ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

08.10.2018 р.                                                                       Справа № 914/1813/18

Суддя Господарського суду Львівської області Ділай У.І., розглянувши матеріали справи за заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю «Міко транс» м. Рівне,

До боржника: Товариства з обмеженою відповідальністю «КСВ Плюс», м. Львів

Про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за договором перевезення вантажу №03/10 від 03.10.2016р. у розмірі 80000,00 грн. основного боргу.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Міко транс» звернулося до господарського суду Львівської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КСВ Плюс» заборгованості за договором перевезення вантажу №03/10 від 03.10.2016р. у розмірі 80000,00 грн. основного боргу.

Розглянувши подану заяву та долучені документи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 148 ГПК України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу приписів ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом, позивач та відповідач уклали договір перевезення вантажу №03/10 від 03.10.2016р., у зв'язку із чим набули взаємних прав і обов'язків.

Згідно із положеннями частин першої та третьої статті 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Виходячи із приписів ч. 3 ст. 909 Цивільного кодексу, ч. 2 ст. 307 Господарського кодексу України, укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Так, на виконання умов договору перевезення вантажу №03/10 від 03.10.2016р. були оформлені заявки та відповідні товарно-транспортні накладниі (СМR) від 25.10.2016р. та від 30.11.2016р.

Щодо спорів, пов'язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (ч.6 ст. 315 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Так як Україна приєдналась до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19.05.1956р. в м. Женеві, відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" від 01.08.2006 р. та є договірною країною у розумінні ч. 1 ст. 1 Конвенції, тому суд приходить до висновку, що перевезення виконане на підставі договору перевезення вантажу №03/10 від 03.10.2016р. та входить в сферу її застосування.

Відповідно ч. 1 ст. 32 Конвенції, термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік.

Відповідно до змісту заяви про видачу судового наказу, заявник просить стягнути заборгованість за виконані перевезення від 25.10.2016р. та від 30.11.2016р.

Відповідно до вимог п. 5 ч.1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред'явлення позову в суд за такою вимогою.

Враховуючи, що під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (п. 7 ч. 1 ст. 155 ГПК України), господарський суд Львівської області прийшов до висновку відмовити у видачі судового наказу в частині згаданих вимог.

У відповідності до статей 12, 147, 148, 152, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Міко транс» у видачі судового наказу за вимогами про стягнення 80000,00 грн. основного боргу з Товариства з обмеженою відповідальністю «КСВ Плюс» за договором перевезення вантажу №03/10 від 03.10.2016р.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до розділу 4 Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Суддя                                                                                            Ділай У.І.