ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"19" вересня 2018 р. Cправа № 902/244/18

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом: Військової частини НОМЕР_1 , м. Калинівка, Вінницька область

до: Фізичної особи-підприємця Гаркуши Юрія Миколайовича, с.Степанівка, Вінницький район, Вінницька область

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Фідобанк", м. Київ

про стягнення 249 514,02 грн заборгованості
За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.
За участю представників:
позивача: Гусонька Віктор Володимирович, довіреність № 776 від 23.02.2018 р. діє до 31.12.2018 р.; паспорт НОМЕР_2 виданий Сахновщинським РВ УМВС України в Харківській області 13.04.2000 р.

відповідача: ОСОБА_1 , договір про надання професійної правничої допомоги в галузі права № 94/18г від 18.07.2018 р.; посвідчення адвоката № 49 від 15.10.2015 р.

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства "Фідобанк": не з`явився.

прокурор: Плотицький Олег Маратович, службове посвідчення № 049445 від 12.03.2018 р. (прокурор військової прокуратури Вінницького гарнізону).

В С Т А Н О В И В :
Військовою частиною НОМЕР_1 подано позов до Фізичної особи-підприємця Гаркуши Юрія Миколайовича про стягнення 249 514 грн 02 коп. заборгованості з яких 188 739 грн 80 коп. безпідставно набуті грошові кошти та 60 774 грн 22 коп. штрафні санкції за Договором про закупівлю майна (за кошти Державного бюджету України) № 8 від 23.02.2016 р.

Ухвалою суду від 22.05.2018 р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 902/244/18 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 20.06.2018 р.

20.06.2018 р. в судовому засідлані оголошено перерву до 04.07.2018 р. Крім того відхилено усне клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку спрощеного провадження про що постановлено ухвалу занесену до протоколу судового засідання.

04.07.2018 р. на адресу суду надійшов відзив ФОП Гаркуша Ю.М. на позовну заяву б/н від 03.07.2018 р. в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позову військової частини в повному обсязі.

За результатом проведення судового засідання 04.07.2018 р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву в підготовчому засіданні на 25.07.2018 р. про що постановлено ухвалу занесену до протоколу судового засідання.

24.07.2018 р. представником позивача до суду подано відповідь на відзив вих. № 3012 від 24.07.2018 р. в якому Військова частина НОМЕР_1 заявлений позов підтримує в повному обсязі.

25.07.2018 р. представником відповідача до суду подано клопотання б/н від 24.07.2018 р. про долучення до матеріалів справи додаткових документів.

Ухвалою суду від 25.07.2018 р. відкладено підготовче засідання до 20.08.2018 р.

Крім того ухвалою суду від цієї ж дати залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Фідобанк".

06.08.2018 р. на адресу суду від Військової прокуратури Вінницького гарнізону Центрального регіону України надійшла заява № 3/3638 від 06.08.2018 р. про вступ прокурора у справу, яку ухвалою від 20.08.2018 р. залишено без руху.

15.08.2018 р. представником відповідача подано до суду заперечення на відповідь відзив б/н від 14.08.2018 р.

20.08.2018 р. на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи повідомлення про відмову від прийняття виконання за Договором № 8 від 23.02.2016 р. та супровідний лист б/н від 17.08.2018 р., яким долучено до матеріалів справи докази на виконання вимог ухвали від 25.07.2018 р.

За результатами підготовчого судового засідання 20.08.2018 р. суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті про що постановлено ухвалу занесену до протоколу судового засідання.

Крім того, ухвалою суду від 20.08.2018 р. призначено у справі судове засідання для розгляду її по суті на 21.08.2018 р.

Також, 20.08.2018 р. до суду надійшов лист вих. № 9/3800 від 20.08.2018 р. Військової прокуратури Вінницького гарнізону Центрального регіону України про усунення недоліків заяви про вступ прокурора у справу.

Ухвалою суду від 21.08.2018 р. відкладено розгляд справи до 12.09.2018 р.

