КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2018 р. м.Київ Справа№ 910/4968/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Гончарова С.А.

Тищенко О.В.

за участю секретаря судового засідання : Цибульського Р.М.

представники сторін: згідно з протоколом судового засідання від 20.09.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі №910/4968/18 (суддя Щербаков С.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця"

про стягнення 7 948,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі-відповідач) про стягнення вартості нестачі вуггіля у розмірі 7 948, 62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань в частині збереження вантажу прийнятого до перевезення.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження сплати вартості вугілля, яке було прийнято залізницею до перевезення. Крім того, 04.06.2018 відповідачем подано заяву, в якій Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" просило застосувати строки позовної давності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі №910/4968/18 позовні вимоги задоволено: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 7 948,62 грн. збитків.

Ріщення суду першої інстанції мотивовано тим, що при перевезенні вантажу у вагоні № 57923732 залізницею не було дотримано вимог щодо збереження вантажу, прийнятого до перевезення, у зв'язку з чим виявилась нестача вантажу на загальну суму 7 948, 62 грн., у зв'язку з чим суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням, скаржник (відповідач) звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у заоволенні позову у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення в частині стягненян пені порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції у наведеній частині було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи у вказаній частині, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Скаржник наголошував на тому, що позивачем пропущено виначений ч. 5 ст. 315 Господарського кодекус України та ст.134, 136. 137 Статуту залізниць України 6-місячний строк звернення до суду з відповідним вимогами до залізниці, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів від 19.07.2018, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі №910/4968/18 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Гончаров С.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №910/4968/18 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця", призначено справу до розгляду в судовому засіданні 20.09.2018.

03.08.2018 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника позивача (Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця") надійшло клопотання №НЮ-1638 від 30.07.2018 (вх. №09.1-21/922/18 від 03.08.2018), в якому останній просить забезпечити проведення судового засідання у справі №910/4968/18, що призначене на 20.09.2018 об 12 год. 00 хв., у режимі відеоконференції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2018 у задоволенні клопотання №НЮ-1638 від 30.07.2018 (вх. №09.1-21/922/18 від 03.08.2018) представника Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" Гачак І.О. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції - відмовлено.

В судове засідання 20.09.2018 учасники справи своїх представників не направляли, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (поштові повідомлення про вручення ухвали суду апеляційної інстанції від 24.07.2018 - 004 та 898).

Суд апеляційної інстанції, керуючись ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку, що явка учасників справи в судове засідання обов'язковою не визнавалась, а отже, неявка в судове засідання представників позивача та відповідача, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи апеляційним судом - не є перешкодою для розгляду справи.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

27.01.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК ТРЕЙДІНГ" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" (покупець) укладено договір поставки № 1-1-2016/006, умовами якого передбачено, що постачальник зобов'язується передати (поставити) у власність покупця кам'яне вугілля і вугільну продукцію, в кількості, асортименті, за ціною і на умовах, погоджених сторонами у цьому договорі і специфікаціях, які є невід'ємними частинами цього договору.

Цей договір укладається сторонами на поставку вугілля в 2016-2018 роках (п. 3.1. договору).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.307 Господарського кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

У відповідності до ст. 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення; загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі ст. 909 Цивільного кодексу України, укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної.

Статтею 307 Господарського кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з "Загальними положеннями" Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998, накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Статут залізниць України визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом (ст.2 Статуту). На підставі цього Статуту Мінтранс затверджує Правила перевезення вантажів (ст. 5 Статуту).

Статтями 22, 23 Статуту залізниць України передбачено, що за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов'язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов'язується сплатити за перевезення встановлену плату. Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Під час перевезення масових вантажів у випадках, передбачених правилами, допускається оформлення однієї накладної (комплекту перевізних документів) на перевезення цілого маршруту або групи вагонів чи комплекту контейнерів.

Перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не зміг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини (ст. 924 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 920 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про залізничний транспорт", перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

Згідно з абз. 1 п. 114 Статуту залізниць України, залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме: а) за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі; б) за втрату вантажу, який здано до перевезення з оголошеною вартістю, - у розмірі оголошеної вартості, а якщо залізниця доведе, що оголошена вартість перевищує дійсну, - у розмірах дійсної вартості; в) за псування і пошкодження - у розмірах тієї суми, на яку було знижено його вартість.

