КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2018 р. Справа№ 910/15991/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Верховця А.А.

суддів: Остапенка О.М.

Пантелієнка В.О.

секретар судового засідання Берегова Н.М.,

за участю представників:

від позивача (апелянта): Сербуль О.Ю., довіреність б/н від 15.12.2017 року

від відповідача: не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної приватної організації "Організація колективного управління авторськими і суміжними правами"

на рішення господарського суду міста Києва від 29.05.2018 року

у справі № 910/15991/17 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Ворнер Мьюзік Україна"- організація, яка звертається за захистом порушених прав суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав - приватна організація "Організація колективного управління авторськими і суміжними правами"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Єврофуд Ренессанс"

про виплату компенсації за порушення майнових авторських прав

ВСТАНОВИВ:

Приватна організація "Організація колективного управління авторськими і суміжними правами" звернулась до господарського суду з позовною заявою про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Єврофуд Ренессанс" компенсації за порушення майнових авторських прав за використаний без дозволу об'єкт, а саме музичний твір "Slow" у мінімальному розмірі 32000,00 грн., а також 1600,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішенням господарського суду міста Києва від 29.05.2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, приватна організація "Організація колективного управління авторськими і суміжними правами" звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 29.05.2018 року повністю та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу скаржник зазначає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги апелянт стверджує, що використання відповідачем вищевказаного музичного твору у власній господарській діяльності відбулося без дозволу правовласника та без сплати авторської винагороди, чим порушено авторські права, передбачені вимогами Закону України "Про авторське право і суміжні права" та зазначає про порушення судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення принципу презумпції правомірності правочину встановленої Цивільним кодексом України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2018 року для розгляду апеляційної скарги приватної організації "Організація колективного управління авторськими і суміжними правами" у справі № 910/15991/17 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Верховець А.А., судді: Остапенко О.М., Пантелієнко В.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2018 року відкрито апеляційне провадження та призначено вищезазначену апеляційну скаргу до розгляду на 18.09.2018 року.

Присутній в судовому засіданні 18.09.2018 року представник скаржника підтримав подану апеляційну скаргу з підстав зазначених в ній та просив суд її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції призначене на 18.09.2018 року не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про розгляд справи повідомлений належним чином. За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за його відсутності.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Приписами пп. 9 п. 1 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні 18.09.2018 року, згідно ст. 240 Господарського процесуального кодексу (далі за текстом - ГПК) України, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши доводи апеляційної скарги з урахуванням поданих доповнень, заслухавши представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального законодавства, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 418 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений Цивільним кодексом України та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним відповідно до ч. 3 ст. 418 ЦК України. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

До об'єктів права інтелектуальної власності, відповідно до ч. 1 ст. 420 ЦК України, зокрема, належать: комп'ютерні програми; компіляції даних (бази даних); виконання; фонограми, відеограми.

Відповідно до ст. 440 ЦК України та частини третьої статті 15 Закону, майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Як передбачено ст. 1 Закону, виключним правом є майнове право особи, яка має щодо твору, виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи відеограми авторське право і (або) суміжні права, на використання цих об'єктів авторського права і (або) суміжних прав лише нею і на видачу лише цією особою дозволу чи заборону їх використання іншим особам у межах строку, встановленого цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону, виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти, зокрема, публічне виконання і публічне сповіщення творів.

Приписами статті 1 Закону встановлено, що публічне виконання - це подання за згодою суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав творів, виконань, фонограм, передач організацій мовлення шляхом декламації, гри, співу, танцю та іншим способом як безпосередньо (у живому виконанні), так і за допомогою будь-яких пристроїв і процесів (за винятком передачі в ефір чи по кабелях) у місцях, де присутні чи можуть бути присутніми особи, які не належать до кола сім'ї або близьких знайомих цієї сім'ї, незалежно від того, чи присутні вони в одному місці і в один і той самий час або в різних місцях і в різний час;

публічне сповіщення (доведення до загального відома) - це передача за згодою суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав в ефір за допомогою радіохвиль (а також лазерних променів, гама-променів тощо), у тому числі з використанням супутників, чи передача на віддаль за допомогою проводів або будь-якого виду наземного чи підземного (підводного) кабелю (провідникового, оптоволоконного та інших видів) творів, виконань, будь-яких звуків і (або) зображень, їх записів у фонограмах і відеограмах, програм організацій мовлення тощо, коли зазначена передача може бути сприйнята необмеженою кількістю осіб у різних місцях, віддаленість яких від місця передачі є такою, що без зазначеної передачі зображення чи звуки не можуть бути сприйняті.