11.09.2018 р. до суду від третьої особи - Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" надійшли пояснення по справі б/н від 07.09.2018 р.

В судове засідання 12.09.2018 р. представник третьої особи - ПАТ "Фідобанк" не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином ухвалою суду, яка надсилалась йому рекомендованою кореспонденцією.

Факт належного повідомлення третьої особи підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення № 671 та письмовим поясненням ПАТ "Фідобанк" по справі б/н від 07.09.2018 р.

При цьому статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

В свою чергу у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Шульга проти України" та справі "Красношапка проти України" зазначено, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ та організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на вищевказане, враховуючи наявні в справі докази стосовно повідомлення ПАТ "Фідобанк" про розгляд справи в суді, а також той факт, що у відповідності до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про можливість здійснення розгляду даної справи за відсутності третьої особи.

12.09.2018 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 13.09.2018 р. за результатом якого оголошено перерву до 17.09.2018 р.

Після перерви в судовому засіданні (17.09.2018 р.) склад учасників судового процесу не змінився.

Розгляд справи здійснюється з фіксуванням судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Прокурор та представник позивача в ході розгляду справи заявлений позов підтримали та просили суд його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в свою чергу позов не визнав з підстав наведених у поданому до суду відзиві на позовну заяву та запереченні на відзив на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається із змісту позовної заяви, відповіді на відзив та поданих до суду доказів позивач в якості підстави заявлених позовних вимог посилається на укладення з відповідачем Договору згідно якого було перераховано кошти на поставку товару, яку ФОП Гаркуша Ю.М. фактично не здійснено, що безпосередньо підтверджується вироками у кримінальних справах, в зв`язку з чим Військовою частиною НОМЕР_1 як наслідок тривалого невиконання відповідачем свого зобов`язань було втрачено інтерес до його виконання та повідомлено останнього про відмову від прийняття виконання зобов`язання внаслідок прострочення боржника.

Такими чином, за твердженням Військової частини НОМЕР_1 , грошові кошти в сумі 188 739 грн 80 коп. набуто та збережено відповідачем на підставі (Договору), яка згодом відпала у зв`язку з відмовою позивача від прийняття виконання зобов`язання.

На підтвердження зазначених обставин, позивачем, окрім іншого, долучено до матеріалів справи Договір про закуплю майна (за кошти Державного бюджету України) № 8 від 23.02.2016 р., платіжне доручення № 3 від 13.05.2016 р., видаткову накладу № ЮМ 0000400 від 12.05.2016 р., вироки Калинівського районного суду Вінницької області у кримінальних справах № 132/1011/17 та № 132/2848/17, в яких встановлено відсутність фактичної поставки за Договором та повідомлення про відмову від прийняття виконання внаслідок прострочення боржника.

З огляду на вказане, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 188 739 грн 80 коп. безпідставно набутих грошових коштів та 60 774 грн 22 коп. штрафних санкцій, з яких 34 350 грн 64 коп. пені, 26 423 грн 58 коп. штрафу нарахованих у період наявності зобов`язальних відносин між сторонами.

В якості правової підстави позову позивач зазначає положення ст.ст. 20, 175, 222, 232 ГК України, ст.ст. 11, 20, 509, 626, 1212 ЦК України.

Відповідач у поданому до суду відзиві на позовну заяву проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на наступні обставини:

- ФОП Гаркуша Ю.М. з метою виконання укладеного між ним та позивачем Договору через програмний комплекс "Клієнт Банк" було оформлено платіжні доручення на придбання товару, однак ПАТ "Фідобанк" було відхилено здійснення з відповідачем будь-яких грошових переказів, в зв`язку розпочатою процедурою виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації;

- враховуючи те, що невиконання ФОП Гаркуша Ю.М. взятих зобов`язань за Договором зумовлено введення тимчасової адміністрації в ПАТ "Фідобанк", відповідач з урахуванням положень 218 ГК України не несе відповідальності за порушення його умов оскільки ним було вжито усіх можливих заходів для виконання Договору;

- посилання позивача на приписи ст. 1212 ЦК України є неправомірним, оскільки відповідач набув майно (грошові кошти) за існування достатніх правових підстав, а саме на підставі укладеного у Договору № 8 від 23.02.2016 р. доказів визнання якого недійсним або його розірвання не надано.

