КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2018 р. Справа№ 910/179/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Хрипуна О.О.

Гончарова С.А.

при секретарі Майданевич Г.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 19.09.2018р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

на рішення Господарського суду м. Києва від 14.05.2018 (повний текст складено 24.05.2018)

у справі № 910/179/18 (суддя Спичак О.М. )

за позовом Державного підприємства "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 13 954,42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.05.2018 у справі №910/179/18 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь Державного підприємства "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України" основний борг в сумі 9 708,89 грн., пеню в розмірі 589,03 грн., штраф в сумі 97,08 грн., 3% річних в розмірі 571,41 грн., інфляційні втрати в розмірі 2988,01 грн. та судовий збір в сумі 1429,25 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду м. Києва від 14.05.2018 у справі №910/179/18 в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України" відмовити.

Скаржником в апеляційній скарзі заявлено клопотання про відновлення пропущеного процесуального строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2018 у справі №910/179/18.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом позовні вимоги задоволені частково, через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена, а рішення місцевого господарського суду має бути скасоване та прийняте нове рішення про відмову в задоволення позовних вимог.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03.07.2018 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Шапталі Є.Ю., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Шаптала Є.Ю., судді Хрипун О.О.,Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2018 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків, встановлених при поданні апеляційної скарги.

25.07.2018 до Київського апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява на виконання ухвали Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2018, до якої долучено оригінал накладної № R0937733 від 19.06.2018р. як докази направлення апеляційної скарги позивачу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2018 поновлено Публічному акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" строк для подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду на 19.09.2018.

В судовому засіданні 19.09.2018 представник скаржника підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив задовольнити її, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2018 у справі №910/179/18 скасувати в частині задоволених позовних вимог.

В судове засідання 19.09.2018 позивач своїх представників не направив, про розгляд справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов'язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути справу за відсутності представників позивача.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між Державним підприємством "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України" (орендодавець) та Публічними акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (орендар) 24.12.2014р. було укладено договір №24/12/14-ор оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно, а саме нерухоме майно - вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 24,51 кв.м, що розташоване в будівлі ПММ за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Праці, 2Т, оціночною вартістю 32 948 грн., що перебуває на балансі Державного підприємства "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України" (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку ринкової вартості, підготовленим Товарною біржею "Універсал" станом на 27.06.2014р., і становить за незалежною оцінкою 32 948 грн.

Пунктом 1.2 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. встановлено, що майно передається з метою використання його за цільовим призначенням.

Відповідно до п.2.1 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

У відповідності до умов п.п.3.1-3.3 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою №786 від 04.10.1995р. Кабінету міністрів України, і становить без податку на додану вартість за базовий місяць розрахунку (листопад 2014р.) 447,53 грн. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється в порядку, визначеному законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Як вказано в п.3.4 договору, що у разі користування майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною Методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.

Як передбачено п. 3.6 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р., орендна плата в повному обсязі перераховується орендодавцеві щомісячно не пізніше 05 числа звітного місяця, при цьому, орендна плата за перший місяць користування об'єктом оренди перераховується орендодавцеві протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору.

Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується на користь орендодавця відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості з урахуванням індексації, за кожен день прострочення, включаючи день оплати. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 1% від суми заборгованості (п.п.3.7, 3.8 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р.).

У п.п.10.1, 10.4 вказаного правочину визначено, що цей договір вважається укладеним з моменту підписання орендодавцем та орендарем та діє до 08.01.2015р. У разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Враховуючи встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, апеляційний суд приймає до уваги договір №24/12/14-ор від 24.12.2014р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що 24.12.2014р. Державним підприємством "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України" було передано, а Публічними акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" прийнято у строкове, платне користування об'єкт оренди за договором №24/12/14-ор від 24.12.2014р., про що контрагентами складено та підписано акт приймання-передавання індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності.

Державним підприємством "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України" на оплату орендної плати за період з грудня 2014р. по грудень 2015р. (включно) за договором №24/12/14-ор від 24.12.2014р. було виставлено рахунки №84 від 31.01.2015р. на суму 674,42 грн., №162 від 28.02.2018р. на суму 587,40 грн., №1177 від 30.11.2015р. на суму 7928,64 грн., №1277 від 31.12.2015р. на суму 787,21 грн.