Як зазначено у пункті 41 Постанови № 12, використанням твору в силу статті 441 ЦК України вважається, серед іншого, його публічне використання різними способами, як-от публічний показ, публічне виконання - як у реальному часі ("наживо"), так і з допомогою технічних засобів, публічне сповіщення (радіо, телебачення), а також публічна демонстрація аудіовізуального твору (зі звуковим супроводом чи без такого) у місці, відкритому для публічного відвідування, або в іншому місці (приміщенні), де присутні особи, які не належать до кола однієї сім'ї чи близьких знайомих цієї сім'ї, - незалежно від того, чи сприймається твір публікою безпосередньо у місці його публічної демонстрації (публічного показу), чи в іншому місці одночасно з такою демонстрацією (показом). Відповідальність за публічне виконання твору (в тому числі при його виконанні в реальному часі - "наживо") несе фізична чи юридична особа, яка бере на себе ініціативу і відповідальність за проведення відповідного заходу.

За змістом статей 435, 440, 441, 443 ЦК України, статей 7, 15, 31-33 Закону: право на використання твору належить автору або іншій особі, яка одержала відповідне майнове право у встановленому порядку; використання твору здійснюється лише за згодою автора або особи, якій передано відповідне майнове право (за виключенням випадків, вичерпний перелік яких встановлено законом).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, приватна організація "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" є організацією колективного управління на колективній основі майновими правами суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, що підтверджується виданим Державним департаментом інтелектуальної власності свідоцтвом про облік організації колективного управління від 24.01.2011 року № 18/2011.

24.01.2014 року між приватною організацією "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" (далі по тексту - організація) та товариством з обмеженою відповідальністю "Ворнер Мьюзік Україна" (далі - видавник) укладено договір №АВ-24012014/01 про управління майновими авторськими правами, умовами якого передбачено, що видавник надає організації повноваження здійснювати колективне управління майновими правами на твори та субвидані твори, що належать або протягом дії даного договору будуть належати видавнику, а саме дозволяти або забороняти використання об'єктів авторського права третіми особами, відповідно до умов цього договору.

Відповідно до змісту наданої представником організації копії декларації музичних творів від 01.11.2015 року до договору №АВ-24012014/01 про управління майновими авторськими правами, видавник передає в управління організації, зокрема, твір "Slow" (виконавець - Kylie Minogue).

01.11.2014 між товариством з обмеженою відповідальністю "Ворнер/Чаппелл" (Російська Федерація, м. Москва) (надалі по тексту - ліцензіар) та товариством з обмеженою відповідальністю "Ворнер Мьюзік Україна" (Україна, м. Київ) (далі - ліцензіат) укладено ліцензійний договір №ВЧ-01112014/02-д.

Як вбачається з додатку №1 до ліцензійного договору №ВЧ-01112014/02-д від 01.11.2014 року, ліцензіар передав ліцензіату право на використання творів, зокрема, "Slow" (виконавець - Kylie Minogue).

При цьому, як зазначає позивач, актом фіксації № 21/02/16 від 26.02.2016 року, складеним представником організації колективного управління авторськими та суміжними правами та відеозаписом на відеокамеру було встановлено, що у приміщенні ресторану "Рафаель", розташованому за адресою: м. Київ, вул. Новоселицька, буд. 10, в якому здійснює господарську діяльністю товариство з обмеженою відповідальністю "Єврофуд Ренессанс", зафіксовано факт публічного виконання, зокрема, твору "Slow" (виконавець - Kylie Minogue).

Звертаючись з позовною заявою до місцевого господарського суду в обґрунтування своїх вимоги позивач вказував, використання відповідачем вищевказаного музичного твору у власній господарській діяльності відбулося без дозволу правовласника та без сплати авторської винагороди, чим порушено авторські права, передбачені вимогами п. "а", статті 50 Закону України "Про авторське право і суміжні права".

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про авторське право та суміжні права" (далі - Закон) майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями Закону, після чого ця особа стає суб'єктом авторського права.

За приписами частини першої статті 31 Закону автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані.