У відповіді на відзив позивач не погоджується з позицією відповідача викладеною у відзиві, з огляду на наступне:

- введення тимчасової адміністрації в ПАТ "Фідобанк" внаслідок чого, як стверджує відповідач, останній був позбавлений можливості належним чином виконати взяті на себе зобов`язання за Договором, відноситься до комерційних ризиків, оскільки відповідач був вільним у виборі банку для відкриття поточного рахунку і міг вибрати будь-який банк України, тому дана обставина не звільняє його від відповідальності за невиконання свого зобов`язання за Договором.

Крім того, рішення НБУ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" до категорії неплатоспроможних" було прийнято 20.05.2016 р., тоді як відповідач повинен був виконати свої зобов`язання починаючи з 23.02.2016 р. (зобов`язання з постачання товару виникло у відповідача з моменту укладення договору та мало бути виконане без попередньої оплати згідно Договору).

- аргументи відповідача стосовно неправомірності посилання на приписи ст. 1212 ЦК України є необґрунтованим, оскільки відповідач зобов`язаний повернути грошові кошти отримані згідно підстави, яка згодом відпала.

Відповідач у запереченні на відзив просить суд відмовити у задоволенні позову військової частини в повному обсязі, посилаючись на мотиви та обставини, які аналогічними за змістом та викладенні останнім у відзиві на позовну заяву. Додатково останнім на підтвердження своїх доводів наведено практику Верховного Суду України стосовно застосування положень ст. 1212 ЦК України.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 23.02.2016 р. між Військовою частиною НОМЕР_1 (Замовник, Позивач) та Фізичною особою-підприємцем Гаркушою Юрієм Миколайовичем (Постачальник, Відповідач) укладено договір по закупівлю майна (за кошти Державного бюджету України) № 8 (Договір) відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується відвантажити Військовій частині НОМЕР_1 , а замовник забезпечити приймання та оплату продукції в асортименті, кількості, у строки (терміни) і за цінами згідно з положеннями цього договору та нижченаведеною специфікацією (а.с.16-20, т. 1).

Згідно із п. 3.2. Договору приймання продукції за кількістю та якістю оформлюється актом, який складає представник замовника в останній день приймання продукції або накладною. Належним чином оформлений акт або накладна є підтвердженням приймання продукції.

Відповідно до п.п. 4.1.-4.3. Договору платником за цим Договором є Військова частина НОМЕР_1 . Загальна вартість продукції, що підлягає поставці та оплаті за цим договором становить 188 739 грн 80 коп. Розрахунок за продукцію здійснюється лише після її фактичного отримання замовником та за фактично отриману продукцію на підставі належним чином оформлених актів приймання та рахунків-фактур, накладних постачальника протягом 15 банківських днів.

У разі порушення постачальником порядку поставки продукції, її кількості та якості, термінів та строків, які визначені у специфікації, при зміні постачальником в односторонньому порядку умов Договору замовник, в односторонньому порядку, має право: відмовитися від прийняття подальшого виконання зобов`язань постачальником за Договором; відмовитися від встановлення на майбутнє господарських відносин з постачальником (абз. 2 п. 6.2. Договору).

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє з дати набрання ним чинності до 01.12.2016 р. (п.п. 9.1., 10.1. Договору).

16.05.2016 р. Військовою частиною НОМЕР_1 згідно платіжного доручення № 3 від 13.05.2016 р. перераховано на рахунок Фізичної особи-підприємця Гаркуші Юрія Миколайовича № НОМЕР_3 розміщений у ПУАТ "Фідобанк" грошові кошти в розмірі 188 739 грн 80 коп. з призначенням платежу: "2101210; 2210; за пожежне майно; згідно договору № 8 від 23.02.2016 р.; накладна № ЮМ-0000400 від 12.05.2016 р.; без ПДВ" (а.с. 22, т. 1).

