ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

25.09.2018 р. м. Ужгород Справа № 907/441/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Альфатех, смт. Слобожанське Дніпропетровської області

до відповідача ОСОБА_1 особи підприємця ОСОБА_2, м. Мукачево

про стягнення 25 429 грн. 10 коп., в тому числі 24 036 грн. заборгованості за поставлений товар, 1 033 грн. 55 коп. інфляційних нарахувань та 359 грн. 55 коп. трьох процентів річних (з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог),

Суддя господарського суду Пригара Л.І.

Секретар судового засідання Тигнибок К.О.

представники:

Позивача

Відповідача не зявився

СУТЬ СПОРУ: Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім Альфатех, смт. Слобожанське Дніпропетровської області заявлено позов до відповідача ОСОБА_1 особи підприємця ОСОБА_2, м. Мукачево про стягнення 29 371 грн. 63 коп., в тому числі 24 036 грн. заборгованості за поставлений товар, 3 926 грн. 10 коп. пені, 1 049 грн. 98 коп. інфляційних нарахувань та 359 грн. 55 коп. трьох процентів річних. Заявою № 23/08-18-1 від 23.08.2018 року (вх. № 02.3.1.-09/10586/18 від 30.08.2018 року) про зменшення розміру позовних вимог поданою в порядку ст. 46 ГПК України, позивач просить суд стягнути з відповідача суму 25 429 грн. 10 коп., в тому числі 24 036 грн. заборгованості за поставлений товар, 1 033 грн. 55 коп. інфляційних нарахувань та 359 грн. 55 коп. трьох процентів річних.

Позивач просить задоволити позов у повному обсязі. Позовні вимоги позивача обґрунтовані неналежним виконання відповідачем своїх зобовязань по повній та своєчасній оплаті суми 24 036 грн. за поставлений товар відповідно до видаткової накладної та рахунку від 18.12.2017 року, доданих позивачем до матеріалів справи.

Крім того, за порушення термінів оплати за поставлений товар позивачем нараховано відповідачу інфляційні нарахування в розмірі 1 033 грн. 55 коп. та три проценти річних в розмірі 359 грн. 55 коп. (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи (ухвала суду про відкриття провадження у справі від 12.07.2018 року, ухвали суду про відкладення підготовчого засідання від 31.07.2018 року, 16.08.2018 року, а також ухвала суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті від 04.09.2018 року надіслані на адресу відповідача, зазначену в позовній заяві, та підтверджену відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань), у підготовчі засідання 31.07.2018 року, 16.08.2018 року та 04.09.2018 року, а також у судове засідання 25.09.2018 року явку уповноваженого представника не забезпечив, витребуваного судом відзиву на позовну заяву у порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України не надав, причин невиконання вимог суду не повідомив. Із заявами, клопотаннями до суду не звертався.

Поштова кореспонденція, яка надсилалась відповідачу на адресу, підтверджену відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань: 89600, АДРЕСА_1 повернута на адресу суду поштовим відділенням звязку з відміткою за закінченням терміну зберігання.

Судом здійснено електронний запит, за результатами якого суду надано Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що в ЄДР містяться відомості про те, що ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа підприємець за адресою: 89600, АДРЕСА_1.

Згідно приписів ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи,

суд встановив:

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Як вбачається із матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання зобовязань щодо своєчасної та повної оплати поставленого товару згідно видаткової накладної № 161 від 18.12.2017 року.

Так, згідно видаткової накладної № 161 від 18.12.2017 року позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 24 036 грн., яка була підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками.

Невиконання відповідачем зобовязань щодо повної та своєчасної оплати поставленого йому товару стало підставою звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача суми 24 036 грн. заборгованості за поставлений товар в примусовому порядку.

У відповідності до ст. 181 Господарського кодексу України, укладення господарських договорів допускається у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено

спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Нормою ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майново господарськими визнаються цивільно правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності та регулюються Цивільним кодексом України з врахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Таким чином, на день розгляду спору в суді, обставини спору оцінюються судом з огляду на правила Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За своєю правовою природою відносини між сторонами є договором поставки в розумінні статті 265 Цивільного кодексу України.

Статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Крім того, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Позивач звертався до відповідача з вимогами сплатити суму заборгованості за поставлений товар, однак останні залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Матеріалами справи, а саме, видатковою накладною № 161 від 18.12.2017 року підтверджено факт поставки товару відповідачу та невиконанням останнім зобов'язань щодо оплати за поставлений товар.

Позовні вимоги в частині стягнення суми заборгованості за поставлений товар в розмірі 24 036 грн. доведені доданими до матеріалів справи документальними доказами, відповідачем не спростовані.

Разом з тим, за прострочку відповідачем оплати вартості поставленого товару позивач, посилаючись на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача суму 1 033 грн. 55 коп. інфляційних нарахувань та 359 грн. 55 коп. трьох процентів річних.

За приписами ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Нарахування інфляційних втрат у відповідності до п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань здійснюється окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Проаналізувавши здійснені позивачем розрахунки заявлених до стягнення з відповідача інфляційних нарахувань у сумі 1 033 грн. 55 коп. за період з січня 2018 року по травень 2018 року включно та 359 грн. 55 коп. 3% річних за період з 20.12.2017 року по 20.06.2018 року, суд приходить до висновку, що такі здійснені правомірно та з врахуванням вищевказаного порядку нарахування, а тому суми 1 033 грн. 55 коп. інфляційних нарахувань та 359 грн. 55 коп. 3% річних підлягають стягненню з відповідача.

З огляду на вищенаведене, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми 24 036 грн. заборгованості за поставлений товар, 1 033 грн. 55 коп. інфляційних нарахувань та 359 грн. 55 коп. трьох процентів річних документально доведеними та обґрунтованими, відповідачем не спростованими. Таким чином, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, викладених позивачем, не надав.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у розмірі 1 762 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 особи підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Альфатех, Дніпропетровська область, смт. Слобожанське, вул. Василя Сухомлинського, будинок 48Б () суму 25 429 (Двадцять пять тисяч чотириста двадцять девять гривень) грн. 10 коп., в тому числі 24 036 (Двадцять чотири тисячі тридцять шість гривень) грн. заборгованості за поставлений товар, 1 033 (Одну тисячу тридцять три гривні) грн. 55 коп. інфляційних нарахувань та 359 (Триста пятдесят девять гривень) грн. 55 коп. трьох процентів річних, а також суму 1 762 (Одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні) грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду у строк, визначений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

4. Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено 03.10.2018 року

Суддя Пригара Л.І.