У пункті 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 року № 5 "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав" (надалі по тексту - постанова № 5) зазначено, що відповідно до статті 45 Закону суб'єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами: особисто, через свого повіреного, через організацію колективного управління.

Згідно з підпунктом "г" частини першої статті 49 Закону організації колективного управління повинні виконувати від імені суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав і на основі одержаних від них повноважень, зокрема, таку функцію: звертатися до суду за захистом прав суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав відповідно до статутних повноважень та доручення цих суб'єктів. При цьому окреме доручення для представництва в суді не є обов'язковим.

У пункті 49 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності" (надалі по тексту - постанова № 12) наведено, що організації колективного управління, які здійснюють управління майновими правами на твори, повинні довести наявність у них прав на управління авторськими майновими правами певного кола осіб.

Отже, у разі звернення організації колективного управління до суду з позовом про захист прав суб'єктів авторського права суд повинен з'ясовувати обсяг повноважень цієї організації згідно з договорами, укладеними цією організацією та суб'єктом авторського права. Якщо у організації колективного управління відсутні повноваження на управління майновими правами суб'єкта авторського права, зокрема, щодо конкретного твору, судам слід відмовляти у задоволенні позову цієї організації.

Відповідно до п. 28 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року №12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності", що діяла на момент прийняття рішення (далі - Постанова №12) зазначено, що з огляду на приписи ст. 33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України, в редакції, що діяла на момент прийняття рішення) щодо обов'язку доказування і подання доказів господарському суду у вирішенні питання про те, якій стороні належить доводити обставини, що мають значення для справи про захист авторського права чи суміжних прав, слід враховувати таке:

1) позивач повинен довести належність йому авторського права а також факт використання об'єктів даних прав відповідачем. У випадках коли права автора засвідчено свідоцтвом, виданим в установленому порядку уповноваженим органом, власник майнових прав інтелектуальної власності на твір, які було передано на зазначений у свідоцтві твір, звільняється від доведення належності йому відповідних прав; у таких випадках обов'язок доведення належності цих прав іншій особі, ніж та, що зазначена у свідоцтві покладається на відповідача.

Відповідно до п. 30.1 Постанови №12, у вирішенні спорів, пов'язаних з передачею авторського права, господарські суди повинні всебічно і повно досліджувати обставини щодо обсягу прав, які передано чи надано у використання за договором, строку дії авторського договору тощо. У разі коли з матеріалів справи вбачається, що мало місце неодноразове передання майнових прав на твір, господарському суду у розгляді справи необхідно з'ясовувати усі обставини, пов'язані із встановленням суб'єктів майнового права на твір і передачею (відчуженням) повністю чи частково прав таких суб'єктів. Зокрема, підлягають з'ясуванню питання про те, який саме обсяг майнових прав передано і чи дотримано при цьому вимоги Закону щодо авторського договору; яким у зв'язку з цим є обсяг майнового права відповідної особи тощо.

Отже, у разі відсутності свідоцтва на твір позивач повинен довести наявність майнових авторських прав щодо авторського договору, тобто від автора до кінцевого правовласника.

Враховуючи той факт, що матеріали справи не містять свідоцтва на музичний твір, не надано відповідного свідоцтва і апеляційному суду, колегія суддів вважає, що позивач зобов'язаний надати докази дотримання вимог Закону щодо авторського договору, тобто докази передачі майнових авторських прав на музичний твір від автора до позивача.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегією суддів відзначається, що на підтвердження передачі майнових авторських прав на музичний твір та їх умов організація надала лише ліцензійний договір № ВЧ-01 11201402-Д від 01.11.2014 року, укладений між ТОВ "Ворнер Мьюзік Україна" (Україна, м. Київ) та ТОВ "Ворнер/Чаппелл" (Російська Федерація, м. Москва), а відтак, встановити який саме обсяг прав щодо твору належав ТОВ "Ворнер/Чаппелл" (Російська Федерація, м. Москва) на момент укладення ліцензійного договору № ВЧ--Д від 01.11.2014 року з ТОВ "Ворнер Мьюзік Україна" (Україна, м. Київ) і чи мало право ТОВ "Ворнер/Чаппелл" (Російська Федерація, м. Москва) передавати ці права третім особам, не вбачається можливим.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо переходу виключних майнових авторських прав на музичний твір "Slow" від правовласників музичного твору до товариства з обмеженою відповідальністю "Ворнер Мьюзік Україна" (Україна, м. Київ). Не надано відповідних доказів і апеляційному суду.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості перевірки повноважень ТОВ "Ворнер/Чаппелл" (Російська Федерація, м. Москва) на передачу майнових прав на музичні твори третім особам, як того вимагають приписи п. 28 та 30.1 Постанови №12, а відтак даний договір є недостатнім для встановлення обставин справи (суб'єктності позивача) у розуміння ст. 77 Господарського процесуального кодексу (Обставини справи які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування).

При цьому, суд критично сприймає доводи позивача з посиланням на ст. 204 Цивільного кодексу України, оскільки оскаржуваним рішенням не ставиться під сумнів чинність і правомірність договору №АВ-24012014/01 про управління майновими авторськими правами від 24.01.2014 року, укладеного між приватною організацією "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" та товариством з обмеженою відповідальністю "Ворнер Мьюзік Україна" та ліцензійного договору №ВЧ-01112014/02-д від 01.11.2014 року укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Ворнер/Чаппелл" (Російська Федерація, м. Москва) та товариством з обмеженою відповідальністю "Ворнер Мьюзік Україна" (Україна, м. Київ), які долучені позивачем до матеріалів справи. Зазначені договори за своєю правовою природою є змішаними, тобто такі, що породжують не два зустрічних зобов'язання сторін, а два чи декілька зобов'язань на кожній стороні, що підпорядковуються різним інститутам цивільного права. В свою чергу, змішані договори складаються з консенсуальної частини, тобто вважаються укладеними і набувають юридичного значення з моменту досягнення угоди з основних умов договору та реальної частини, а саме вважаються укладеними, тобто набувають юридичного значення лише з моменту фактичного здійснення певних дій, які можуть бути реалізовані сторонами, а відтак, оскаржуваним рішенням місцевий господарський суд лише вказав на недостатність посилання на вищевказані договори, як на підставу доведеності факту наявності необхідного обсягу майнових прав позивача у вказаній справі та зазначив на необхідності їх доведення.

До того ж, інститут правомірності договору (ст. 204 Цивільного кодексу України) не є синонімом законності та об'єктивності договору. Правомірність вказує, що недійсність договору не встановлена законом і не визнана судом. Договір тільки тоді буде вважатись об'єктивним, коли буде відповідати цілям договору не тільки зовні, як це має місце в договорі № 01112014/02-д від 01.11.2014 року укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Ворнер/Чаппелл" (Російська Федерація, м. Москва) та товариством з обмеженою відповідальністю "Ворнер Мьюзік Україна" (Україна, м. Київ), а і по суті, тобто ліцензіар дійсно повинен мати відповідні повноваження передачі йому автором.

Доведення цих обставин покладається саме на позивача, оскільки він є ліцензіатом. Інститут правомірності договору не позбавляє заінтересовані особу від обов'язку доведення своєї позиції і подання відповідних доказів.

Суд апеляційної інстанції не вважає ліцензійний договір № 01112014/02-д від 01.11.2014 року укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Ворнер/Чаппелл" (Російська Федерація, м. Москва) та товариством з обмеженою відповідальністю "Ворнер Мьюзік Україна" (Україна, м. Київ) належним доказом наявності майнових авторських прав у позивача на музичний твір "Slow" (виконавець - Kylie Minogue).

Разом з тим, відповідно до п. 13.2. вищезазначеного ліцензійного договору, сторони домовились про те, що будь-який спір, що виникає на основі або в результаті даного договору (включно зі спором відносно порушення, існування, припинення або дійсності даного договору) або в зв'язку з означенням, підлягає винесенню на розгляд та остаточному вирішенню шляхом арбітражу у відповідності з регламентом ЛМТС (Лондонський міжнародний третейський суд), що діє в той час, трьома арбітрами, призначеними у відповідності з цим регламентом. Місцем проведення слухання такого арбітражного розгляду являється м. Лондон, Англія; процесуальним правом такого арбітражного розгляду є англійське право; мовою, що застосовується в арбітражному провадженні, є англійська мова; і призначаючим органом є ЛМТС. Рішення або арбітражне рішення арбітра є остаточним та обов'язковим для відповідних сторін та може бути приведено до виконання в будь-якому суді. Кожна із сторін, сплачує свої власні судові витрати (в тому числі серед іншого винагорода та витрати юристів) в зв'язку з арбітражним розглядом, а відтак, створює додаткові перепони для суб'єктів господарювання України, оскільки позбавляє реальної можливості звернення до українського суду з позовом про визнання недійсною зазначеної угоди, що загалом створює перепони для захисту порушених прав і законних інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту використання відповідачем музичного твору "Slow" (виконавець - Kylie Minogue) у приміщенні ресторану "Рафаель", розташованому за адресою: м. Київ, вул.Новоселицька, буд. 10, організацією надано відеозапис публічного сповіщення, акт фіксації № 21/02/16 від 26.02.2016 року, а також фіскальний чек від 26.02.2016 року.