Відповідачем в свою чергу, після отримання вищевказаних коштів, обумовлену Договором продукцію військовій частині не поставлено, в зв`язку з чим позивач двічі звертався до останнього з листами вих. № 2385 від 16.08.2016 р. та вих. № 3418 від 24.11.2016 р. з проханням негайного здійснення поставки продукції визначеної Договором та листом вих. № 545 від 21.02.2017 р. стосовно надання інформації щодо виконання договору (а.с. 23-25, т. 1).

Відсутність фактичного постачання товару за Договором підтверджується вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 26.04.2017 р. у кримінальній справі № 132/1011/17 по обвинуваченню ОСОБА_2 (командира військової частини НОМЕР_1 ) у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України та вироком від 21.11.2017 р. у кримінальній справі № 132/2848/17 по обвинуваченню ОСОБА_3 (завідувача сховища військової частини НОМЕР_1 ) у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України (а.с. 81-88, т. 1).

Даними вироками визнано винним вказаних посадових осіб у вчиненні кримінальних правопорушень за наслідком яких 16.05.2016 р. згідно платіжного доручення № 3 від 13.05.2016 р. з рахунку Військової частини НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_3 ФОП ОСОБА_4 в ПУАТ "Фідобанк" здійснено перерахунок коштів у сумі 188 739 грн 80 коп. за фактично не поставлені товарно-матеріальні цінності за договором № 8 від 23.02.2016 р. на підставі видаткової накладної № ЮМ-0000400 від 12.05.2016 р.

Вироки суду у зазначених кримінальних справах, зокрема факти вчинення винними особами кримінальних правопорушень наслідком яких є перерахування коштів за фактично не поставлені товарно-матеріальні цінності за Договором, в силу приписів ч. 6 ст. 75 ГПК України є преюдиційними для розгляду даної справи, в зв`яжу з чим останні є такими, що не підлягають доказуванню.

Крім того, невиконання умов Договору щодо постачання товару не заперечується самим відповідачем в ході розгляду даної справи.

27.04.2017 р. позивач звернувся до відповідача з претензією вих. № 1235 від 27.04.2018 р. з вимогою негайно відшкодувати сплачену останньому суму на виконання умов Договору у розмірі 188 739 грн 80 коп. та суму штрафних санкцій у розмірі 61 151 грн 70 коп. (а.с. 26-28, т. 1).

29.01.2018 р. Військовою частиною НОМЕР_1 вдруге направлено Фізичній особі-підприємцю Гаркуші Юрію Миколайовичу претензію вих. 472 від 29.01.2018 р. з проханням невідкладно перерахувати позивачу суму сплачених ним коштів на виконання умов Договору (за непоставлену продукцію) у розмірі 188 739 грн 80 коп. та суму неустойки у розмірі 60 774 грн 22 коп. (а.с. 29-32, т. 1).

Однак, як стверджується матеріалами справи, вказану суму коштів відповідачем не повернуто позивачу.

24.07.2018 р. позивачем надіслано на адресу відповідача повідомлення вих. № 3013 від 24.07.2018 р. про відмову від прийняття виконання внаслідок прострочення боржника у зв`язку зі значним простроченням ФОП Гаркушою Ю.М. виконання господарського зобов`язання за Договором та втратою інтересу його, як кредитора, до виконання зазначеного зобов`язання (а.с. 138, 142-143, т. 1).

Також в справі міститься довідка ПУАТ "Фідобанк" від 03.09.2018 р. згідно якої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було включено вимоги ФОП Гаркуши Юрія Миколайовича до переліку (реєстру) вимог кредиторів ПУАТ "Фідобанк", акцептованих уповноваженою особою Фонду на наступних умовах: 1) черговість задоволення 7 черга; 2) акцептована сума 208 615 грн 98 коп. (а.с. 203, т. 1).

