ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/22/18

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Аюпова Р.М.

судді: Смірнова О.В. , Хотенець П.В.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, смт. Вільшани, Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фізична особа-підприємець ОСОБА_4, м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 95284,69 грн.
за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_5, дов. №169 від 16.01.2018;

відповідача - ОСОБА_6, дов. № 624 від 19.03.18, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 640 від 14.03.1996, договір про надання правничої допомоги від 20.03.2018 року; ОСОБА_1, дов. № 640 від 14.03.18;

третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, м. Харків, звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, смт. Вільшани, про стягнення заборгованості за договором про відступлення права вимоги № 07/11-2 від 07.11.2017, в загальному розмірі 95284,69 грн. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.01.2018 зазначену позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою господарського суду від 25.01.2018р. відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 19.02.2018 о 10:50 год.

Протокольними ухвалами від 19.02.2018, 13.03.2018 оголошувалась перерва у судових засіданнях, на підставі ст. 216 ГПК України.

Ухвалою господарського суду від 22.03.2018 суд перейшов до розгляду справи № 922/22/18 за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Підготовче засідання призначено на 24 квітня 2018 року о10:30 год.

22.03.2018 відповідачем до господарського суду надано відзив на позов (вх. № 7746), в якому відповідач зазначає, що факт господарської операції, а саме, поставка товарів відповідачу повинна підтверджуватися первинними бухгалтерськими документами. Однак, видаткові накладні, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, не відповідають вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Таким чином, оскільки видаткові накладні як первинний документ, по яким нібито було передано товар, не відповідає вимогам, котрі передбачені діючим законодавством для таких первинних документів, вони в розумінні ст.77 ГПК України не є визначеним законом засобом доказування певних обставин у господарському процесі, у свою чергу не є допустимим доказом, який може бути взятий до уваги судом, відтак не може підтвердити отримання відповідачем товару, і взагалі - факт існування господарської операції з поставки товарів. Таким чином, відсутність зобов'язань між сторонами, як наслідок, тягне за собою відсутність підстав для застосування господарських санкцій у вигляді стягнень збитків від інфляції та річних відсотків.

Ухвалою господарського суду від 21.05.2018 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 22 червня 2018 року, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фізичну особу-підприємця ОСОБА_4, встановлено третій особі строк для подання до суду письмових пояснень щодо позову та відзиву на позов, унормованих ст. 168 ГПК України.

Ухвалою господарського суду від 31.05.2018 призначено у справі № 922/22/18 колегіальний розгляд справи.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 13.06.2018, визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Аюпова Р.М., судді - Смірнова О.В., Хотенець П.В.

Ухвалою господарського суду від 13.06.2018 призначено підготовче засідання на 02.07.2018 о 12:30 год.

Ухвалою господарського суду від 27.07.2018 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 12 вересня 2018 року. Відкладено підготовче засідання на 04 вересня 2018 року о 14:15 год.

Ухвалою господарського суду від 04.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 922/22/18 до судового розгляду по суті на 18.09.2018 об 11:45 год.

У судовому засіданні 18.09.2018 представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, надав до суду клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (вх. № 27208).

Третя особа у судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки неявка на судове засідання третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами, як це передбачено ст. 202 ГПК України.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 18.09.2018 відповідно до ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, зясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, колегія суддів встановила наступне.