Відповідно до ст. 24 Статуту залізниць України, залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення.

15.07.2017 Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" здійснило відправлення по залізничній накладній № 51015980 вагону з вугіллям кам'яним № 57923732 зі станції Добропілля Донецької залізниці на станцію Бурштин Львівської залізниці одержувачу Публічному акціонерному товариству "ДТЕК Західенерго ".

При надходженні вагону на станцію Бурштин Львівської залізниці залізницею проведено комісійне переважування маси вантажу на вагонних вагах, під час якого виявлено, що маса вантажу у вагоні № 57923732 не відповідає масі, вказаній у накладній. Про даний факт складено комерційний акт № 388103/284.

Вказаний комерційний акт за своєю формою та змістом відповідає вимогам Статуту залізниць України та Правилам складення актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за № 567/6855, а тому приймається судом у якості належного та допустимого доказу на підтвердження факту невідповідності маси, зазначеної у накладній № 51015980, фактичній масі вантажу.

У розділі Д Комерційного акту № 388103/284 від 23.07.2017 зазначено, що згідно з листом Бурштинської ТЕС 372/2065 від 30.12.2016 прийнято участь у переважуванні вагона № 57923732, даний вагон прибув по досилочній накладній № 51027951 до основної 51015980 від 15.07.2017 Добропілля - Бурштин. При повторному переважуванні виявлено різницю маси вантажу проти документа, а саме: по документу брутто - не вказано, тара - 23300 кг, нетто- 69100 кг, в дійсності при переважуванні виявлено: брутто - 87900 кг, тара - 23300 кг, нетто - 64 600 кг, різниця проти документа в сторону зменшення 4 500 кг. При огляді вагона виявилось навантаження на рівні бортів, маркування однією повздовжньою полосою присутнє. Над 1,2 люками пониження вантажу довжиною 2,5 м, ширина 2,8 м, глибина 1 м, над 4,5 люками довжиною 2,0 м, шириною 2,8 м, глибиною 0,5 м. Люка закриті. При видачі вантажу просипання не було. Вагон в технічному і комерційному відношенні справний. Недостаючий вантаж міг би поміститися у вагоні.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що у зв'язку з незабезпеченням відповідачем схоронності вантажу під час його прийняття до перевезення і до моменту видачі одержувачу позивачу заподіяні збитки на загальну суму 7 948, 62 грн., у зв'язку з чим просив стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" зазначену суму.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження сплати вартості вугілля, яке було прийнято залізницею до перевезення. Крім того, 04.06.2018 відповідачем подано заяву, в якій Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" просило застосувати строки позовної давності.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов висновків, що при перевезенні вантажу у вагоні № 57923732 залізницею не було дотримано вимог щодо збереження вантажу, прийнятого до перевезення, у зв'язку з чим виявилась нестача вантажу на загальну суму 7 948, 62 грн., яка підлягає відшкодуванню за рахунок Залізниці.

З вказаними висновками суду, суд апеляційної інстанції погоджується та вважає їх в цій частині обґрунтованими, оскільки позивачем доведена наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме протиправної поведінки відповідача, що виявилась у незбереженні вантажу, що перевозився у вагоні № 57923732, завданої шкоди - нестачі товару на загальну суму 7 948, 62 грн. та причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою. При цьому, відповідачем в свою чергу не доведено суду належними та допустимими доказами, що нестача вантажу у вагоні № 57923732 сталась не з вини відповідача відповідно до ст. 127 Статуту залізниць України.