Крім того, наявні листи відповідача адресовані позивачу та третій особі (ПАТ "Фідобанк") від 19.07.2018 р. з пропозицією укладення трьохстороннього договору між Військовою частиною НОМЕР_1 , ФОП Гаркуша Ю.М. та ПАТ "Фідобанк", або уповноваженою особою гарантування вкладів фізичних осіб, про заміну сторони боржника з ФОП Гаркуша Ю.М. на ПАТ "Фідобанк", або уповноваженою особою гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 98-102, т. 1).

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Згідно із ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Приписами ст.174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з поміж іншого внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача обґрунтована приписами ст. 1212 ЦК України про стягнення грошових коштів набутих та збережених відповідачем на підставі, яка згодом відпала у зв`язку з відмовою позивача від прийняття виконання зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність достатньої правової підстави або те, що така підстава відпала.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 р. у справі № 910/9072/17.
Таким чином, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Зокрема, внаслідок відмови кредитора від прийняття виконання у зв`язку тим, що виконання зобов`язання втратило інтерес для нього через прострочення боржника.

У даному випадку, відмова замовника від договору може бути підставою для вимоги про стягнення коштів перерахованих на виконання Договору на підставі ст.1212 ЦК України (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2018 р. у справі № 910/9055/17).

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2018 р. у справі № 334/2517/16-ц).

Умовами абз. 2 п. 6.2. Договору сторонами погоджено, що у разі порушення постачальником порядку поставки продукції, її кількості та якості, термінів та строків, які визначені у специфікації, при зміні постачальником в односторонньому порядку умов Договору замовник, в односторонньому порядку, має право: відмовитися від прийняття подальшого виконання зобов`язань постачальником за Договором; відмовитися від встановлення на майбутнє господарських відносин з постачальником.

24.07.2018 р. позивачем надіслано на адресу відповідача повідомлення вих. № 3013 від 24.07.2018 р. про відмову від прийняття виконання внаслідок прострочення боржника у зв`язку зі значним простроченням ФОП Гаркушою Ю.М. виконання господарського зобов`язання за Договором та втратою інтересу його, як кредитора, до виконання зазначеного зобов`язання.

Зазначене повідомлення отримано відповідачем особисто 27.07.2018 р., що підтверджується інформацією отриманою з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень.

Такими чином, матеріалами справи стверджується, що відповідач попередньо оплачену позивачем продукцію не поставив, у той час як позивач, у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання за Договором, втративши інтерес до виконання такого обов`язку, у передбаченому законом порядку відмовився від прийняття виконання зобов`язання, а відтак правова підстава набуття коштів за виконання такого зобов`язання (Договору) відпала.
При цьому суд констатує, що законодавством не визначено спеціального порядку для зміни або розірвання договорів, певного виду, зокрема договору поставки. Договором також не встановлено з якого моменту останній припиняє свою дію, в зв`язку з односторонньою відмовою, а тому зобов`язання (договір) є припиненим з моменту одержання контрагентом повідомлення про односторонню відмову від нього (за аналогією з офертою та акцептом при укладенні договору).

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ГК України, ч. 3 ст. 612 ЦК України, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Частиною 2 ст. 622 ЦК України встановлено, що уразі відмови кредитора від прийняття виконання, яке внаслідок прострочення втратило для нього інтерес (стаття 612 ЦК України), боржник звільняється від обов`язку виконати зобов`язання в натурі.

Отже, відмова кредитора від прийняття простроченого виконання припиняє зобов`язання, оскільки припинення зобов`язання в силу відмови кредитора від прийняття простроченого виконання тягне і припинення зустрічного зобов`язання сторони, яка відмовилася від прийняття виконання. Проте, у випадку, коли сторона, яка відмовилася від прийняття виконання, своє зобов`язання виконала раніше, наступають наслідки, передбачені ст. 1212 Цивільного кодексу України.