При цьому, як вбачається з наявного в матеріалах витягу №50605371 від 23.12.2015р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 23.12.2015р. право власності на будівлі та споруди, в тому числі, склад ПММ, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Праці, 2Т, було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ ГОРИЗОНТ ПЛЮС" на підставі свідоцтва №7916 від 19.11.2016р., виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л.

Проте, за твердженнями позивача, вказані вище рахунки Публічними акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" оплачено не було, внаслідок чого у орендаря утворилась заборгованість в розмірі 9749,13 грн. за період з грудня 2014р. по 22.12.2015р., що і стало підставою для нарахування пені, штрафу, 3% річних, інфляційних втрат та звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти позовних вимог, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що 19.11.2015р. ліквідатором Державного підприємства "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України" здійснено реалізацію майна банкрута, а саме будівель та споруд загальною площею 12 818,8 кв.м, які знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект Праці, буд.2Т. На підтвердження означених обставин матеріали справи мстять звіт арбітражного керуючого Реви Максима Олександровича про хід ліквідаційної процедури Державного підприємства "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України". Також, Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" заявлено до суду першої інстанці про пропуск позивачем строків позовної давності для звернення з вимогами про нарахування заборгованості відповідно до рахунку №84 від 31.01.2015р. та не врахування при розрахунку пені приписів ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України).

Як передбачено ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до змісту ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

У відповідності до приписів ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як передбачено частинами 1, 5 ст.762 Цивільного кодексу України, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 3.6 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. передбачено, що орендна плата в повному обсязі перераховується орендодавцеві щомісячно не пізніше 05 числа звітного місяця, при цьому, орендна плата за перший місяць користування об'єктом оренди перераховується орендодавцеві протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору.

Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується на користь орендодавця відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості з урахуванням індексації, за кожен день прострочення, включаючи день оплати. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 1% від суми заборгованості (п.п.3.7, 3.8 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р.).

Державним підприємством "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України" на оплату орендної плати за період з грудня 2014р. по грудень 2015р. (включно) за договором №24/12/14-ор від 24.12.2014р. було виставлено рахунки №84 від 31.01.2015р. на суму 674,42 грн., №162 від 28.02.2018р. на суму 587,40 грн., №1177 від 30.11.2015р. на суму 7928,64 грн., №1277 від 31.12.2015р. на суму 787,21 грн.

Таким чином, виходячи з приписів чинного законодавства України та умов укладеного між сторонами правочину, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що строк внесення орендарем орендної плати за період з грудня 2014р. по 22.12.2015р., настав.

Разом з тим, місцевим господарським судом вірно прийнято до уваги, що при визначенні суми заборгованості відповідача з орендної плати, позивачем було враховано, що 23.12.2015р. право власності на будівлі та споруди, в тому числі, склад ПММ, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Праці, 2Т, було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВИЙ ГОРИЗОНТ ПЛЮС" на підставі свідоцтва №7916 від 19.11.2016р., виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л.

Однак, здійснюючи перевірку наведеного позивачем розрахунку з урахуванням наявності підстав для нарахування орендної плати у грудні 2015р. лише за 22 календарні дні, судом апеляційної інстанції встановлено, що Державним підприємством "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України" було допущено арифметичну помилку, а загальна сума заборгованості Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" за період з грудня 2014р. по 22.12.2015р. становить 9708,89 грн.

Крім того, як вказувалось вище, відповідачем заявлено про пропуск позивачем строків позовної давності для звернення з вимогами про нарахування заборгованості відповідно до рахунку №84 від 31.01.2015р.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку з яким погоджується суд апеляційної інстанції про те, що вказані твердження відповідача є безпідставними з урахуванням наступного.

Як передбачено ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Згідно з п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

Разом з тим, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Згідно з п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

У відповідності до приписів п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007р. Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Отже, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Згідно з п.4.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

З вищевикладеного вбачається, що пунктом 3.6 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. встановлено, що орендна плата в повному обсязі перераховується орендодавцеві щомісячно не пізніше 05 числа звітного місяця, при цьому, орендна плата за перший місяць користування об'єктом оренди перераховується орендодавцеві протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору.

Рахунок №84 від 31.01.2015р. було виставлено позивачем на оплату орендної плати за період 24 по 31 грудня 2014р. та за січень 2015р.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно зазначив, що виходячи з системного аналізу умов договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. полягає, що строк внесення орендних платежів не залежить від обставин виставлення орендодавцем рахунків орендарю, а є таким, що чітко визначений за взаємним погодженням контрагентів.

