КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2018 р. м.Київ Справа№ 910/2563/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Куксова В.В.

Гончарова С.А.

за участю секретаря судового засідання: Цибульський Р.М.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 18.09.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 (повний текст рішення складено 08.06.2018) у справі №910/2563/18 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк",

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Старма"

про визнання права та визнання відсутнім права,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Старма" та просить суд:

- визнати право Товариства з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Старма" сплатити суму боргу за кредитним договором №4С13497Д від 16.08.2013, сплаченого 07.11.2016 Товариством з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" Публічному акціонерному товариству Комерційному банку "Приватбанк" на підставі договору поруки № 4С13497 Д/П від 04.11.2016;

- визнати відсутнім у Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" права вимагати від боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Старма" сплати суми боргу за кредитним договором №4С13497Д від 16.08.2013, який був сплачений Публічному акціонерному товариству Комерційному банку "Приватбанк" поручителем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" за боржника на підставі договору поруки №4С13497 Д/П від 04.11.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі договору поруки від №4С13497 Д/П від 04.11.2016 виконано зобов'язання відповідача-2 перед відповідачем-1 за кредитним договором № 4С13497Д від 16.08.2013, проте відповідачами не визнається факт погашення такої заборгованості та переходу до поручителя прав вимог за кредитними зобов'язаннями.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 (повний текст рішення складено 08.06.2018) у справі №910/2563/18 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів. Крім того, суд першої інстанції зазначив в обґрунтування рішення, що перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону та будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що ТОВ "Сієста-Шоп" належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не доведено, в чому саме та з яких підстав його права та інтереси є порушеними з боку відповідачів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, скаржник (ТОВ "Сієста-Шоп") звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ "Сієста-Шоп" повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, що привело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, скаржник посилався на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору безпідставно не було враховано доводи позивача про те, що позивачем на підставі договору поруки від №4С13497 Д/П від 04.11.2016 виконано зобов'язання відповідача-2 перед відповідачем-1 за кредитним договором № 4С13497Д від 16.08.2013, проте відповідачами не визнається факт погашення такої заборгованості та переходу до поручителя прав вимог за кредитними зобов'язаннями. Крім того, позивач наголошував, що він неодноразово звертався до відповідачів щодо виконання умов договору, проте, відповідачі у встановленому порядку на вказані вимоги не відреагували. При цьому, правовий механізм перекладення на боржника матеріальних витрат поручителя, понесених ним у зв'язку із виконанням договору поруки чітко передбачено ст. 556 Цивільного кодексу України. Скаржник наголошував, що ним у позові було доведено обставини, на які він посилався в обґрунтування позовних вимог. Крім того, скаржник посилався на необхідність врахування приписів статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо мирного володіння майном.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/2563/18 розподілено для розгляду колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Гончаров С.А., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2018 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/2563/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 (повний текст рішення складено 08.06.2018), розгляд справи призначено на 18.09.2018.

29.08.2018 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача-1 - ПАТ КБ «Приватбанк» - надійшов відзиві на апеляційну скаргу, в якому відповідач-1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні 18.09.2018 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати, як таке, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача-1 - ПАТ КБ «Приватбанк»- в судовому засіданні 18.09.2018 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач-2 - ТОВ «Старма» в судове засідання 18.09.2018 своїх представників не направила, причин неявки суд не повідомив, про розгляд справи повідомлений належним чином (поштове повідомлення про вручення ухвали Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2018 - 840).

Неявка в судове засідання представників відповідача-2 (належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання) - не є перешкодою для розгляду справи, що передбачено ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 04.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" (поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (кредитор) було укладено договір поруки №4С13497Д/П (надалі - Договір поруки), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Старма" (боржник) своїх зобов'язань за:

- кредитним договором від 16.08.2013 №4С13497Д (далі - Кредитний договір 1), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору 1;

- кредитним договором від 19.08.2013 №4С13499Д (далі - Кредитний договір 2), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору 2;

- кредитним договором від 20.08.2013 №4С13512Д (далі - Кредитний договір 3), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору 3;

- кредитним договором від 22.08.2015 №4С13517И (далі - Кредитний договір 4), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору 4;

- кредитним договором від 04.02.2014 №4С14045И (далі - Кредитний договір 5), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору 5.

Договір укладено/підписано із використання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 28.12.2015, укладеної сторонами (п. 17 Договору поруки).

Матеріали справи містять підтвердження про накладення сторонами на Договорі поруки електронних цифрових підписів та електронних печаток товариства.

07.11.2016 позивачем на виконання умов Договору поруки в рахунок погашення кредитної заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Старма" за кредитними договорами від 16.08.2013 №4С13497Д, 19.08.2013 №4С13499Д, від 20.08.2013 №4С13512Д, від 22.08.2015 №4С13517И, від 04.02.2014 №4С14045И було перераховано Публічному акціонерному товариству Комерційному банку "Приватбанк" 61422230,14 грн., на підтвердження чого позивачем надано до матеріалів справи виписку по особовому рахунку № 6053.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, за правовою природою договір №4С13497Д/П від 04.11.2016 є договором поруки.

