ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2018 року Справа № 923/795/18

Господарський суд Херсонської області у складі судді Гридасова Ю.В. за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1, розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" (м. Херсон),

до Приватного підприємства "Віатранс" (м. Херсон),

про стягнення 46 052 грн. 62 коп.

за участю представників:

позивача- Жук Ю.В., адвокат, ордер ХС № 53889 від 04.10.18,

відповідача- Апонаско В.А., директор, наказ № 01 від 21.05.14.

Позивач 12.09.18 звернувся до господарського суду Херсонської області з позовною заявою у якій просить стягнути з відповідача 35 804,47 грн. - збитків від інфляції, 10 248,15 грн. - 3 % річних, відповідно до умов укладеного сторонами 18.12.14 договору № 7/92Д на виконання робіт, та вимог ст. ст. 11, 16, 526, 530, 625 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.18, справу розподілено судді Гридасову Ю.В.

Ухвалою суду від 17.09.18 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи у судовому засіданні за правилами спрощеногопозовного провадження, з повідомленням сторін, призначено на 11.00 годину 04.10.18 р.

У судовому засіданні 04.10.18 проголошено вступну та резолютивну частини рішення по справі.

Позивач у позовній заяві посилається на наступні обставини:

рішенням господарського суду Херсонської області від 03 квітня 2018 року (залишеним без змін Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.08.2018) по справі № 923/1385/16 позовні вимоги ДП «ХМТП» до приватного підприємства «Віатранс» задоволено частково, з Відповідача стягнуто 201 106,08 грн. простроченого основного боргу за укладеним сторонами 18.12.14 договором № 7/92Д на виконання робіт;

Позивачем, на прострочене Відповідачем грошове зобовязання у розмірі 201 106,08 грн., за період з 16.12.2016 по 27.08.2018 (620 днів прострочення), нараховані 3% річних у розмірі 10248,15грн., а також збитки від інфляційних процесів у розмірі 35 804,47грн., (фактична сплата боргу здійснена 28.08.2018 р., що підтверджується платіжним дорученням № 11146 від 28.08.2018).

Представник позивача під час судового розгляду справи по суті (у вступному слові) підтримав вимоги, викладені у позовній заяві та заперечував проти аргументів відповідача, викладених у відзиві.

Відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на наступні обставини:

на думку Відповідача, 3% річних можуть бути стягненні лише у разі, якщо договором не встановлено іншого розміру, дане законодавче положення виключає диспозитивність вибору відповідальності (за вибором Позивача) у разі визначення договором відповідного розміру процентів за порушення грошового зобовязання, вказана диспозитивність можлива лише у разі відсутності договірного регулювання розміру відповідних процентів за порушення грошового зобовязання;

як зазначає Відповідач, оскільки договором передбачено стягнення пені за порушення грошового зобовязання, то вважаємо необхідним вказати на сплив 1-річного строку позовної давності щодо стягнення пені (стаття 258 ЦК);

Відповідач вважає вимоги про стягнення 3% річних такими, що заявлені безпідставно та необгрунтовано, а строк позовної давності для стягнення договірної пені є пропущеним.

Представник відповідача під час судового розгляду справи по суті (у вступному слові) заперечував проти позовних вимог.

Позивачем під час судового розгляду справи подані наступні заяви та клопотання:

не подавав.

Відповідачем під час судового розгляду справи подані наступні заяви та клопотання:

не подавав.

Заслухавши вступне слово учасників справи, з'ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

18.12.2014 року між Державним підприємством «Херсонський морський торговельний порт» (надалі за текстом рішення - Позивач, Підприємство, ДП «ХМТП») та Приватним підприємством «Віатранс» (надалі за текстом рішення - Відповідач, Клієнт, ПП «Віатранс») було укладено договір № 7/92Д на виконання робіт (надалі за текстом рішення - Договір № 7/92Д), предметом якого є перевантаження вантажів Клієнта, а саме - зернових та харчових вантажів насипом на експорт та каботаж.

Додатковою угодою № 5 від 04.12.2015 року Сторони продовжили термін дії Договору № 7/92Д до 31 грудня 2016 року.

Відповідно до пункту 6.22.2. Договору № 7/92Д Клієнт здійснює 100% попередню оплату послуг Підприємства за перевантаження кожної суднової партії вантажу, в т. ч. зберігання та інші послуги, до підходу судна на Підприємство під вантажні операції, по ставках, вказаних в додатках до цього Договору, які є його невідємною частиною.

За надані Підприємством послуги по зберіганню вантажу Відповідачу у відповідності до пункту 6.2.2.2. Договору № 7/92Д було виставлено попередній рахунок на оплату № 2459 від 05.12.2016 р. на загальну суму 2 200 527,59 грн.

Зазначений рахунок був вручений представнику Відповідача 08.12.2016 р., що засвідчено у журналі реєстрації видачі первинної документації контрагентам.

Відповідно до умов п. 6.3.4. Договору якщо рахунок та підтверджуючі документи (Акти виконання робіт (наданих послуг)) надаються Клієнту (Експедитору) Підприємством під підпис - оплата здійснюється протягом п'яти банківських днів з дати отримання таких документів, а якщо документи відправляються поштою - то оплата здійснюється протягом десяти банківських днів з дати відправлення таких документів.