Отже, відповідно за період з 24 по 31 грудня 2014р. повинна була бути перерахована орендарем протягом 10 банківських днів з моменту укладення цього договору, а за січень 2015р. не пізніше 05 числа звітного місяця.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом 27.12.2017р., що підтверджується відміткою відділення поштового зв'язку на конверті, в якому позовна заява надійшла до суду.

Таким чином, виходячи з умов договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. щодо строків внесення орендних платежів, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що позивачем не було пропущено строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості з орендної плати за з 24 по 31 грудня 2014р. та за січень 2015р.

Отже, виходячи з вищенаведеного у сукупності, приймаючи до уваги арифметичну помилку, допущену позивачем при розрахунку суми заборгованості, місцевий господарський суд дійшов висновку з яким погоджується суд апеляційної інстацнії, що позов Державного підприємства "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України" до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" в частині стягнення основного боргу підлягає частковому задоволенню, а саме на суму 9708,89 грн.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення вимог позивача про стягнення пені в сумі 2158,92 грн., штраф в сумі 97,49 грн., інфляційних збитків в сумі 2988,01 грн., 3% річних в розмірі 628,02 грн., враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Таким чином, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Як вказано в ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Як зазначалось вище, орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується на користь орендодавця відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості з урахуванням індексації, за кожен день прострочення, включаючи день оплати. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 1% від суми заборгованості (п.п.3.7, 3.8 договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р.).

Враховуючи порушення відповідачем строків внесення орендних платежів позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 2158,92 грн. та штраф в сумі 97,49 грн.

Однак, за висновками суду першої інстанції з якими погоджується суд апеляційної інстацнії, наведений позивачем розрахунок штрафних санкцій є помилковим з урахуванням наступного.

Згідно з ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вказаним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.6 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 14.02.2018р. Верховного Суду по справі №917/1622/16.

У відповідності до змісту укладеного між сторонами правочину та зазначення про нарахування пені включаючи дату оплати, за висновками суду першої інстанції, не свідчить про наявність у сторін волі щодо погодження відмінного, ніж визначено ст. 232 Господарського кодексу України, строку нарахування неустойки. При цьому, судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції враховано, що нормою ст. 252 Цивільного кодексу України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Умовами договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. передбаченим чинним цивільним законодавством України способом іншого строку нарахування неустойки не визначено.

Таким чином, враховуючи, що на підставі узгоджених сторонами умов договору не можливо дійти однозначного висновку про наявність у сторін взаємного волевиявлення на зміну передбаченого ст. 232 Господарського кодексу України строку нарахування пені, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про необхідність обмежити період нарахування неустойки шістьма місяцями.

Отже, нарахування позивачем пені за порушення строків сплати орендних платежів за період більший, ніж за 6 місяців, суперечить діючому законодавству.

Суд апеляційної інстанції погоджується з перерахунком суду першої інстанції та вважає, що обґрунтованим є стягнення з відповідача пені в сумі 589,03 грн.

Також, враховуючи часткове задоволення вимог про стягнення основного боргу, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги про стягнення штрафу, який розраховується в розмірі 1% від суми боргу, також підлягають частковому задоволенню, а саме на суму 97,08 грн.

Згідно з ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем, за порушення строків внесення плати за послуги у межах договору №24/12/14-ор від 24.12.2014р. було нараховано та заявлено до стягнення інфляційні збитки в сумі 2988,01 грн. та 3% річних в розмірі 628,02 грн.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що обґрунтованим є стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 571,41 грн.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що арифметично розрахована позивачем сума інфляційних втрат в межах заявленого періоду є вірною, а вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що місцевим господарським судом вірно частково задоволено позовні вимоги Державного підприємства "Науково-виробнича дослідна агрофірма "Наукова" Національної академії аграрних наук України" до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк".

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду м. Києва від 14.05.2018 у справі № 910/179/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду м. Києва від 14.05.2018 у справі № 910/179/18 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду м. Києва від 14.05.2018 у справі № 910/179/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 14.05.2018 у справі № 910/179/18 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/179/18 повернути до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до суду касаційної інстанції у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді О.О. Хрипун

С.А. Гончаров

Повний текст постанови складено 26.09.2018