Як зазначає позивач, в період часу з 24 лютого 2017 року по 15 серпня 2017 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (постачальник, первісний кредитор, третя особа) за попередньою домовленістю з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (покупець, відповідач) поставив останньому товар за видатковими накладними на загальну суму 90645,63 грн. , що підтверджується видатковими накладними: № 1098 від 24 лютого 2017 року на суму 5546,66 грн., № 65 від 11 січня 2017 року на суму 7248,67 грн., № 64 від 11 січня 2017 року на суму 4023,40 грн., № 458 від 25 січня 2017 року на суму 1225,85 грн., № 456 від 25 січня 2017 року на суму 5269,98 грн., № 2921 від 26 квітня 2017 року на суму 2846,22 грн., № 3086 від 04 травня 2017 року на суму 7247,02 грн., № 3618 від 18 травня 2017 року на суму 618.00 грн., № 3619 від 18 травня 2017 року на суму 3697,85 грн., № 3744 від 22 травня 2017 року на суму 590,60 грн., № 4056 від 31 травня 2017 року на суму 7254,69 грн., № 4057 від 31 травня 2017 року на суму 940,44 грн., № 4058 від 31 травня 2017 року на суму 842,40 грн., № 4059 від 31 травня 2017 року на суму 4334,44 грн., № 4360 від 09 червня 2017 року на суму 5 436,45 грн., № 4361 від 09 червня 2017 року на суму 2462.00 грн., № 4362 від 09 червня 2017 року на суму 3 280,33 грн., № 4557 від 14 червня 2017 року на суму 5446,70 грн., № 4592 від 15 червня 2017 року на суму 2022,18 грн., № 2859 від 29 червня 2017 року на суму 4102,00 грн., № 6664 від 15 серпня 2017 року на суму 16209,75 грн.

Відповідач факт отримання від третьої особи товару за зазначеними накладними заперечує, зазначаючи що між нти та третьою особою не укладалося жодного договору поставки чи купівлі-продажу, та він не підписував жодну видаткову накладну за якими позивач вимагає стягнути борг, та не уповноважував будь-яких осіб на отримання від третьої особи товару.

Як свідчать матеріали справи, 07.11.2017 між позивачем, як новим кредитором, та третьою особою, як первісним кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги № 07/11-2 від 07.11.2017, за яким останній безвідплатно відступив позивачу право вимоги зі сплати відповідачем заборгованості за поставлений товар на загальну суму 90645,63 грн. за видними видатковими накладними № 1098 від 24 лютого 2017 року, № 65 від 11 січня 2017 року, № 64 від 11 січня 2017 року, № 458 від 25 січня 2017 року, № 456 від 25 січня 2017 року, № 2921 від 26 квітня 2017 року, № 3086 від 04 травня 2017 року, № 3618 від 18 травня 2017 року, № 3619 від 18 травня 2017 року, № 3744 від 22 травня 2017 року, № 4056 від 31 травня 2017 року, № 4057 від 31 травня 2017 року, № 4058 від 31 травня 2017 року, № 4059 від 31 травня 2017 року, № 4360 від 09 червня 2017 року, № 4361 від 09 червня 2017 року, № 4362 від 09 червня 2017 року, № 4557 від 14 червня 2017 року, № 4592 від 15 червня 2017 року, № 2859 від 29 червня 2017 року, № 6664 від 15 серпня 2017 року

Листом від 05.12.2017 № 05/12-2 позивач повідомила відповідача про зміну кредитора у зобовязанні зі сплати боргу за зазначеними видатковими накладними, та просила останнього погасити наявну заборгованість.

Крім того, позивач направила на адресу відповідача вимогу № 08/12-2 від 08.12.2017, в якій вимагала останнього сплатити існуючий борг в сумі 90645,63 грн. на протязі 7 днів з моменту одержання вимоги.

Однак, зазначені вимоги були залишені відповідачем без відповіді та без задоволення.

Зазначені обставини стали підставами для звернення позивача до суду з позовом, в якому остання просить суд стягнути з відповідача 90645,63 грн. боргу за видатковими накладними, а також 3625,82 грн. інфляційних та 1013,24 грн. 3% річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, в звязку з простроченням відповідачем виконання своїх зобовязань зі сплати боргу.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного:

Відповідно до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно п. 2. ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, в тому числі, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно п. 1. ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 266 ГК України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

В силу приписів ст. ст. 691, 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочин між юридичними особами (п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Згідно частин 2, 3 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, частинами 1-2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.4-2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704ё Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому, п. 2.6. зазначеного положення також передбачено, що фізичні та юридичні особи, які беруть участь у здійсненні операцій, пов'язаних з прийомом і видачею грошових коштів, цінних паперів, товарно-матеріальних цінностей та інших об'єктів майна, забезпечуються підприємством, установою, що виконує ці операції, копіями первинних документів про таку операцію. Якщо правилами документообігу підприємства передбачена можливість відображення господарської операції, щодо якої на момент закінчення складання облікових регістрів бухгалтерського обліку за звітний період від контрагента у терміни, встановлені законодавством, не отримано первинного документа, підставою для перенесення інформації про таку господарську операцію до облікових регістрів бухгалтерського обліку є належним чином оформлений внутрішній первинний документ (акт), складений посадовою особою, відповідальною за приймання-відпуск товарно-матеріальних цінностей, робіт і послуг.

Статтею 237 ЦК України також передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Статтями 244-245 ЦК України також передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Отже для укладення двостороннього правочину необхідна наявність волевиявлення обох сторін, здійснена в належній формі.

В разі ж, якщо правочин від імені особи вчиняється її представником, останній зобовязаний мати відповідну довіреність на його вчинення, яка за формою має відповідати вимогам закону в т.ч. з зазначенням в ній обсягу відповідних повноважень на чинення такого правочину.

Надані позивачем в обґрунтування своїх вимог видаткові накладні: № 1098 від 24 лютого 2017 року, № 65 від 11 січня 2017 року, № 64 від 11 січня 2017 року, № 458 від 25 січня 2017 року, № 456 від 25 січня 2017 року, № 2921 від 26 квітня 2017 року, № 3086 від 04 травня 2017 року, № 3618 від 18 травня 2017 року, № 3619 від 18 травня 2017 року, № 3744 від 22 травня 2017 року, № 4056 від 31 травня 2017 року, № 4057 від 31 травня 2017 року, № 4058 від 31 травня 2017 року, № 4059 від 31 травня 2017 року, № 4360 від 09 червня 2017 року, № 4361 від 09 червня 2017 року, № 4362 від 09 червня 2017 року, № 4557 від 14 червня 2017 року, № 4592 від 15 червня 2017 року, № 2859 від 29 червня 2017 року, № 6664 від 15 серпня 2017 року - є первинними документами, які засвідчують факт вчинення між сторонами, що їх склали, господарської операції, щодо передачі товару третьою особою на користь особи (осіб), яка підписала ці накладні при отриманні товару за ними.

Розглянувши зазначені накладні суд констатує, що вони не відповідають вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пунктам 2.4 та 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, оскільки не містять: посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. На даних накладних взагалі відсутня інформація про осіб, які підписували зазначені накладні. Графа «від постачальника», графа «отримав» у накладних, містить підпис, який не дає можливості ідентифікувати особу, котра брала участь у господарській операції, а довіреність на отримання товару в матеріалах справи відсутня. Окрім того, деякі накладні, взагалі не містять підпису у графі «отримав».

Однак, позивач, наполягаючи на тому, що особою - отримувачем товару за цими накладними є відповідач, не надала суду належних та допустимих доказів існування зазначених обставин.

Таким чином, у жодній з вищеперелічених видаткових накладних, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, немає вказівки, що вони підписані отримувачем - ФОП ОСОБА_3

Відповідач факт отримання товару особисто, або через уповноважених осіб категорично заперечує.

За таких обставин, у суду відсутні підстави вважати, що саме відповідач є отримувачем товару за вищевказаними накладними, та, як наслідок, має сплатити за цей товар.

Позивач на підтвердження поставки відповідачу товару, посилається також на те, що на видаткових накладних №№ 2859, 4059, 4057, 4058, 4056 міститься печатка відповідача.

Дослідивши зазначені накладні, на яких, за твердженням позивача, відповідачем поставлено власну печатку, суд зазначає наступне.