Відповідно до пункту 5.27. Договору № 7/92Д Відповідач до початку відвантаження з Підприємства останньої партії Вантажу зобов'язаний погасити всі заборгованості перед Підприємством, в тому числі провести оплату рахунків на попередню оплату даної партії Вантажу в установленому Договором порядку.

Відповідно до умов п. 6.3.1. Договору остаточний розрахунок здійснюється Клієнтом по кожній судновій партії вантажу після відвантаження вантажу на судно (для експортних і транзитних вантажів на море) та згідно п. 6.3.3. Договору остаточний розрахунок здійснюється Клієнтом згідно рахунків Підприємства на остаточну оплату, з додаванням підтверджуючих документів (Актів виконання робіт (надання послуг)).

За надані Підприємством послуги по зберіганню вантажу Відповідачу у відповідності до п. п. 6.3.1., 6.3.6. Договору № 7/92Д було виставлено рахунок на оплату № 2632 від 26.12.2016 р. на загальну суму 2 254 985,57 грн.

Зазначений рахунок був вручений представнику Відповідача 28.12.2016, що засвідчено у журналі реєстрації видачі первинної документації контрагентам.

Сплата виставлених рахунків Підприємством за умовами договору № 7/92Д мала бути проведена Клієнтом у відповідні строки, обумовлені договором. Однак в порушення умов договору № 7/92Д предявлені до сплати рахунки ДП «ХМТП» за зберігання вантажу Відповідачем сплачені не були. Це стало підставою для звернення Державного підприємства «Херсонський морський торговельний порт» до суду із позовом про стягнення заборгованості з Відповідача, який був частково задоволений судом на користь Позивача (справа № 923/1385/16).

Рішенням господарського суду Херсонської області від 03 квітня 2018 року (залишеним без змін Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.08.2018) по справі № 923/1385/16 позовні вимоги ДП «ХМТП» до приватного підприємства «Віатранс» задоволено частково у розмірі 201 106,08 грн.

Враховуючи порушення Відповідачем зобовязань за умовами договору, а саме - невиконання грошового зобовязання протягом тривалого строку, Позивач звертається до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, які полягають у відшкодуванні матеріальних втрат Позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від Відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати Позивачеві.

П. 7.6. Договору № 7/92Д передбачено, що у разі прострочення платежів Клієнтом Підприємство, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, має право стягнути суму боргу з Клієнта, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з суми простроченого платежу.

Позивачем, на прострочене Відповідачем грошове зобовязання у розмірі 201 106,08 грн. за період з 16.12.2016 по 27.08.2018 (620 днів прострочення) нараховані 3% річних у розмірі 10248,15грн., а також збитки від інфляційних процесів у розмірі 35 804,47грн., (фактична сплата боргу здійснена 28.08.2018 р., що підтверджується платіжним дорученням № 11146 від 28.08.2018).

Аргументи, наведені позивачем, щодо наявності підстав для задоволення позову приймаються судом, оскільки відповідають фактичним обставинам справи, умовам укладеного сторонами Договору та вимогам законодавства.

Аргументи, наведені відповідачем, щодо відсутності підстав для задоволення позову, не приймаються судом, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи, умовам укладеного сторонами Договору та вимогам законодавства.

Судом приймається до уваги посилання Позивача на те, що наявність судового рішення про стягнення з Відповідача основного боргу та його виконання Відповідачем не звільняє останнього від сплати Позивачеві завданих збитків від інфляції та 3% річних за весь час прострочення боржником, допущеного в результаті порушення ним своїх грошових зобовязань за договором.

Разом з тим, Відповідач помилково вважає однаковою правову природу 3% річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України (які є складовою суми основного боргу) та пені (неустойки), розмір якої сторонами визначено у Договорі (ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України) і яка є засобом забезпечення виконання зобовязання, а відтак Відповідач безпідставно заявляє про застосування річного строку позовної давності до позовних вимог про стягнення суми з урахуванням 3% річних, яка встановлена для неустойки (штрафу та пені).

Отже, враховуючи правову природу нарахувань за статтею 625 ЦК України, як триваючого правопорушення, яке припиняється лише в момент повного виконання основного зобов'язання, встановлений статтею 257 ЦК України строк позовної давності щодо таких нарахувань обраховується за останні три роки, які передували зверненню кредитора з позовом, на протязі яких основне зобов'язання боржником не виконано.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 598, статей 599, 600, 604-609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 цього Кодексу (аналогічна правова позиція викладена у пунктах 16, 19 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17).

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України: "неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання".

Відповідно до вимог частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень частин 1 та 3 ст. 74, 76 - 79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зясувавши викладені обставини, дослідивши в судовому засіданні подані докази, оцінивши аргументи учасників справи, суд дійшов висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до господарського суду були порушені відповідачем, тому заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням викладених обставин та норм права, керуючись ст. ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241, 256, 257, підпунктами 17.1, 17.5. підпункту 17, пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Віатранс" (адреса місцезнаходження: 73000, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 24109380) на користь Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" (адреса місцезнаходження: 73000, місто Херсон, проспект Ушакова, будинок 4; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 01125695) 35804грн.47коп. збитків від інфляції, 10248грн.15коп. з урахуванням 3% річних, 1762грн.00коп. витрат по сплаті судового збору. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дата складання повного рішення 08 жовтня 2018 р.

Суддя Ю.В. Гридасов