Також, щодо застосування позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що стаття 315 Господарського кодексу України і статті 134, 136 Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які регулюють питання перебігу строку позовної давності у позовах про відшкодування збитків (вартості нестачі вантажу), що виникають із залізничних перевезень. Проте, передбачають неоднакові строки позовної давності у спірних правовідносинах. Отже, беручи до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19.04.2012 у справі № 10-26/166-10-4300, строк позовної давності у даній справі визначається на підставі ст. 315 ГК України та його перебіг розпочинається після закінчення строку розгляду претензії до перевізника, незалежно від того, чи пред'являлася вона до перевізника. Суд першої інстанції дійшов висновку, що комерційний акт № 388103/284 щодо недостачі вантажу у вагоні № 57923732 був складений перевізником 23.07.2017, позовна заява Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" надійшла до суду 23.04.2018 (надіслана засобами поштового зв'язку - 18.04.2018), тобто строк звернення до суду про відшкодування збитків за вказаним комерційним актом сплив 23.04.2018 (6 місяців на пред'явлення претензії + 3 місяці на надання відповіді на неї), тобто позивач звернувся з даним позовом до суду у межах строку позовної давності, відтак, доводи відповідача про те, що позов подано із пропуском строку позовної давності, є безпідставними.

Проте, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду справи в апеляційному порядку не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції стосовно строку позовної давності, вважає, що їх зроблено з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, за недоведеністю обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи з огляду на наступне.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції встановив, що внаслідок невиконання відповідачем визначених законодавством зобов'язань в частині збереження перевезеного вантажу, зазначеного у залізничній накладній № 51015980 з досилочною накладною № 51027951, що призвело до втрати частини останнього, позивачу завдані фактичні збитки у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу, який визнано судом доведеними, а дані вимоги щодо стягнення 7 948, 62 грн. обґрунтованою. Доводів на спростування цих обставин апеляційна скарга не містить і в цій частині судове рішення першої інстанції не оскаржується.

Поряд з цим, судом першої інстанції відмовлено у застосуванні строку позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 258 цього ж Кодексу для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

За змістом частини першої статті 261 названого Кодексу позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Положеннями статті 257 вказаного Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а статті 258 - до окремих вимог встановлено позовну давність в один рік.

При цьому приписами статті 258 частини 1 цього Кодексу визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 5 статті 315 Господарського кодексу України визначено, що для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Статтею 136 Статуту залізниць України встановлено, що позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту.

Разом з тим частинами 1, 2 статті 315 Господарського кодексу України унормовано, що до пред'явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред'явлення йому претензії. Претензії можуть пред'являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п'яти днів.

Згідно зі пункту 136 Статуту залізниць України позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог пункту 134 цього Статуту.

Відповідно до пункту 134. Статуту залізниць України претензії до залізниць можуть бути заявлені протягом шести місяців.

Зазначені терміни обчислюються:

а) з дня видачі вантажу, багажу або вантажобагажу - для претензій про відшкодування за псування, пошкодження або недостачу вантажу, багажу та вантажобагажу;

б) через 30 діб з дня закінчення терміну доставки - для претензій про відшкодування за втрату вантажу;

в) через 2 місяці з дня прийому вантажу до перевезення - для претензій про відшкодування за втрату вантажу, що виникли з приводу перевезень у прямому змішаному сполученні;

г) через 10 діб після закінчення терміну доставки багажу чи вантажобагажу - для претензій про відшкодування за втрату багажу чи вантажобагажу;

д) від дня видачі вантажу, багажу або вантажобагажу - для претензій з приводу прострочення доставки вантажу, багажу або вантажобагажу;

е) після закінчення п'ятиденного терміну, встановленого для оплати штрафу, - для претензій про стягнення штрафу за невиконання плану перевезень.

Положеннями частини п'ятої статті 307 Господарського кодексу України, яка кореспондується із частиною четвертою статті 909, частиною першою статті 920 Цивільного кодексу України, встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів за цими перевезеннями визначаються транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Тобто стаття 315 Господарського кодексу України і статті 134, 136, 137 Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які регулюють питання перебігу строку позовної давності у позовах про відшкодування збитків (вартості нестачі вантажу), що виникають із залізничних перевезень.

Статут залізниць України було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 року № 457, і останні зміни в до статей 134, 136 вносилися постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2002 року № 1973.

