2018 позивачем, через канцелярію суду, надано відповідь на відзив (вх. № 18355), в якій позивач зазначив про правомірність заявлених позовних вимог.

Протокольними ухвалами від 18.06.2018, 02.07.2018, 10.07.2018 розгляд підготовчого засідання відкладався на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України.

Ухвалою господарського суду від 23.07.2018 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 25 серпня 2018 року.

Ухвалою господарського суду від 20.08.2018 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (вх. № 18669 від 27.06.2018). Витребувано у АТ "Харківобленерго" оригінал додатку № 3.1 від 01.03.2016 "Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію" до договору про постачання електричної енергії № 243 від 14.03.2005.

17.08.2018 позивачем, через канцелярію суду, надано висновок спеціаліста щодо забезпечення необхідної електричної потужності ПАТ "Харківський велосипедний завод" від 17.08.2018, наданий інженером-проектувальником ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат № 009896) (вх. № 23773).

Ухвалою господарського суду від 22.08.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/1370/18 до судового розгляду по суті на 27.08.2018 о 10:00 год.

У судових засіданнях 27.08.2018, 17.09.2018, 19.09.2018 оголошено перерву на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України.

У судовому засіданні 20.09.20.18 представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.09.2018 проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 20.09.2018 відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив.

Між Публічним акціонерним товариством "Харківський велосипедний завод ім. Г.І. Петровського", яке в подальшому змінило свою назву на Приватне акціонерне товариство «Харківський велосипедний завод» (позивач, споживач) та Акціонерною компанією "Харківобленерго", яке в подальшому змінило свою назву на Акціонерне товариство "Харківобленерго" (відповідач, постачальник) укладено договір про постачання електричної енергії № 243 від 14.03.2005 (договір), який відповідно до Додаткової угоди про внесення змін до договору про постачання електричної енергії був викладений редакції від 19.01.2015 з відповідними додатками, які є невід'ємними частинами договору, в тому числі додаток № 3.1. «Перелік місць встановлення розрахунків приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію».

Відповідно до розділу 1 «Предмет договору» додаткової угоди від 19.01.2015, приєднана потужність у точці підключення зазначена у додатку № 3.1. «Перелік місць встановлення розрахунків приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію».

Додатком № 3.1. "Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію" в редакції від 19.01.2015 сторонами узгоджена та встановлена дозволена до використання потужність:

Пункт 1 п/с Серп і молот 0 кВт.

Пункт 2 п/с Велозавод 4 700 кВт.

Пункт 3 п/с Велозавод 4 700 кВт.

Пункт 9 ТЕЦ 3 0 кВт.

Всього сумарна дозволена до використання позивачем потужність відповідно до додатку № 3.1. від 19.01.2015 до договору постачання електроенергії становить 10015 кВт.

До матеріалів справи наданий додаток № 3.1. "Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію" в редакції від 01.03.2016, відповідно до якого встановлена дозволена до використання потужність:

Пункт 1 п/с Серп і молот 0 кВт.

Пункт 2 п/с Велозавод 312,5 кВт.

Пункт 3 п/с Велозавод 1600 кВт.

Пункт 9 ТЕЦ 3 0 кВт.

Всього сумарна дозволена до використання позивачем потужність відповідно до Додатку № 3.1. від 01.03.2016р до Договору постачання електроенергії становить 2527,5 кВт.

Відповідно до п. 8.1.5 додаткової угоди про внесення змін до договору про постачання електричної енергії № 243 від 19.01.2015, споживач має право приєднувати нових субспоживачів до власних технологічних мереж в межах дозволеної потужності. У таких випадках дозволена потужність споживача за цим договором має бути зменшена на величину приєднаної потужності нових субспоживачів.

Згідно додатку № 3.1. "Перелік місць встановлення розрахункових приладів тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію, в редакції, викладеній в додатковій угоді, загальна (сумарна) дозволена до використання потужність, по всіх точках обліку (приєднання), встановлена для споживача в розмірі 10015 Квт., у т.ч. по підстанції 110/6 кВ "Велозаводська" в сумі 9500,00 кВт.