Відвантажувальна накладна є первинним документом, тому повинна містити всі обов'язкові реквізити первинного документа. Перелік таких реквізитів визначений у ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні». Такого реквізиту, як печатка, у цьому переліку немає. Натомість, в реквізиті «Особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні операції» зазначено, що тут також можуть бути інші дані, які дають можливість ідентифікувати особу, що брала участь у господарській операції. Такими даними може бути відбиток печатки. Тобто, згідно з вимогами Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», засвідчення печаткою накладної не є обов'язковим. Крім Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», порядок оформлення первинних документів регламентується також Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Мінфіну від 24.05.1995 № 88. У п. 2.5 даного Положення визначено, що підпис на первинному документі може бути завірений печаткою. Аналогічне роз'яснення із цього питання надане Мінюстом у листі від 11.04.2014 № 2011-0-4-14/8.2. Суд зазначає, що при відпуску товарів використовується типова форма № М-11 «Накладна-вимога на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів», затверджена наказом Мінстату від 21.06.1996 № 193, яка також не містить необхідність такого реквізиту, як печатка.

Таким чином, накладну на відпуск товарів завіряти печаткою не обов'язково. Але, сторони можуть включити до договору умову про те, що всі накладні засвідчуються печаткою продавця.

Натомість, необхідність використання відповідачем печатки на видатковій накладній, під час отримання товару, позивачем не доведена та відповідач особисто та його представники взагалі заперечують той факт, що відповідач отримував від ФОП ОСОБА_4 в зазначений період вказаний товар відповідно до видаткових накладних та підписував їх.

Таким чином, наявність на декількох накладних печатки з ініціалами ОСОБА_3 не підтверджує його договірних відносин з ФОП ОСОБА_4 з приводу поставки товару, а тому не є належним та допустимим доказом.

Посилання позивача, що ОСОБА_4 в період часу з 01.112016 по 31.08.2016 діяв від імені ТОВ "Акта Груп" та орендував нежитлові приміщення, розташовані за адресою, що співпадає з адресою, яка вказана на видаткових накладних, спростовується матеріалами справи, зокрема наступним.

Так, позивачем надано суду Акт прийому-передачі від 31.08.2017 про те, що у відповідності до договору суборенди №01/05-17 від 01.05.2017, який було укладено між ФОП ОСОБА_7 (орендар) та ФОП ОСОБА_8 (суборендар) останній повернув, а орендар прийняв частину нерухомого майна - нежитлові приміщення загальною площею 14,3 кв. метри, що розташовані на 1-му поверсі прим. №1 (частина), 16, в в будівлі за адресою: м. Харків, пр-т Московській, 247, літ. «Г-1».

Суд зауважує, що зазначений Акт не може бути належними та допустимим доказом у відповідності до положень ст.ст.76-79 ГПК України, оскільки стосується періоду часу з 01.05.2017 по 31.08.2017, між тим як видаткові накладні охоплюють період часу з 24.02.2017. Крім того, суду не надано а ні договору суборенди №01/05-17 від 01.05.2017, а ні договору оренди, що йому передував укладений між ФОП ОСОБА_9 та володільцем приміщень.

Окрім цього, варто зауважити, що рішенням ВК ХМР від 03.08.2011 №532 Про організацію мобілізаційної роботи у місті Харкові було затверджено "Положення про організацію мобілізаційної роботи виконавчого комітету Харківської міської ради, підприємств, установ та організацій міста Харкова". Згідно п.3.10 Положення (ФУНКЦІЇ виконавчих органів Харківської міської ради щодо участі у мобілізаційній роботі (додаток №2) Департамент підприємництва та споживчого ринку забезпечує ведення та коригування загального обліку та бази (реєстру) даних суб'єктів підприємницької діяльності, які займаються торговельною, торговельно-виробничою діяльністю, наданням побутових послуг населенню, виробництвом і переробкою харчової продукції, (редакція діяла на час реєстрації ФОП ОСОБА_8).

