РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.09.2018Справа № 910/6404/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О. за участю секретаря судового засідання Зарудньої О.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон" (02068, м. Київ, вул. Ахматової, буд.13-В; ідентифікаційний код 22919904)

до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19; ідентифікаційний код 21133352)

про визнання договору недійсним

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Глевацька О.В. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Орізон" з позовом до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк", в якому позивач просить суд визнати недійсним договір іпотеки від 26.12.2007.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що зазначений договір, який укладено в забезпечення виконання зобов'язань між Товариством з обмеженою відповідальністю "Орізон" та Публічним акціонерним товариством "Універсал Банк" за генеральним договором про надання кредитних послуг № BL742 від 26.12.2007 про надання кредиту в розмірі 900 000, 00 доларів США є несправедливим в цілому та суперечить принципу добросовісності, що і стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 відкрито провадження у справі № 910/6404/18 підготовче засідання призначено на 13.06.2018 за участю представників сторін.

У підготовчому засіданні 13.06.2018 оголошено перерву до 04.07.2018 у порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2018 заяву про забезпечення позову повернуто позивачу без розгляду.

04.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У підготовчому засіданні 04.07.2018 судом оголошено перерву до 15.08.2018 у порядку ст. 183 Господарського процесуального кодексу України.

12.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення від позивача.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 15.08.2018 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон" про забезпечення доказів, а також закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.09.2018.

У судовому засіданні 19.09.2018 представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, причини неявки суд не повідомив, про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 19.09.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Орізон" (далі - іпотекодавець) та Публічним акціонерним товариством "Універсал Банк" (далі - іпотекодержатель) укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL742 за умовами якого Банк зобов'язується надати позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних в цьому договорі, в рамках ліміту встановленого в базовій валюті, що дорівнює 900 000, 00 доларів США, у порядку та на умовах, визначених в цьому договорі.

В забезпечення виконання зобов'язань за генеральним договором про надання кредитних послуг № BL742, 26.12.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Орізон" та Публічним акціонерним товариством "Універсал Банк" було укладено іпотечний договір.

Згідно п. 1.1. договору, іпотекодавець передає в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: квартира, що складається з трьох кімнат, загальною площею 92, 50 кв.м., житловою площею 59, 20 кв.м., та знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Інституцька, будинок 11-А, квартира за № 1, що належить іпетекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д.Г. за реєстровим № 8110, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 2608261, що підтверджується витягом № 5238768 від 26.12.2007.

Станом на дату укладення цього договору заставна вартість предмету іпотеки, згідно звіту незалежного суб'єкта оціночної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Консалтингова компанія "Увекон" від 26.11.2007 становить 3 605 200, 00 грн. (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 1.3. іпотекодавець та іпотеко держатель ознайомлені з усіма умовами основного(-их) договору(-ів), що обумовлюють основне зобов'язання, в тому числі стосовно можливості зміни розміру зобов'язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання, забезпеченого цим договором. Сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобов'язань, що забезпечується іпотекою відповідно до цього договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру таких зобов'язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках передбачених умовами договору(-ів), що обумовлюють основне зобов'язання. Сторони підтверджують, що іпотека за цим договором забезпечує також і розмір зобов'язань, строк і порядок його виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевикладеного основного (-их) договору(ів), що обумовлюють основне зобов'язання.

Пунктом 6.7. договору передбачено, що цей договір складений у 3 (трьох) примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної сторони та для нотаріуса.

Іпотека за цим договором зберігає силу у випадку, коли в установленому законом порядку відбудеться переведення іпотекодавцем боргу за договором(-и), що обумовлюють основне зобов'язання на іншу особу або змінюється власник предмету іпотеки з інших підстав (п. 6.8. договору).

Згідно п. 6.9. уклавши цей договір, іпотекодавець підтверджує, що погоджується отримувати від іпотеко держателя (його уповноважених осіб) інформацію про факти невиконання зобов'язань іпотекодавця за цим договором та/або зобов'язань боржника за основним(-ими) договором(-ами), що обумовлюють основне зобов'язання, про розмір існуючої заборгованості за цим договором та/або вищевказаним новим(-ими) договором(-ами), про строки та умови погашення такої заборгованості, про зміну умов обслуговування клієнтів іпотеко держателя та його нові послуги тощо, шляхом направлення іпотекодавцю відповідних повідомлень засобами зв'язку, зокрема, поштою (в тому числі електронною поштою) за адресою іпотекодавця, вказаною в цьому договорі, та/або на номер мобільного телефону іпотекодавця та/або на автовідповідач телефону тощо.