Листами № 04125 від 28.12.2016 та № 04125-15 від 30.01.2017, споживач звертався до постачальника з проханням про коригування додатку №3.1. до Договору, у зв'язку з виділом потужності в розмірі 400 кВт. на користь субспоживача - ОСМД "Парковий квартал".

У відповідь Постачальник (лист №46е-01/05-3634 від 06.02.2017) повідомив споживача про загальну дозволену потужність лише в розмірі 2127,5 кВт., що не відповідало раніше дозволеній загальній потужності 10515 кВт., з урахуванням зменшення потужності на кількість сумарної потужності приєднаних субспоживачів .

Відмовляючи споживачу в погодженні загальної дозволеної до використання потужності, станом на 16.02.2017, постачальник посилався на зменшення загальної дозволеної потужності (10015,00 кВт.), внаслідок приєднання до електромереж споживача за період з 19.01.2015 по 01.03.2016 наступних субспоживачів (ПАТ "Миловарний комбінат" - 800 кВт, КТП компанія "БАЛЕКС" - 500 кВт, TOB "Астеліт" - 7,5 кВт., TOB ВКФ "СВС" - 20 кВт, TOB "Трубоелемент"- 960 кВт., та на нібито узгодження сторонами Договору цієї величини в Додатку № 3.1. від 01.03.2016 в сумі 2527,5кВт.

Обґрунтовуючи загальний розмір дозволеної потужності, в сумі 2127,5 кВт., постачальник посилається саме на Додаток № 3.1. від 01.03.2016 із зазначеною в ньому загальною потужністю 2527,5 кВт.

Проте, не погоджуючись з запропонованим відповідачем загальним розміром де потужності в сумі 2127,5 кВт., з урахуванням виділення потужності в сумі 400 кВт для ОСМД "Парковий квартал", ПАТ "ХВЗ" звернувся до АК "Харківобленерго" з листом № 04 і 24.01.2017, в якому повідомив про існуючий раніше розмір дозволеної потужності та її розподіл на п/с 110/6 кВ "Велозаводська" - 4300,00 кВт та п/с 110/6 "Серп і молот" - 5200 кВт та про переведення потужності з п/с 110/6 "Серп і молот" - 5200кВт. на п/с 110/6 кВ "Велозаводська" станом на 19.01.2017. Крім того, в даному листі позивач просив роз'яснити причину зменшення потужності з урахуванням кількості приєднаних субспоживачів.

Розраховуючи поточну дозволену потужність, відповідач посилається на Додаток № 3.1. від 01.03.2016, який не відповідає Додатку № 3.1. від 19.01.2015 з урахуванням фактичної кількості субспоживачів, приєднаних до електромереж позивача.

Загальна дозволена потужність, в сумі 2527,5 кВт, що визначена в додатку №3.1. станом на 01.03.2016, не відповідала існуючий на той час потужності в сумі 7727,50 кВт, враховуючи фактичну кількість приєднаних субспоживачів.

Дозволена потужність по підстанції 110/6 кВт "Велозаводська" в сумі 2112,5 кВт, визначена в Додатку №3.1., станом на 01.03.2016р. не відповідає фактичній дозволеній потужності по цій підстанції, що становила фактично 7212,5 кВт.

Як зазначає позивач, він звертався до відповідача з листом про розірвання додатку № 3.1. від 01.03.2016р. (лист №4125/21 від 23.04.2018), шляхом підписання угоди про розірвання, доданої до цього листа, через те, що сумарна дозволена до використання потужність, зазначена в додатку № 3.1. від 01.03.2016, не відповідала фактичній сумарній потужності, що існувала на дату укладання цього Додатку. Зазначена угода про розірвання була залишена відповідачем без підписання, про що останній повідомив в своєму листі №46е-03/05-12350 від 08.05.2018.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про розірвання Додатку № 3.1. до Договору від 01.03.2016, шляхом підписання угоди про розірвання в редакції наведеної в позовній заяві.