За вказаних обставин, суд приходить до переконливого висновку про наявність факту порушення відповідачем прав позивача за захистом яких останній звернувся, позаяк матеріалами справи підтверджено факт набуття та збереження відповідачем коштів на підставі, яка згодом відпала у зв`язку з відмовою позивача від прийняття виконання зобов`язання.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення безпідставно набутих (збережених) грошових коштів нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі в сумі 188 739 грн 80 коп.
Також судом розглянуто вимоги позивача про стягнення з відповідача 60 774 грн 22 коп. штрафних санкцій, з яких 34 350 грн 64 коп. пені, 26 423 грн 58 коп. штрафу (13 211 грн 79 коп. + 13 211 грн 79 коп.) нарахованих у період наявності зобов`язальних відносин між сторонами, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із ч. 4 ст. 231 ГК України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості (ч. 2 ст. 231 ГК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Розділом 6 Договору сторона погоджено відповідальність сторін.

Зокрема, п. 6.1. Договору сторонами погоджено, що за порушення строків поставки продукції постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості продукції, з якої допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості. За відмову від поставки або не поставку (недопоставку) продукції з постачальника стягується штраф у розмірі 7 відсотків вартості непоставленої (недопоставленої) продукції.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача пені та штрафу є правомірними та обґрунтованими, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства України та умовам укладеного Договору.

Перевіркою за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора обрахунку пені та штрафу, судом встановлено, що він виконаний позивачем арифметично вірно з огляду на що вимоги військової частини в цій частині підлягають задоволенню судом у заявленому розмірі.

При цьому судом враховується, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

У справі, що розглядається, Договором передбачено господарсько-правову відповідальність замовника у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу за порушення умов цього договору.

Зокрема, у пункті 6.1. Договору сторони погодили право замовника вимагати сплатити пені у розмірі 0,1 відсотка вартості продукції, з якої допущено прострочення виконання за кожний день прострочення та штрафу у розмірі 7 відсотків вказаної вартості за прострочення строку поставки товару понад 30 днів. Крім того узгоджено сплату штрафу у розмірі 7 відсотків вартості непоставленої (недопоставленої) продукції за відмову від поставки або не поставку зазначеної продукції.

Наведений пункт Договору відповідає вимогам статей 549, 627 ЦК, статей 230, 231 ГК та не визнано недійсним, в зв`язку з чим одночасне стягнення пені та штрафу не суперечить статті 61 Конституції України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 09.04.2012 р. у справі № 3-88гс11, від 27.04.2012 р. у справі № 3-24гс12; постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.02.2018 р. у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17, від 09.07.2018 р. у справі № 903/647/17 та від 08.08.2018 р. у справі № 908/1843/17.

Крім того, суд відзначає, що погодження сторонами в Договорі відповідальності у вигляді сплати пені за порушення строків поставки продукції, штрафу за допущення прострочення виконання зобов`язання з поставки продукції понад 30 днів, а також штрафу за відмову від поставки або не поставку (недопоставку) продукції відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України, а також приписам статей 546 ЦК України, статті 231 ГК України, тому одночасне стягнення вказаних штрафних санкцій не суперечить статті 61 Конституції України, позаяк останні встановлені за порушення, які не є тотожними (п. 14 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.05.2018 р. у справі № 910/6046/16).

Заперечення відповідача викладенні у відзиві на позовну заяву та заявлені в усних поясненнях в ході розгляду справи судом оцінюються критично та не беруться до уваги, оскільки спростовуються вище встановленими обставинами справи та наявним в ній доказами.

Зокрема судом критично оцінюються посилання відповідача стосовно відсутності підстав для застосування ст. 1212 ЦК України, оскільки повідомлення про відмову від прийняття виконання внаслідок прострочення боржника позивачем йому надіслано під час розгляду даної справи, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принципи верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Статтею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" Судом констатовано, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Таким чином, ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Згідно із ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому у рішенні у справі "Пантелеєнко проти України" Європейським судом з прав людини зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так самовстановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського cуду з прав людини у справі "Дорани проти Ірландії").

В свою чергу у рішенні по справі "Каіч та інші проти Хорватії" Європейським cудом з прав людини вказано, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права

Отже, держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частинами 1, 3 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини викладеною в рішеннях у справах "Walchli v. France", "ТОВ "Фріда" проти України" при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлений законом.