Уклавши цей договір, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань іпотекодавця за цим договором та боржника за основним(-ими) договором(-ами), що обумовлюють основне зобов'язання, іпотекодавець надає іпотекодержателю право використовувати банківську таємницю, що стосується виконання зобов'язань за цим договором та/або вищевказаним основним(-ими) договором(-ами), на власний розсуд для надання будь яким особам, підприємствам, організаціям будь якої форми власності. При цьому, у разі такого розкриття іпотекодержателем банківської таємниці, що стосується виконання зобов'язань за цим договором та/або основним(-ими) договором(-ами), що обумовлюють основне зобов'язання, іпотекодавець не має і не буде мати до іпотеко держателя будь яких претензій.

Як зазначає позивач, укладаючи Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL742 від 26.12.2007 Публічним акціонерним товариством "Універсал Банк" не надано окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. У наданому графіку погашення кредиту не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та не зрозуміло для позичальника.

Також, як зазначає позивач, Банком, індивідуальною угодою та графіком погашення кредиту до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL742 від 26.12.2007 та договору іпотеки від 26.12.2007 включено положення, які відповідно до ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливими, оскільки, містять умови про зміни у витратах; враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшився; є дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях; графік погашення кредиту взагалі не видавався, які суми на які рахунки зараховувалися невідомо, що на переконання позивача також є несправедливим відносно споживача, адже, дає право банку проводити зарахування на рахунки на погляд банку.

На переконання позивача, умови Генерального договору про надання кредитних послуг № BL742 від 26.12.2007 є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним та, відповідно як наслідок, визнання недійсними договорів іпотеки, оскільки, ці договори є похідними від головного.

Позивач, також звертає увагу суду на те, що детально вивчивши та проаналізувавши оскаржуваний іпотечний договір, Товариство з обмеженою відповідальністю "Орізон" вважає, що в подальшому, порушення, які містяться в оскаржуваному іпотечному договорі можуть призвести до наслідків, які порушать права іпотекодавця.

В пункті 2.3. Генерального договору про надання кредитних послуг № BL742 зазначено, що у випадку невиконання позичальником умов цього договору про надання забезпечення належного виконання зобов'язань за цим договором і індивідуальними угодами, які є невід'ємною частиною, а саме, не буде укладено відповідні договори забезпечення в термін вказаний в п. 2.1., 2.2. цього договору, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язань за цим договором і індивідуальними угодами, які є його невід'ємною частиною, або погіршення його умов (стану забезпечення, умов його зберігання), Банк має право відмовити позичальнику в наданні кредитних послуг та/або змінити термін виконання зобов'язання за цим договором в порядку, передбаченому розділом 6 даного договору, що саме, зазначено в п. 4.1. оспорюваних договорів іпотеки.

На переконання позивача, даним пунктом порушуються права іпотекодавця.

Внесенням в іпотечний договір даного пункту, на іпотекодавця покладається безапеляційний обов'язок укласти з іпотекодержателем додаткову угоду в разі надходження на адресу іпотекодателя пропозиції іпотекодержателя на укладання таких угод, відповідно до цього пункту іпотекодавець фактично змушений укласти будь яку додаткову угоду запропоновану іпотекодержателем, навіть таку, що маже суттєво збільшувати відповідальність іпотекодавця, інакше відповідно до умов договору іпотеки у іпотекодержателя є право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі непогашення іпотекодавцем суми заборгованості за кредитним договором.

Такі умови на думку позивача порушують вимоги абзацу 4 ст. 55 Закону України "Про Банки та Банківську діяльність"

Також, позивач зазначає, що відповідно до договору іпотеки, у разі невиконання іпотекодавцем та/або боржником вимог, зазначених в повідомлені про яке йдеться в п. 4.3. договору, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки, та як про це вказує позивач, наділяє правом іпотекодержателя здійснити дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, навіть якщо зобов'язання виконується в повному обсязі, з причин зменшення вартості предмета іпотеки окрім випадків звичайного зносу, та що на переконання Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон" виходить за рамки справедливості, добросовісності та розумності як загальних засад цивільного законодавства визначених в п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач вказує, що договір іпотеки від 26.12.2007, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Орізон" та Публічним акціонерним товариством "Універсал Банк" було укладено з порушенням вимог чинного законодавства України, а тому він має бути визнаний недійсним.

Із поданого відповідачем відзиву вбачається, що останній заперечує щодо задоволення позовних вимог вказуючи, що статтею 1 Закону України "Про захист прав споживачів" надає визначення терміну "споживач" - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Як зазначає відповідач, Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL742 від 26.12.2007 та договір іпотеки від 26.12.2007 (реєстровий номер 8110) укладені з юридичною собою за законодавством України - Товариством з обмеженою відповідальністю "Орізон", та відповідно Закон України "Про захист прав споживачів" не містить жодного виключення щодо розповсюдження дії його норм щодо захисту прав споживачів на юридичних осіб.

Також, відповідач вказує про те, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме, Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк", кредитний договір та оспорюваний договір іпотеки підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Відповідач також вказує про те, що на момент укладення договору, Товариство з обмеженою відповідальністю "Орізон" не заявляло додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувало його умови, тобто, визнало умови договору.

