КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2018 р. Справа№ 910/18130/17
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі: Петрик М.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Військової частини А 0799

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2018 р.

у справі №910/18130/17 (суддя Пукшин Л. Г., м. Київ, повний текст складено 25.01.2018)

за позовом Комунального підприємства "Київський метрополітен"

до Військової частини А 0799

про стягнення 33 860,28 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Комунальне підприємство "Київський метрополітен" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Військової частини А 0799 про стягнення 33 860,28 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором №08-УНД-10 від 30.12.2010 р., а саме в частині не сплаченого відшкодування вартості корисного користування тунелю та тунельних споруд за період з жовтня 2016 року по вересень 2017 року, у останнього виникла заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 33 860,28 грн., з яких: 32 321,66 грн. основний борг, 1 109,75 грн. пеня, 428,87 грн. 3 % річних.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.01.2018 р. у справі №910/18130/17 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Комунального підприємства "Київський метрополітен" суму основного боргу у розмірі 32 321 грн. 66 коп., 3 % річних у розмірі 428 грн. 87 коп., пеню у розмірі 1 109 грн. 75 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 грн. 00 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку щодо встановленого факту невиконання відповідачем зобов`язань за договором в частині своєчасної сплати відшкодування вартості корисного використання тунелю та тунельних споруд за період з жовтня 2016 року по вересень 2017 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вказане рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач відповідно до Закону України «Про Збройні Сили України» є складовою ЗСУ та фінансування здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, тоді як узгоджений між сторонами договір укладений без його реєстрації в Державному казначействі України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Військової частини А 0799 на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2018 року у справі № 910/18130/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М. А. - головуюча суддя; судді Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2018р. відкрито апеляційне провадження, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2018 р. та роз`яснено сторонам, що розгляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не заявлено.

Позиції учасників справи

23.08.2018 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, вказав, що відповідач не сплатив позивачу відшкодування вартості корисного використання тунелю та тунельних споруд, чим не виконав свої зобов`язання за договором.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

30 грудня 2010 року між Військовою частиною НОМЕР_1 (сторона-1, відповідач) та Комунальним підприємством "Київський метрополітен" (сторона-2, позивач) був укладений договір № 08-УНД-10, згідно із яким сторона-1 зобов`язується відшкодувати стороні-2 вартість корисного використання тунелю метрополітену загальною довжиною 1 900 погонних метрів, відповідно до проектно-конструкторської документації та договору на право прокладання кабельних мереж.

Місця прокладання кабелю та його довжина визначається відповідно до розробленої та погодженої сторонами ПКД. Про введення в експлуатацію кабелю сторонами складається двосторонній акт (п. 1.1.1 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору, сторона-1 зобов`язується сплачувати стороні-2 відшкодування вартості корисного використання тунелю та тунельних споруд загальною довжиною 1900 погонних метрів в розмірі 1,40 грн. (в тому числі ПДВ - 0,23 грн.) за 1 погонний метр прокладеного кабелю, що складає 2 660 грн. у місяць згідно протоколу узгодження договірної ціни (додаток №1) до даного договору, у термін не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим.

Розмір відшкодування вартості корисного використання тунелю за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць.

Згідно з п. 3.1. договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2011 р.

У випадку, якщо жодна зі сторін за один місяць до строку закінчення дії цього договору не заявить письмово про бажання припинити дію договору, то договір вважається автоматично продовжений на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах.

Оскільки жодна із сторін даного договору письмово за один місяць не заявляла про бажання припинити дію договору №08-УНд-10 від 30.12.2010 р., строк його дії щорічно автоматично продовжувався.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією вих. №12/04-700 від 16.06.2017 р. про сплату заборгованості за договором №08-УНД-10 від 30.12.2010р.

Як зазначає позивач, дана претензія була отримана відповідачем, однак станом на момент розгляду спору залишена останнім без письмової відповіді та задоволення.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що виконав свої зобов`язання за договором № 08-УНД-10 від 30.12.2010 р. з надання у користування відповідачу тунелю та тунельних споруд загальною довжиною 1 900 погонних метрів.