Позовні вимоги обґрунтовані тим що, оформлення додатку №3.1. від 01.03.2016 є наслідком порушення відповідачем п. 8.1.5 Договору в редакції Додаткової угоди від 19.01.2015 та п.п. 25 п.10.2 „Правил користування електричною енергією, що затверджені Постановою НКРЕ України від 31.07.1996 №28, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин та звернення позивача з позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У пункті 1.2 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики від 31.07.1996 №28 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 02 серпня 1996 р. за №417/1442 у редакції, що була чинною на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин (далі - ПКЕЕ) під договором про постачання електричної енергії розуміють домовленість двох сторін (постачальник електричної енергії за регульованим тарифом і споживач), що є документом певної форми, який встановлює зміст та регулює правовідносини між сторонами під час продажу постачальником за регульованим тарифом електричної енергії споживачу за тарифами, які регулюються відповідно до законодавства України.

Частиною першою ст. 275 ГК України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та Закону України "Про електроенергетику". Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Пунктом 5.1 ПКЕЕ встановлено, що договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без договору не допускається.

В силу ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ч.2 наведеної статті встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданою цим шкоди, інша сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Згідно з пунктом 1.13 ПКЕЕ укладення, внесення змін, подовження чи розірвання дії будь-якого із договорів здійснюються відповідно до вимог законодавства та цих Правил.

Відповідно до пункту 5.23 ПКЕЕ зміна або розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України.

При цьому суд зазначає, що відповідні правові норми знайшли відображення у Правилах роздрібного ринку електричної енергії, затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 ( далі - Правила)

Зокрема, у преамбулі яких наведені визначення:

- договір про постачання електричної енергії споживачу - домовленість двох сторін (електропостачальник і споживач), що є документом певної форми, яка передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником за вільними цінами; дозволена (договірна) потужність - максимальна величина потужності;

- дозволена до використання в будь-який час за кожним обєктом споживача відповідно до умов договору споживача про розподіл (передачу) електричної енергії, набута на підставі виконання договору про приєднання до електричних мереж або у результаті набуття права власності чи користування на обєкт (обєкти).

У п.2.4.1 зазначених Правил встановлено, що споживання електричної енергії всіма споживачами здійснюється відповідно до режимів, визначених з урахуванням вимог Кодексу системи передачі, Кодексу систем розподілу та передбачених відповідними договорами споживачів про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії.

Розмір очікуваного споживання електричної енергії визначається та вказується для кожної площадки вимірювання.

Оператор системи розподілу забезпечує рівень надійності електропостачання відповідно до узгодженої в договорі категорії з надійності електропостачання.

П.2.4.2 Правил визначено, що у договорі про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії зазначаються величини дозволеної (договірної) та приєднаної потужності, які визначаються виходячи з проектних рішень та потужності наявних у споживача струмоприймачів. Потужність обєкта споживача повинна обмежуватись на рівні потужності, передбаченої проектом указаного обєкта споживача та/або технічними характеристиками зовнішніх електричних мереж указаного обєкта споживача.

Електропостачальники є сторонами, відповідальними за баланс своїх споживачів відповідно до положень Правил ринку.

Згідно з ч.3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Як свідчать матеріали справи, між Публічним акціонерним товариством "Харківський велосипедний завод ім. Г.І. Петровського", яке в подальшому змінило свою назву на Приватне акціонерне товариство «Харківський велосипедний завод», позивачем, та Акціонерною компанією "Харківобленерго", яке в подальшому змінило свою назву на Акціонерне товариство "Харківобленерго", відповідачем, укладено договір про постачання електричної енергії № 243 від 14.03.2005, який відповідно до додаткової угоди про внесення змін до договору про постачання електричної енергії був викладений редакції від 19.01.2015р. з відповідними додатками, які є невід'ємними частинами договору, в тому числі Додаток № 3.1. «Перелік місць встановлення розрахунків приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію».