У своєму рішенні у справі "Хутман і Меус проти Бельгії" Європейський cуд з прав людини зазначив, що національні органи повинні тлумачити та застосовувати своє національне законодавство без зайвого формалізму.

Надмірний формалізм може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно із пунктом 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського cуду з прав людини у справі "Зубац проти Хорватії").

Таким чином захист порушених прав особи, що звернулась до суду підлягає здійсненню у світлі дотримання принципів встановлених ст. 6 Конвенції, ключовим з яких принцип верховенства права, реалізація якого здійснюється судом із урахування сукупності встановлених обставин справи та норм законодавства, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами спору.

При цьому, визначальним в даному аспекті є ефективний захист порушених прав особи, такий захист, який за наслідком прийняття судом рішення, як процесуального інструменту захисту, забезпечить відновлення зазначених прав.

Тобто, приймаючи рішення у справі суд з урахуванням наведених вище норм та практики ЄСПЛ встановивши порушення прав особи, яка звернулась з позовом до суду повинен здійснити відновлення вказаних прав невдаючись при цьому до зайвих процедурних формальностей, врахування яких спричинило б відмову у відновленні права порушення якого є очевидним та підтверджено доказами, та мало б наслідком вжиття особою повторних заходів по його відновленню.

З урахуванням викладеного, на думку суду, врахування доводів відповідача стосовно відсутності підстав для застосування ст. 1212 ЦК України, оскільки повідомлення про відмову від прийняття виконання внаслідок прострочення боржника позивачем йому надіслано під час розгляду даної справи є тим самим проявом надмірного формалізму, що не узгоджується з метою здійснення правосуддя, якою є відновлення порушених прав особи, позаяк матеріалами справи підтверджено порушення прав позивача зі сторони відповідача на протязі тривалого часу з моменту укладення Договору та як наслідок втрату інтересу зі сторони Військової частини до виконання ФОП Гаркушем Ю.М. договірних зобов`язань та надіслання відповідачу повідомлення про відмову від Договору.

При цьому, про втрату інтересу позивача, як замовника, до виконання відповідачем зобов`язань за Договором також свідчать наявні в справі претензії адресовані відповідачу вих. № 1235 від 27.04.2018 р. та вих. 472 від 29.01.2018 р. про негайне відшкодування суми сплачених військовою частиною коштів на виконання Договору, зміст яких зводиться до втрати інтересу позивача до виконання договірного зобов`язання та які враховуючи приписи ст. 202, ч. 2 ст. 205 ЦК України можуть слугувати доказом волевиявлення позивача до відмови від прийняття простроченого зобов`язання (постанова Вищого господарського суду України від 09.04.2013 р. у справі № 5011-23/13357-2012).

Враховуючи викладене, суд, приймаючи рішення у даній справі, керуючись принципом верховенства права та завданнями господарського судочинства, здійснивши оцінку наявних в матеріалах справи доказів кожного окремо та в їх системній сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для захисту порушеного права позивача згідно із приписами ст. 1212 ЦК України.

Також, з огляду на встановленні обставини справи, судом не беруться до уваги доводи відповідача стосовно необґрунтованості посилання позивача на приписи ст.1212 ЦК України мотивовані отриманням ним коштів за Договором, оскільки підставою для задоволення позову у даній справі є безпідставне збереження коштів відповідачем отриманих згідно Договору від якого в подальшому замовник у зв`язку із втратою інтересу зумовленою невиконанням зобов`язання відмовився в односторонньому порядку. При цьому, наявність підстав для застосування приписів ст.1212 ЦК України підтверджується наведеною вище практикою Великої Палати Верховного Суду.

Щодо усних тверджень відповідача стосовно того, що він не власником коштів розміщених на рахунках ПАТ "Фідобанк" в якому введено тимчасову адміністрацію, суд зазначає.

Загальний порядок здійснення переказу коштів в Україні, а також відповідальність суб`єктів переказу регулюються Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Статтею 1 ЗУ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі.