Відповідно до п. 2 Кредитного договору поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитного договору.

За змістом п. 4 Договору, у випадку невиконання боржником зобов'язань за Кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 07.11.2016 ним на виконання умов Договору поруки в рахунок погашення кредитної заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Старма" за кредитними договорами від 16.08.2013 №4С13497Д, 19.08.2013 №4С13499Д, від 20.08.2013 №4С13512Д, від 22.08.2015 №4С13517И, від 04.02.2014 №4С14045И було перераховано Публічному акціонерному товариству Комерційному банку "Приватбанк" 61422230,14 грн., а тому до позивача в межах цієї суми перейшли всі права кредитора за вказаними кредитними договорами.

Як зазначає позивач, він звертався до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" із вимогою про надання йому як новому кредитору листа від імені банку про виконання товариством своїх зобов'язань за договором поруки, а також надання належним чином засвідчених копій договорів застави та кредитних договорів, права за якими перейшли до товариства, однак, будь-яких передбачених вимогою дій відповідачем-1 вчинено не було. Крім того, залишилися без відповіді звернення до боржника щодо повернення коштів, сплачених за договором поруки.

Позивач вказував на наявність підстав для визнання за ним права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Старма" сплати заборгованості у розмірі 61422230,14 грн. за вищевказаними кредитними договорами, а також визнання відсутнім права у Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" вимагати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Старма" сплати заборгованості за кредитними договорами у розмірі 61422230,14 грн.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Отже, норми цивільного законодавства визначають, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 1статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Якщо в договорі не передбачено субсидіарну відповідальність поручителя, кредитор має право, керуючись ст. 543 Цивільного кодексу України, звернутися як до боржника за основним зобов'язанням, так і до поручителя; як разом, так і окремо; як повністю, так і в частині боргу. Таким чином, при солідарній поруці кредитор наділяється правом самостійно вирішувати питання про те, до кого з них - боржника чи поручителя - чи до обох разом, в якій частині і в якій послідовності пред'являти свої вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

У відповідності до п. 8 Договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(-ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Пунктом 10 Договору поруки, сторони передбачили, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за Кредитним договором.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем, як особою, на яку процесуальним законом покладено обов'язок доведення своїх вимог, не доведено належними та допустимими доказами, що саме відповідачем допущено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача в контексті спірних правовідносин сторін, оскільки позивачем взагалі не подано будь-яких вимог/звернень/претензій, адресованих відповідачу стосовно прав кредитора у зобов'язанні у відповідності до умов договору поруки та ст.ст.512, 514, 553, 556 Цивільного кодексу України, як не надано і доказів наявності відповідних заперечень відповідача.

З урахуванням вищенаведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону та вчинення будь-яких інших дій для переходу такого права - вищенаведені приписи законодавства не передбачають.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що факт невиконання боржником вимоги кредитора про сплату заборгованості - не є беззаперечним доказом невизнання або оспорювання боржником існування у кредитора відповідного права вимоги (оскільки таке невиконання може бути зумовлено не лише наявністю заперечень щодо факту існування заборгованості, а й зокрема, відсутністю у боржника грошових коштів, наявністю форс-мажорних обставин тощо).

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів в розмінні вимог ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, що на момент сплати позивачем грошових коштів, заборгованість третьої особи перед банком за кредитними договорами становила саме 61422230,14грн.

Також, надана позивачем до матеріалів справи угода № 07/2-11 від 07.11.2016 між позивачем, як новим кредитором, та третьою особою, як боржником, - не приймається судом апеляційної інстанції як доказ порушення права позивача, оскільки вказана угода не містить відомостей про те, що вона є укладеною між сторонами в розумінні ст. 179, 180, 181 Господарського кодексу України.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не доведено, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів, з огляду на що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, а доводи скаржника в обґрунтування підстав скасування рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 (повний текст рішення складено 08.06.2018) у справі №910/2563/18 - не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та фактичними обставинами.

Посилання скаржника на необхідність врахування приписів статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо мирного володіння майном - судом апеляційної інстанції відхиляються саме як підстава для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки позивачем не доведено в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів, і відповідно, не доведена необхідність захисту наявного порушеного права.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 (повний текст рішення складено 08.06.2018) у справі №910/2563/18 - відсутні.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника. Крім того, судом першої інстанції вірно здійснено розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 240, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 (повний текст рішення складено 08.06.2018) у справі №910/2563/18- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 (повний текст рішення складено 08.06.2018) у справі №910/2563/18 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Сієста-Шоп".

4. Матеріали справи №910/2563/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 24.09.2018.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді В.В. Куксов

С.А. Гончаров