Як зазначає позивач, звертаючись до господарського суду з відповідним позовом, оформлення додатку №3.1 від 01.03.2016 є наслідком порушення відповідачем п. 8.1.5 договору в редакції додаткової угоди від 19.01.2015 та п.п. 25 п.10.2 „Правил користування електричною енергією, що затверджені Постановою НКРЕ України від 31.07.1996р. №28, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Наслідком цих порушень є недостатність сумарної дозволеної до використання потужності, встановленої в додатку № 3.1. від 01.03.2016 до Договору для забезпечення потреб в електроенергії виробничих потужностей та інфраструктури ПрАТ "ХВЗ", що позбавляє останнього можливості отримувати від відповідача електричну енергію з дозволеною потужністю, на яку він розраховував при укладанні Договору.

А отже, неможливість отримувати електричну енергію з необхідною дозволеною потужністю перешкоджає повному завантаженню виробничих потужностей позивача, їх модернізації і як наслідок отриманню додаткового прибутку.

Недостатність дозволеної до використання потужності, встановленої в Додатку № 3.1. від 01.03.2016р. для виробничих потреб позивача підтверджується Висновком кваліфікованого спеціаліста, інженера проектувальника ОСОБА_3 б/н від 17.08.2018р., наданого позивачем до матеріалів справи.

З аналізу висновків спеціаліста - інженера-проектувальника ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат № 009896), який на підставі укладеного між ним та ПрАТ "Харківський велосипедний завод" договору від 12.07.2018, зобов'язався виконати інжинірингові послуги по обстеженню обладнання ХВЗ для проведення відновлення енергетичного господарства заводу, з метою визначення величіні енергетичної потужності, необхідної для забезпечення виробничих потрібностей підприємства, вбачається наступне.

Відповідно до розрахунку сумарної розрахункової потужності підприємства позивача, з урахуванням графіку роботи підприємств аналогів, знаходиться в районі 9055,78 кВт та не перевищує дозволену потужність, зазначену в Додатку № 3.1. до Договору про постачання електричної енергії № 243 від 14.03.2005, в редакції від 01.03.2016 складає - 2527,5 кВт та є недостатньою для забезпечення потреб виробничих потужностей та інфраструктури ПрАТ "Харківський велосипедний завод" в нормальному режимі роботи.

Так, виконуючи дослідження обладнання ПрАТ «Харківський велосипедний завод» для визначення розрахункової електричної потужності підприємства на стадії проектування „проект (П), відповідно ДБН А.2.2-3-2014, спеціалістом було обрано єдиний можливий до застосування метод - визначення розрахункового навантаження „за питомими потужностями завантажень.."

Визначення розрахункової електричної потужності методом визначення розрахункового завантаження „за питомими потужностями завантажень„ було використано внаслідок того, що стадія проектування „П" не передбачає повного переліку електричного обладнання, а також його розміщення з урахуванням виробничих площ та режиму роботи підприємства.

Отже, розрахунок електричної потужності підприємства виконано в рамках проекту стадії „РД" з урахуванням встановленої потужності обладнання, режиму роботи (коефіцієнта попиту) та прив'язки до відповідних виробничих площ.

Таким чином, встановлення електричної дозволеної потужності в сумі 2527,5 кВт. в додатку № 3.1 від 01.03.2016 без дотримання порядку коригування потужності, встановленого п. 8.1 договору та п.п. 25 п.10.2 Правил, спричиняє шкоди майновим правам та інтересам позивача та позбавляє останнього можливості отримати додатковий прибуток від найбільш ефективного використання виробничих потужностей ПрАТ "ХВЗ".

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, підтверджуючих зменшення сумарної потужності, встановленої 19.01.2015р. в сумі 10515 кВт., до 2527,5 кВт. за період, з 19.01.2015р. до 01.03.2016р. через приєднання до електромереж позивача інших субспоживачів з виділенням ним потужності, наявні підстави для розірвання додатку №3.1. від 01.03.2016р. та залишення в силі додатку №3.1 від 19.01.2015р.

Додаток №3.1. від 01.03.2016р. є наслідком істотного порушення відповідачем умов Договору в частині забезпечення позивача електроенергією встановленої потужності.