Зазначене положення повністю кореспондується з п.4.30 "ПОЛОЖЕННЯ про Департамент адміністративних послуг та споживчого ринку Харківської міської ради" (нова редакція) згідно якого, функціями Департаменту є: ведення загального обліку та бази (реєстру) даних суб'єктів підприємницької діяльності, які займаються торговельною, торговельно-виробничою діяльністю, наданням побутових послуг населенню, виробництвом і переробкою харчової продукції в міні цехах, утримують ринки та торговельні майданчики незалежно від форм власності шляхом проведення анкетування та оформлення картки обліку.

Матеріали справи містять адвокатський запит ОСОБА_6 до Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку ХМР (вих. № 5 від 05.04.2018), з проханням надати інформацію, щодо здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 за адресою:м. Харків, пр. Московський, 247, в період з 01.01.2017 по 01.09.2017.

Відповідь на адвокатський запит (вих. №576/0/504-18 від 17.04.2018), що надано Департаментом адміністративних послуг та споживчого ринку ХМР повідомляє наступне: «з метою обліку проводиться щорічне анкетування, обов'язкове для суб'єктів господарювання, та оформляється картка обліку основних даних. ФОП ОСОБА_8 за отриманням картки обліку за вказаною адресою до Департаменту не звертався».

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 11 ГПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною ОСОБА_5 України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту отримання відповідачем товару за наданими до суду видатковими накладними, у зв'язку з чим позовні вимоги ФОП ОСОБА_2 є такими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши подане представником відповідача клопотання про стягнення з позивача витрат на професійно-правничу допомогу (вх. № 27208), суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи, пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судові витрати на оплату послуг адвоката підлягають відшкодуванню лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату або адвокатському об'єднанню стороною, котрій такі послуги надавались, оплата послуг адвоката підтверджується відповідними фінансовими документами, і якщо такі послуги надавались адвокатом, а не будь-яким представником.

Частиною 2 ст.126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

На підтвердження надання адвокатських послуг, позивачем до матеріалів справи долучено Договір про надання правової допомоги від 20.03.2018 (а.с. 77 1 том), укладений між відповідачем (замовник) та адвокатом ОСОБА_6 (виконавець), за умовами якого виконавець бере на себе зобов'язання здійснювати представництво інтересів та правовий супровід діяльності замовника, а також надавати правничу допомогу в обсягах, визначених Договором та діючим законодавством України.

До матеріалів справи додане свідоцтво №640 від 13.03.1996 про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_6

На підтвердження оплати послуг адвоката у розмірі 10000,00 грн. відповідачем до матеріалів справи долучено квитанцію до прибуткового касового ордеру №б/4 від 20.03.2018 на суму 10000,00 грн.

Згідно з ч. 6 ст. 126 ГПК України обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

15.05.2018 представником позивача надано до господарського суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката (вх. № 14151), в обґрунтування якого, позивач зазначає наступне.

Представник позивача зазначає, що справа за позовом ФОП ОСОБА_2 віднесена до категорії так званих «малозначних справ», а тому за своєю природою не може вважатися складною.

Позивач вважає, що правнича допомога адвоката відповідача полягала лише в оформленні відзиву на позовну заяву, з попереднім аналізом справи, та участі в одному судовому засіданні від 22.03.2018.

Окрім цього, позивач навів таблицю витрат на адвокатські послуги в інших адвокатських об'єднаннях та фірмах м. Харкова, та зазначив, що вартість за окремі послуги, зазначена у таблиці розрахунків відповідача є такою, що в рази перевищує ціни на аналогічні послуги конкурентів, є завищеною та несправедливою.

Таким чином, позивач вважає, що витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., заявлені представником відповідача до стягнення, не можуть визнаватися спів мірними ані зі складністю цієї справи, ані з ціною позову, ані з витраченим часом на надання правничої допомоги, ані з обсягом виконаної роботи та значенням справи для сторони та просить суд зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката до 500,00 грн.