Натомість, відповідач в порушення умов договору, зобов`язання щодо відшкодування вартості корисного використання тунелю за період з жовтня 2016 року по вересень 2017 року виконав неналежним чином, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 32 321,66 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном (ч. 1 ст. 403 ЦК України).

Частиною 1 статті 404 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач виконав свої зобов`язання за договором та надав відповідачу у користування тунель та тунельні споруди для прокладення кабелю зв`язку. Факт користуванням тунелем та тунельними спорудами для прокладення кабелю зв`язку у спірний період відповідачем не заперечується.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже було зазначено вище, пунктом 2.1 договору сторони передбачили, що сторона-1 зобов`язується сплачувати стороні-2 відшкодування вартості корисного використання тунелю та тунельних споруд загальною довжиною 1900 погонних метрів в розмірі 1,40 грн. (в тому числі ПДВ - 0,23 грн.) за 1 погонний метр прокладеного кабелю, що складає 2 660 грн. у місяць згідно протоколу узгодження договірної ціни (додаток №1) до даного договору, у термін не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим.

Згідно з приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з вищевикладеного, колегією суддів не приймаються до уваги доводи апелянта щодо відсутності реєстрації договору у Державній казначейській службі України, яка унеможливлює виконання відповідачем свого зобов`язання з відшкодування вартості корисного використання тунелю та тунельних споруд, оскільки вказані обставини не впливають на договірні зобов`язання відповідача, зокрема в частині своєчасної оплати.

Крім того, частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (від 18.10.2005) та у справі "Бакалов проти України" (від 30.11.2004) вказав, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є виправданням бездіяльності.

Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 р. у справі № 11/446 зазначено, що на підставі частини другої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р., - відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Отже, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення відповідача (органу, уповноваженому державою здійснювати від її імені повноваження в цих правовідносинах) від відповідальності за порушення зобов`язання зі сплати заборгованості за виконані позивачем підрядні роботи.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, оскільки відповідач в порушення умов договору та вимог чинного законодавства свій обов`язок щодо своєчасної сплати відшкодування вартості корисного використання тунелю та тунельних споруд за період з жовтня 2016 року по вересень 2017 року не виконав, доказів належного виконання матеріали справи не містять, а тому колегія суддів погоджується з висновку суду про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 32 321,66 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення 1 109,75 грн. пені, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Пунктом 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Одним із правових наслідків порушення зобов`язання, згідно ст. 611 ЦК України є сплата боржником неустойки.

Відповідальність у вигляді пені за несвоєчасну сплату відшкодувань за договором передбачена п. 5.2. договору, згідно із яким сторони погодили, що у разі несвоєчасного внесення плати за договором відповідач сплачує пеню у розмірі 0,5 % від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок пені, вважає його обґрунтованим та вірним, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 1 109,75 грн. за загальний період з 11.04.2017 р. по 03.10.2017 р. за кожен місяць окремо.

Стосовно позивних вимог в частині стягнення 3 % річних, то колегія суддів вважає за можливе зазначити про наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов`язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Колегія суддів, перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок 3 % річних, погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних у сумі 428,87 грн. за загальний період з 11.11.2016 р. по 03.10.2017 р. за кожен місяць окремо.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Оскільки відповідач в порушення умов договору та вимог чинного законодавства свій обов`язок щодо своєчасної сплати відшкодування вартості корисного використання тунелю та тунельних споруд за період з жовтня 2016 року по вересень 2017 року не виконав, доказів належного виконання матеріали справи не містять, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 32 321,66 грн.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги Міністерства оборони України є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2018 року у справі № 910/18130/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Військової частини А 0799 на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2018 року у справі № 910/18130/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2018 року у справі № 910/18130/17 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Скасувати зупинення дії рішення Господарського суду міста Києва 24.01.2018 року у справі № 910/18130/17.

5. Матеріали справи № 910/18130/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24.09.2018 р.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко