ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.10.2018

Справа № 910/10690/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Бондаренко Г. П.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/10690/18

За позовом Приватного акціонерного товариства "Макрохім" (вул. Верхня, буд. 3, м. Київ, 01133)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОБІЗНЕС КОНСАЛТ" (вул. Лінійна, буд. 17, м. Київ 38, 03038)

про стягнення 279 939, 89 грн

Без виклику представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Макрохім" (далі – позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОБІЗНЕС КОНСАЛТ" (далі – відповідач) про стягнення 279 939, 89 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням з боку відповідача його зобов'язань за договором поставки № 333 від 02.09.2015, в частині оплати поставленого товару.

15.08.2018 Господарським судом міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи № 910/10690/18 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без виклику сторін; запропоновано сторонам надати докази по справі та повідомлено, що подання ними додаткових письмових доказів, висновків експертів, клопотань, заяв, пояснень, можуть бути подані до суду у строк до 15.09.2018, про що було постановлено відповідну ухвалу.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань” Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 15.08.2018 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 03038, м. Київ, вул. Лінійна, буд. 17.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ухвала суду від 15.08.2018 була вручена представнику відповідача 21.08.2018.

Приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

У ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, між позивачем, як постачальником та відповідачем, як покупцем було укладено договір поставки № 333 від 02.09.2015 (далі за текстом – договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов’язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити хімічну продукцію (далі – продукція) в асортименті, кількості та по цінам, викладеним в додатках до цього договору, які є його невід’ємною частиною.

Під додатками до договору розуміються рахунки та видаткові накладні, що видаються постачальником (п. 1.2. договору).

Поставка продукції здійснюється окремими партіями, відповідно до поданих покупцем та погоджених постачальником заявок на поставку продукції (п. 3.1. договору).

Згідно з п. 3.5. договору датою поставки є дата передачі продукції покупцю, зазначена в товарно–супровідних документах на продукцію. Датою переходу права власності на продукцію є дата поставки (п. 4.1. договору).

Відповідно до п. 5.3. договору, загальна сума договору складається з загальної вартості продукції, яка була поставлена постачальником під час дії договору та/або була зазначена у додатках.

Пунктом 6.1 договору визначено, що покупець має здійснити оплату поставленої продукції в строк, що не перевищує 30 календарних днів з дати поставки продукції.

Згідно з п. 10.3. договору, у випадку порушення строку оплати продукції, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (що діяла у період за який сплачується пеня), від несплаченої суми за кожний день прострочки.

Строк, визначений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України до сторін не застосовується (п. 10.8. договору).

Відповідно до п. 13.1. договору (в редакції викладеній в угоді про внесення змін до договору від 30.12.2017) договір вступає в силу з моменту його підписання повноважними представниками сторін і діє до 31.12.2018.

На виконання договору позивач поставив відповідачу в період з 19.01.2018 по 21.06.2018 продукцію на загальну суму 308 877, 60 грн, за видатковими накладними, копії яких наявні в матеріалах справи, а саме: № МХ001591 від 19.01.2018 на суму 83 898, 60 грн; № МХ002062 від 25.01.2018 на суму 39 994, 50 грн; № МХ003387 від 07.02.2018 на суму 4 276, 50 грн; № МХ010181 від 06.04.2018 на суму 48 000, 00 грн; № МХ012029 від 23.04.2018 на суму 75 450, 00 грн; № МХ014312 від 16.05.2018 на суму 21 000, 00 грн; № МХ015630 від 30.05.2018 на суму 2 628, 00 грн; № МХ16569 від 07.06.2018 на суму 24 750, 00 грн; № МХ017960 від 21.06.2018 на суму 8 880, 00 грн.

Вартість поставленої продукції була оплачена відповідачем частково на загальну суму 62 961, 18 грн: 24.05.2018 – 7 966, 68 грн; 19.06.2018 – 25 000, 00 грн; 02.07.2018 – 14 994, 50 грн; 31.07.2018 – 15 000, 00 грн.

За розрахунком позивача, заборгованість відповідача за договором складає 245 916, 42 грн. Доказів сплати такої заборгованості матеріали справи не містять.

Предметом позову у справі є матеріально – правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 245 916, 42 грн основної заборгованості, 28 965, 83 грн пені та 2 609, 61 грн 3 % річних за загальний період прострочення з 19.02.2018 по 06.08.2018, 2 448, 03 грн інфляційних втрат за березень – червень 2018 року.

Договір, укладений між сторонами, є договором поставки, а відтак у відповідній частині між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України (далі за текстом – ЦК України), ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України (далі за текстом – ЦК України) є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Як встановлено судом, позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства та умов договору поставлено відповідачу товар на загальну суму 308 877, 60 грн, що підтверджується матеріалами справи, які відповідач в силу положень п. 6.1. договору був зобов’язаний оплатити в строк, що не перевищує 30 календарних днів з дати поставки продукції, тобто відповідач був зобов’язаний оплатити 83 898, 60 грн до 18.02.2018 включно, 39 994, 50 грн - до 24.02.2018 включно, 4 276, 50 грн – до 09.03.2018 включно, 48 000, 00 грн до 07.05.2018 включно, 75 450, 00 грн – до 23.05.2018 включно, 21 000, 00 – до 15.06.2018 включно, 2 628, 00 грн – до 29.06.2018 включно, 24 750, 00 грн до 07.07.2018 включно, 8 880, 00 грн - до 21.07.2018 включно.

Враховуючи, що відповідачем поставлений товар був оплачений частково на суму 62 961, 18 грн, станом на момент подання позовної заяви та вирішення спору заборгованість відповідача перед позивачем складає 245 916, 42 грн, доказів сплати якої відповідачем суду не надано.

Позивачем умови договору виконані в повному обсязі, у відповідності до вимог чинного законодавства та умов договору. Відповідачем, в свою чергу, жодних претензій у строки визначені договором, щодо невідповідності поставки умовам договору не заявлялось та доказів іншого суду не надано.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів на підтвердження сплати заборгованості у розмірі 245 916, 42 грн відповідачем суду не надано.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за договором в сумі 245 916, 42 грн належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, строк оплати товару, у відповідності до п. 6.1. договору є таким, що настав, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 245 916, 42 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 ГК України, відповідач є порушником зобов’язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Штрафними санкціями у ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняться через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано.

В п. 10.3., 10.8 договору сторонами було погоджено сплату покупцем пені у випадку несвоєчасної оплати продукції в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочки, при цьому строк визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, до сторін не застосовується.

Таким чином, сторонами в договорі було погоджено інший строк нарахування пені, ніж визначено в ч. 6 ст. 232 ГК України.

Судом встановлено, що відповідачем було допущено прострочення строків оплати визначених п. 6.1 договору, оплата поставленої продукції здійснена не була, відповідно є підстави для стягнення з відповідача пені за період прострочення визначений позивачем з 19.02.2018 по 06.08.2018 в розмірі 28 965, 83 грн.

Позовна заява містить розрахунок суми пені згідно п. 10.3. договору, при перевірці якого судом встановлено, що позивач правильно здійснив вказаний розрахунок.

Згідно ст. 229 ГК України та ст.625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов’язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача індексу інфляції нарахованого на суму боргу та 3 % річних ґрунтуються на законі (п. 2 ст. 625 ЦК України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов’язання, позовні вимоги позивача в частині стягнення 3 % річних та індексу інфляції нарахованого на суму боргу підлягають задоволенню відповідно до наведеного в позовній заяві розрахунку. При здійсненні перевірки розрахунку 3% річних та індексу інфляції, нарахованих позивачем, судом встановлено, що ним правильно здійснено вказаний розрахунок.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги або свідчили про відсутність у відповідача обов'язку сплати заборгованості у заявленому позивачем розмірі.

Стаття 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, оцінивши подані докази, які досліджені в судовому засіданні, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В:

1. Позов Приватного акціонерного товариства "Макрохім" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОБІЗНЕС КОНСАЛТ" про стягнення 279 939, 89 грн задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОБІЗНЕС КОНСАЛТ" (вул. Лінійна, буд. 17, м. Київ 38, 03038; ідентифікаційний код 35467913) на користь Приватного акціонерного товариства "Макрохім" (вул. Верхня, буд. 3, м. Київ, 01133; ідентифікаційний код 24720905) 245 916 (двісті сорок п’ять тисяч дев’ятсот шістнадцять) грн 42 коп. основної заборгованості, 28 965 (двадцять вісім тисяч дев’ятсот шістдесят п’ять) грн 83 коп. пені, 2 609 (дві тисячі шістсот дев’ять) грн 61 коп. 3% річних, 2 448 (дві тисячі чотириста сорок вісім) грн 03 коп. інфляційних втрат та 4 199 (чотири тисячі сто дев’яносто дев’ять) грн 10 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 10.10.2018.

Суддя                                                                                          Г.П. Бондаренко