Колегією суддів здійснено дослідження наявних в матеріалах справи доказів, зокрема, відеозапису фіксації факту порушення відповідачем авторських прав на публічне сповіщення.

При цьому, апеляційним судом відзначається, що звертаючись до місцевого господарського суду із позовною заявою організація зазначала, що фіксацію використання музичного твору здійснював представник організації ОСОБА_3 26.02.2016 року, а в акті фіксації № 21/02/16 від 26.02.2016 року зазначається, що представник відповідача відмовився назвати свої дані та підписати акт.

В акті № 21/02/16 від 26.02.2016 року зазначається, що його підписано представником організації ОСОБА_3, що діє на підставі довіреності, проте на відеозаписі ОСОБА_3 візуально відсутній, а доручення не демонструється, що унеможливлює ідентифікацію особи, яка здійснює відеозапис.

Крім того, в акті № 21/02/16 від 26.02.2016 року зазначено, що представник відповідача відмовився підписувати акт та назвати свої дані, але з відеозапису вбачається, що представникам відповідача не було запропоновано вказаний акт для ознайомлення та підписання.

При цьому, з відеозапису не можливо встановити, що акт № 21/02/16 від 26.02.2016 року заповнювався та підписувався у приміщенні ресторану "Рафаель", розташованому за адресою: м. Київ, вул.Новоселицька, буд. 10, а відтак, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо неможливості ствердження, що фіксація публічного виконання була здійснена належним чином, уповноваженими особами (оскільки не відомо, якою саме особою здійснювалась фіксація, не встановлено відношення її до організації колективного управління).

Відеозапис, зафіксований на диску для лазерних систем зчитування, не дає можливості достовірно ідентифікувати джерело походження звукових сигналів, зафіксованих записом, у зв'язку з поганою якістю запису. Зафіксовані на диску для лазерних систем зчитування звукові сигнали взагалі не можуть бути ідентифіковані в якості фонограм, а відтак, акт № 21/02/16 від 26.02.2016 року та відеозапис не є достатніми та допустимими доказами, як про то вірно зазначив суд першої інстанції, а отже немає можливості встановити, чи відеозапис було здійснено комплексно (одночасне поєднання зображення та звукового супроводу), без ознак монтажу (наприклад, без накладення звукового супроводу на візуальне відображення) перед здійсненням його запису на диск, наданий суду в якості доказу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що організацією не подано до суду належних та допустимих доказів, які підтверджують набуття останньою майнових авторських прав стосовно музичного твору "Slow" (виконавець - Kylie Minogue), а також, не доведено взагалі факту використання відповідачем музичного твору "Slow" (виконавець - Kylie Minogue) у приміщенні ресторану "Рафаель", розташованому за адресою: м. Київ, вул. Новоселицька, буд. 10, а відтак, у задоволенні позову приватної організації "Організація колективного управління авторськими і суміжними правами" слід відмовити з підстав недоведеності належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши представників сторнів, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення було повністю з'ясовано всі обставини справи та надано їм правильну юридичну оцінку. Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення господарського суду міста Києва від 29.05.2018 року судовою колегією не встановлено.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків місцевого господарського суду не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги приватної організації "Організація колективного управління авторськими і суміжними правами" судом не вбачається.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до приписів ст. 129 Госпдарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282, 283 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватної організації "Організація колективного управління авторськими і суміжними правами" на рішення господарського суду міста Києва від 29.05.2018 року у справі № 910/15991/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 29.05.2018 року у справі № 910/15991/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/15991/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.09.2018

Головуючий суддя А.А. Верховець

Судді О.М. Остапенко

В.О. Пантелієнко