ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

"26" вересня 2018 р.

м. Одеса

Справа № 916/2044/18

Господарський суд Одеської області у складі судді – Петрова В.С., розглянувши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Група Компаній “Ярило” про видачу судового наказу щодо стягнення з Приватного підприємства “Агро-Адмірал” боргу і штрафних санкцій в загальній сумі 82307,49 грн. у порядку ст. 147-156 ГПК України, -

ВСТАНОВИВ:

24.09.2018 р. до господарського суду Одеської області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю “Група Компаній “Ярило” (заявник) про видачу судового наказу про стягнення з Приватного підприємства “Агро-Адмірал” заборгованості за договором дистриб’юції № 030117-2 від 03.01.2017 р. в сумі 50477,00 грн., 19287,30 грн. пені, 5581,49 грн. інфляційних втрат, 1914,00 грн. 3% річних, 5047,70 грн. штрафу, всього 82307,49 грн. Вимоги заявника обґрунтовані наступним.

03 січня 2017 року між ТОВ “Група Компаній “Ярило” (виробник, заявник) та ПП “Агро-Адмірал” (дистриб’ютор) був укладений договір дистриб’юції № 030117-2, відповідно до умов якого виробник зобов’язався поставляти продукцію у належному товарному вигляді, без будь-яких дефектів (п. 2.2.2), а дистриб’ютор зобов’язаний вчасно розрахуватись за замовлену продукцію (п. 2.1.10).

Згідно п. 5.2 договору право власності на продукцію переходить від виробника до дистриб’ютора з дати виписки видаткової накладної.

Як вказує заявник, дистриб’ютор отримав від виробника товар, а саме мінеральні добрива згідно видаткових накладних, вартість яких не оплачена згідно наступних видаткових документів:

-          видаткова накладна № 42 від 05.04.2017 р. на суму 1702,80 грн. з ПДВ;

-          видаткова накладна № 83 від 10.04.2017 р. на суму 11947,80 грн. з ПДВ;

-          видаткова накладна № 138 від 19.05.2017 р. на суму 14103,20 грн. з ПДВ;

-          видаткова накладна № 334 від 09.08.2017 р. на суму 22723,20 грн. з ПДВ.

За умовами п. 3.2 договору продукція постачається на умовах 100% передплати або в терміни, які визначені в специфікації, яка є невід’ємною частиною договору. У випадках надання товарного кредиту підписується додаткова угода в межах даного договору. В разі прийняття сторонами інших умов оплати за товар сторони узгоджують ціну та підписують додаткову угоду в межах даного договору.

Так, заявник зазначає, що жодних специфікацій чи додаткових угод підписано між сторонами не було, виробником було поставлено дистриб’ютору продукцію на загальних умовах договору (тобто згідно умов передоплати), яка є до цього часу неоплаченою. Відтак, прострочення оплати за поставлений товар виникає з дня, наступного за датою поставки.

Таким чином, заявник вказує, що у ПП “Агро-Адмірал” перед заявником виникла заборгованість за поставлені товари в розмірі 50477,00 грн., яка також підтверджується актом звірки взаєморозрахунків станом на 30.06.2018 р., підписаного сторонами.

Крім того, заявник вказує, що згідно п. 10.2 договору у випадку порушення дистриб’ютором термінів оплати, відповідно до договору та специфікації, він сплачує виробнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 3% річних та індекс інфляції від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу. Наразі сторони дійшли згоди на підставі ст. 259 ЦК України про збільшення позовної давності при стягненні пені до моменту фактичного виконання зобов’язання по сплаті заборгованості виробнику.

Відповідно до п. 10.4 договору в разі прострочення оплати вартості продукції понад більше ніж на 15 календарних днів дистриб’ютор сплачує на користь виробника штраф у розмірі 10% від простроченої сплати вартості поставленої продукції.

Так, ТОВ “Група Компаній “Ярило” заявлено до стягнення, окрім суми основного боргу за договором в сумі 50477,00 грн., також суми нарахованої пені в розмірі 19287,30 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 5581,49 грн., 3% річних в розмірі 1914,00 грн. та штрафу в розмірі 5047,70 грн.

Згідно ст. 147 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

В ч. 1, 2 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред'явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу приписів ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За змістом положень ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, пеня та штраф за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а являється видом штрафних санкцій, яку сторона зобов’язання сплачує у разі невиконання/неналежного виконання зобов’язань та у випадку, якщо відповідальність у вигляді пені та штрафу була передбачена договором.

Враховуючи наведене, вимоги про сплату пені у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. Тому вказані вимоги підлягають розгляду в порядку позовного провадження, з дослідженням та перевіркою судом нарахованих сум, підстав таких нарахувань, періодів, тощо.

Аналогічно не можуть бути розглянуті в порядку наказного провадження вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Обов'язок боржника відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки з нарахуванням процентів річних випливає з вимог ст. 625 ЦК України, хоча й передбачений у спірному договорі.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. Зокрема, в спірному договорі встановлено саме 3% річних.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, 3% річних та інфляційні за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань. В свою чергу вказані вимоги підлягають розгляду в порядку позовного провадження, з дослідженням та перевіркою судом нарахованих сум, підстав таких нарахувань, періодів, тощо.

Згідно положень ч. 3 статті 152 ГПК України, у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог.

Приймаючи до уваги, що пеня, штраф, 3% річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою є санкціями за невиконання грошового зобов’язання, хоча й ґрунтуються на договорі, однак не основним грошовим зобов’язанням, яке б випливало з доказів поставки (зокрема видаткових накладних), суд доходить висновку про відмову у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Група Компаній “Ярило” про видачу судового наказу в частині стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних з огляду на невідповідність вказаних вимог про стягнення таких сум положенням статті 148 цього Кодексу.

Аналогічні висновки викладені у постанові Одеського апеляційного господарського суду від 14.03.2018 р. по справі № 916/55/18, яка згідно п. 1 до ч. 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України не віднесена до переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку, а отже є остаточною.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст.ст. 147-148, 152, 153, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Група Компаній “Ярило” про видачу судового наказу в частині стягнення з Приватного підприємства “Агро-Адмірал” пені у сумі 19287,30 грн., інфляційних нарахувань у сумі 5581,49 грн., 3% річних у сумі 1914,00 грн. та штрафу в розмірі 5047,70 грн. - відмовити.

2. Повідомити заявника, що відповідно до ч. 2 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення.

Суддя В.С. Петров