Істотність порушення умов договору полягає в тому, що відповідач своїми діями позбавляє позивача можливості отримувати ту величину дозволеної до використання електричної потужності на яку він розраховував під час підписання Додатку №3.1. від 19.01.2015

Щодо посилання відповідача на рішення у справі 922/843/17 щодо встановлення правомірності, чинності, підстав та обґрунтування укладення додатку №3.1 від 01.03.2016р. судом не приймаються до уваги, оскільки в зазначеному судовому рішенні містяться оціночні судження, зроблені судом при розгляді іншої справи, які не стосуються питань додержання вимог законодавства при здійсненні господарської діяльності відповідачем, при цьому предметом дослідження судом в межах розгляду даного спору не є предметом доказування обставини щодо розміру фактичної сумарної дозволеної до використання потужності в період з 19.01.2015 по 01.03.2016 в розрізі додатку 3.1, а отже, не можуть застосовуватися судом при вирішення даного спору в порядку статті 75 ГПК України.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 73 ГГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 11 ГПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною ОСОБА_4 України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для розірвання Додатку № 3.1 від 01.03.2016 до договору про постачання електричної енергії № 243 від 14.03.2005.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Названа норма передбачена задля можливості реалізації судами конституційного принципу верховенства права, тобто дає можливість визначити спосіб захисту порушеного права, який у суті своєї не буде суперечити загальній спрямованості і правовій визначеності нормативного акту.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного прав, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Суд зазначає, що предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

При цьому, обов`язок доведеності обставин, які наведені в позові, покладається на позивача. Доведеність таких обставин полягає у підтвердженні їх відповідними належними та допустимими доказами.

Водночас суд зазначає, що вирішуючи питання щодо спонукання до укладення договору в судовому порядку, необхідно виходити з положень ст. 648, 649, 635 ЦК України та ст. 179, 180, 182, 183, 187 ГК України.

Згідно з чч. 3, 6 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обовязковим для сторін, якщо він ґрунтований на державному замовленні, виконання якого є обовязком для субєкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обовязковості укладення договору для певних категорій субєктів господарювання, органів державної влади чи органів місцевого самоврядування. Субєкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у ч. 1 цієї статті, електроенергією, звязком, послугами залізничного та інших видів транспорту, зобовязані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавство може передбачати обовязкові умови таких договорів. Згідно зі ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, договорів, укладення яких є обовязковим на підставі закону, і в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду, якщо це передбачене угодою сторін або якщо сторони зобовязані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. Отже, за законом можливе спонукання до укладення договору за рішенням суду за умови виникнення переддоговірного спору з таких підстав:

- укладення договору необхідне у сфері державних закупівель;

- обовязковість укладення договору прямо передбачена законом;

- укладення договору випливає з попереднього договору;

- укладення договору передбачене будь-яким іншим договором;

- укладення договору випливає з умов мирової угоди, затвердженої судом.

Враховуючи викладене, та те, що нормами чинного законодавства не передбачено такої форми захисту, як визнання укладеною угоди про розірвання додатку до договору в судовому порядку, суд відмовляє в задоволенні позову в частині вимог позивача щодо визнання укладеною угоду про розірвання Додатку № 3.1 від 01.03.2016 до Договору про постачання електричної енергії № 243 від 14.03.2005 в редакції, запропонованою позивачем у справі.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ПрАТ "Харківський велосипедний завод" підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 123, 129, 177, 183, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 256 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити частково.

Розірвати Додаток № 3.1 від 01.03.2016 до договору про постачання електричної енергії №243 від 14.03.2005, укладеному між Акціонерною компанією "Харківобленерго" (61037, м. Харків, вул. Плеханівська, 149, ) та Приватним акціонерним товариством "Харківський велосипедний завод" (61068, м. Харків, пр. Московський, 118, ).

Стягнути з Акціонерного товариства "Харківобленерго" (61037, м. Харків, вул. Плеханівська, 149, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Харківський велосипедний завод" (61068, м. Харків, пр. Московський, 118, ) 1762,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - Приватне акціонерне товариство "Харківський велосипедний завод" (61068, м. Харків, пр. Московський, 118, ).

Відповідач - Акціонерне товариство "Харківобленерго" (61037, м. Харків, вул. Плеханівська, 149, ).

Повне рішення складено 01.10.2018 р.

Суддя ОСОБА_4

справа № 922/1370/18