Суд, дослідивши матеріали справи та заслухавши доводи представника позивача з приводу зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 500,00 грн., виходить з наступного.

Ухвалою господарського суду від 22.03.2018, судом з'ясовано, що дана справа є складною, а докази сторін є взаємно суперечливими та потребують ретельного дослідження з наданням сторонами додаткових доказів, в зв'язку з чим дану справу недоцільно розглядати в спрощеному провадженні, та господарський суд дійшов висновку про перехід до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою господарського суду від 12.06.2018, суд, враховуючи категорію і складність справи, з метою повного та всебічного з'ясування обставин справи, призначив справу № 922/22/18 до колегіального розгляду.

Ухвалою господарського суду від 27.07.2018 колегія суддів, з метою належної підготовки справи для розгляду по суті, продовжила вищевказаний строк проведення підготовчого засідання на 30 днів, до 12 вересня 2018 року.

Таким чином, твердження позивача про віднесення даної справи до категорії так званих «малозначних справ», яка не може вважатися складною, спротовуються матеріалами справи

Окрім цього, з наданих до матеріалів справи клопотань, додаткових поясненнях, запереченнях, адвокатських запитах тощо, вбачається, що вони підписані адвокатом ОСОБА_6

Згідно протоколів судових засідань від 22.03.2018, 21.05.2018, 05.06.2018, 12.06.2018, 02.07.2018, 04.09.2018, 18.09.2018 адвокат ОСОБА_6 представляла інтереси відповідача по справі, тобто більше, ніж в одному засіданні, як зазначає позивач.

Таким чином, твердження позивача, що витрати на правничу допомогу, заявлені представником відповідача до стягнення, не можуть визнаватися спів мірними ані зі складністю цієї справи, ані з ціною позову, ані з витраченим часом на надання правничої допомоги, ані з обсягом виконаної роботи та значенням справи для сторони, також спростовуються матеріалами справи.

Окрім цього, щодо наданої позивачем таблиці витрат на адвокатські послуги в інших адвокатських об'єднаннях та фірмах м. Харкова, в яких вартість за окремі послуги, є нижчою, ніж, запропонована адвокатом ОСОБА_6, суд зауважує, ФОП ОСОБА_3, за власної ініціативи звернувся саме до адвоката ОСОБА_6, чим погодився з витратами на правничу допомогу, запропонованими адвокатом ОСОБА_6 та саме їй довірив представляти його інтереси в даному судовому процесі.

Також, суд, зазначає, що представник позивача, надавши клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката до 500,00 грн., не довів суду, чому саме така сума правничої допомоги повинна бути визначена, як оплата адвокатських послуг представника відповідача.

Таким чином, суд відхиляє клопотання представника позивача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката (вх. № 14151), як необґрунтоване та таке, що не підтверджено певними доказами.

Суд зауважує, що враховуючи втрату чинності Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правничу допомогу у цивільних та адміністративних справах», на сьогодні закон не обмежує розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу, та розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача, колегія суддів, враховуючи доведеність вказаних витрат на правничу допомогу, вважає за доцільне задовольнити подане відповідачем клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. та покласти дані витрати на позивача.

Крім того, з урахуванням вимог ст. 123, 126, 129 ГПК України, судові витрати у справі підлягають покладенню на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 123, 129, 177, 183, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 256 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61055, АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1, дата народження в матеріалах справи відсутня) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (62360, Харківська обл., Дергачівський район, смт. Вільшани, вул. Семені Ковалевського, 37, код ЄДРПОУ НОМЕР_2, дата народження в матеріалах справи відсутня) витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - ФОП ОСОБА_2 (61055, АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1);

Відповідач - ФОП ОСОБА_3 (62360, Харківська обл., Дергачівський район, смт. Вільшани, вул. Семені Ковалевського, 37, код ЄДРПОУ НОМЕР_2).

Повне рішення складено 28.09.2018 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12

справа № 922/22/18