Відповідно ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України , зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 Цивільного кодексу України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, судовий захист майнових інтересів осіб, названих у статті 4 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 20 Господарського кодексу України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання його недійсним, оскільки, недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Також суд вважає за необхідне вказати, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Так, у силу ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до п. 4 ст. 180 Господарського кодексу України умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Відповідно до ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Як встановлено судом, 26.12.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Орізон" та Публічним акціонерним товариством "Універсал Банк" укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д.Г. за реєстровим № 8110 та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 2608261.

Таким чином, між сторонами виникли відносини з забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України (глава 49), Законом України "Про іпотеку", який є спеціальним законом, що регулює відносини у сфері застави нерухомого майна іпотеки.

Так, частиною 1 ст. 575 Цивільного кодексу України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекодавцем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов:

нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Ризик випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування предмета іпотеки несе іпотекодавець, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Предметом іпотеки може бути право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна. Таке право оренди чи користування нерухомим майном для цілей цього Закону вважається нерухомим майном.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови як, зокрема опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про іпотеку" у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 1.1. договору, в забезпечення виконання зобов'язань, іпотекодавець передає в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: квартиру, що складається з трьох кімнат, загальною площею 92, 50 кв.м., житловою площею 59, 20 кв.м., та знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Інституцька, будинок 11-А, квартира за № 1, що належить іпетекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2007.

Статтею 179 Цивільного кодексу України визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Згідно зі статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Частиною 1 ст. 184 Цивільного кодексу України унормовано, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Приписами статті 177 Цивільного кодексу України передбачено, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відтак, в силу ст. 177 Цивільного кодексу України перелік об'єктів цивільних прав не має вичерпного характеру.

Частиною 1 статті 62 Господарського кодексу України унормовано, що підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

За приписами ст. 66 Господарського кодексу України майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.

Джерелами формування майна підприємства є: грошові та матеріальні внески засновників; доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; майно, придбане в інших суб'єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавством України.

Відтак, з огляду на наведені приписи законодавства та фактичні обставини справи, в іпотеку за спірним договором було передано об'єкт нерухомого майна - квартиру, оскільки, чинним законодавством визначена можливість передачі в іпотеку нерухомого майна разом з усіма його приналежностями, що не суперечить п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про іпотеку".

При цьому, сторонами погоджено умови такої передачі підписанням даного іпотечного договору, а також погоджено безпосередньо у тексті договору, що нерухоме майно, а саме: квартира, що складається з трьох кімнат, загальною площею 92, 50 кв.м., житловою площею 59, 20 кв.м., та знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Інституцька, будинок 11-А, квартира за № 1 іменується "предмет іпотеки".

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Таким чином, суд погоджується, з твердженнями відповідача, стосовно того, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті та вільно обрав банк, зокрема, Публічне акціонерне товариство "Універсал Банк".

Разом з тим, як кредитний договір так і оспорюваний договір іпотеки підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а відтак, підписуючи дані договори та погоджуючись з їх умовами, сторони повинні були усвідомлювати весь спектр відповідальності та можливе настання негативних наслідків.

Крім того, відповідачем вказувалось, що на момент укладення договору, Товариство з обмеженою відповідальністю "Орізон" не заявляло додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувало його умови, тобто, визнало умови договору.

Суд також вказує про те, що в матеріалах справи відсутні будь які докази щодо заявлення позивачем на момент укладення договору додаткових вимог щодо умов спірного договору, та відповідно не прийняття або відмову у прийнятті таких вимог Публічним акціонерним товариством "Універсал Банк".

Також, відповідачем у відзиві вказувалось й про те, що позивачем виконувались умови спірного договору, в той час, суд вказує про те, що таких тверджень Публічного акціонерного товариства"Універсал Банк", Товариством з обмеженою відповідальністю "Орізон" спростовано не було, що знову ж таки підтверджує той факт, що позивачем були визнані умови даного договору.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи із викладеного вище, з врахуванням встановлених судом обставин та наведених правових норм, суд дійшов висновку, що позивачем при зверненні до суду з вимогою про визнання договору іпотеки недійсним не доведено наявності підстав з відповідними засобами доказування з якими закон пов'язує визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі ст. 18 Закону України "Про іпотеку" та положення ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, щодо заявленої відповідачем вимоги стосовно застосування строку позовної давності до вимог позивача, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Водночас, пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Отже, враховуючи те, що судом було встановлено відсутність підстав для визнання договору іпотеки недійсним та суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні в позову, то за таких обставин заявлена Публічним акціонерним товариством "Універсал Банк" вимога про застосування позовної давності судом не розглядається.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Орізон" (02068, м. Київ, вул. Ахматової, буд.13-В; ідентифікаційний код 22919904) до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" (04114, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19; ідентифікаційний код 21133352) про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 01.10.2018

Суддя Д.О. Баранов