Господарський кодекс України, який за своєю правовою природою є законом України, був прийнятий Верховною Радою України 16 січня 2003 року за № 436-IV і набув чинності з 1 січня 2004 року. Крім того, у прикінцевих положеннях ГК України законодавець зобов'язав Кабінет Міністрів України привести свої нормативні акти у відповідність до норм ГК України, а тоді вже застосовувати ці норми поряд з нормами Господарського кодексу України, що Кабінетом Міністрів України зроблено не було.

За таких обставин строк позовної давності в даній справі має обраховуватися відповідно до частини 5 статті 315 Господарського кодексу України, якою встановлено, що частиною 5 статті 315 Господарського кодексу України визначено, що для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладену у постанові від 24.04.2018 по справі № 905/3245/16.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в даному випадку підставою відшкодування збитків, заподіяних внаслідок незбереження прийнятого до перевезення вантажу згідно залізничної накладної, є комерційний акт № 388103/284 від 23.07.2017, з часу складання якого і починається перебіг строку позовної давності.

Отже, шестимісячний термін для пред'явлення даного позову спливав 23.01.2018, оскільки згідно положень статей 253, 254 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, а строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

При цьому, оскільки позов було пред'явлено до суду 18.04.2018, що підтверджується календарним штемпелем поштової установи на конверті, в якому надійшла позовна заява до Господарського суду міста Києва згідно поштового відправлення 914, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач пропустив позовну давність на звернення до суду першої інстанції з відповідним позовом. Належних обґрунтувань пропуску строку позивачем не наведено, і судом апеляційної інстанції за наслідками розгляду справи - не встановлено.

Посилання суду першої інстанції на те, що комерційний акт № 388103/284 щодо недостачі вантажу у вагоні № 57923732 був складений перевізником 23.07.2017, а позовна заява Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" надійшла до суду 23.04.2018 (надіслана засобами поштового зв'язку - 18.04.2018), тобто строк звернення до суду про відшкодування збитків за вказаним комерційним актом сплив 23.04.2018 (6 місяців на пред'явлення претензії + 3 місяці на надання відповіді на неї), тобто позивач звернувся з даним позовом до суду у межах строку позовної давності, - суд апеляційної інстанції вважає помиковими, оскільки, як зазначалось вище, стаття 315 Господарського кодексу України і статті 134, 136, 137 Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які регулюють питання перебігу строку позовної давності у позовах про відшкодування збитків (вартості нестачі вантажу), що виникають із залізничних перевезень, і вказані норми не містять виключень або іншого обрахування початку перебігу позовної давності. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи не містять доказів зверненян позивача до відповідача з претензією в порядку ч. 1, 2 статті 315 Господарського кодексу України

Посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19.04.2012 у справі № 10-26/166-10-4300, судом апеляційної інстанції не приймається, оскільки оскільки у вказаній справі мало місце пред'явлення претензії перевізнику, що є відмінним від встановлених у даному спорі фактичних обставин.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності на звернення до суду першої інстанції з відповідним позовом, за наслідками розгляду справи - судом не встановлено поважності причин його пропуску, а тому у позові слід відмовити згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодекус України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції за результатами перегляду справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги, встановив, що висновки суду першої інстанції зроблені з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, суд першої інстанції визнав встановлені обставини справи, які не доведені належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст.ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, помилково застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішенян про відмову у задоволенін позову.

Ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Ч. 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Ч. 1 статі 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, найшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв'язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенін позову.

Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: за подачу позову судовий збір покладається на позивача, а за подачу апеляційної скарги судовий збір підлягає стягненню з позивача на користь скаржника.

Керуючись ст.ст. 240, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі №910/4968/18 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 у справі №910/4968/18 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" про стягнення 7 948,62 грн. - відмовити повністю.

4. Судовий збір за подачу позову покласти на Публічне акціонерне товариство "ДТЕК Добропільська ЦЗФ".

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Добропільська ЦЗФ" (85003, Донецька область, м. Добропілля, вул. Київська, 1, ідентифікаційний код - 00176472) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код - 40075815) в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (79007, м. Львів, вул. Гоголя, буд. 1, ідентифікаційний код - 40081195) судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. 00 коп. за подачу апеляційної скарги.

6. Матеріали справи №910/4968/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 27.09.2018.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.А. Гончаров

О.В. Тищенко