Відповідно до п. 32.3 ст. 32 вказаного Закону банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 Закону

За приписами п. 30.1 ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Такими чином, власником коштів, що містяться на рахунках ПАТ "Фідобанк" з в даному випадку є відповідач з моменту зарахування останніх на його рахунок.

З огляду на вказане доводи відповідача які зводяться фактично до необхідності заміни боржника у спірному правовідношенні з ФОП Гаркуші Ю.М. на ПАТ "Фідобанк" мотивовані знаходження коштів останнього на рахунках ПАТ "Фідобанк" є безпідставним, оскільки обставини щодо перерахунку (перебування) зазначених коштів на рахунках банку є взаємовідносинами відповідача із банківською установою, яка не є стороною спірних правовідносин.

При цьому, як слідує з наявної в справі довідки ПАТ "Фідобанк" від 03.09.2018 р. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було включено вимоги ФОП Гаркуши Ю.М. до переліку (реєстру) вимог кредиторів ПУАТ "Фідобанк" на наступних умовах: 1) черговість задоволення 7 черга; 2) акцептована сума 208 615 грн 98 коп., що свідчить про можливість отримання останнім коштів за результатами завершення ліквідаційної процедури зазначеного банку.

Крім того судом залишаються поза увагою посилання відповідача на обставини звільнення його від відповідальності, мотивовані невиконання ним своїх договірних зобов`язань у зв`язку із введення в ПАТ "Фідобанк" тимчасової адміністрації та введення мораторію на виконання банком своїх зобов`язань перед клієнтами, позаяк зазначене в розумінні приписів ст. 218 ГК України не обставиною непереборної сили, що звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, а остання відноситься до групи "комерційні ризики", оскільки відповідач був вільний у виборі комерційного банку для відкриття поточного рахунку та міг вибрати будь-який інший банк України.

При цьому суд відзначає, що згідно зі ст. 42 ГПК України, підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладення на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

Отже, укладаючи договір з позивачем та погоджуючи у відповідності до приписів ст.ст. 627, 628 ЦК України його умови та відповідальність за невиконання Договору, відповідач являючись юридичною особою, яка здійснює підприємницьку діяльність, заздалегідь був обізнаним про настання негативних для нього наслідків зумовлених невиконанням договірного зобов`язання.

Зазначене не позбавляє права відповідача звернення з відповідним позовом до суду про стягнення з ПАТ "Фідобанк" збитків спричинених негативними наслідками для відповідача зумовлених невиконання ним договірного зобов`язання, що виникли внаслідок введення в ПАТ "Фідобанк" тимчасової адміністрації та введення мораторію на виконання банком своїх зобов`язань перед клієнтами.

Інші доводи відповідача не спростовують обґрунтованості заявленого позову позивачем та на явності підстав для його задоволення.

Приймаючи рішення у даній справі, судом не зменшується розмір заявлених позивачем до стягнення штрафних санкцій враховуючи встановленні обставини тривалого не виконання відповідачем договірних зобов`язань та відсутність в матеріалах справи доказів відсутності коштів окрім тих, що значаться на рахунку ПАТ "Фідобанк" та доказі відсутності рахунків в інших банках.

При цьому суд відзначає, що правовий аналіз ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду і вирішується судом в контексті судової дискреції. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначність прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідність розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.05.2018 р. у справі № 903/545/17).

Згідно ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Натомість, в супереч вищевикладеному та положень приписів ст.ст. 74, 76-79 ГПК України, відповідачем не наведено жодних доказів, які могли б бути враховані судом для зменшення штрафних санкцій, зокрема, не надано доказів винятковості обставин, які призвели до порушення ним грошового зобов`язання, доказів складно фінансово-матеріального становища та доказів невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення та інших обставин, з якими законодавець пов`язує право суду на зменшення штрафних санкцій.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За вказаних обставин у своїй сукупності, суд дійшов висновку про задоволення повністю позову.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.129 ГПК України.

19.09.2018 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення із зазначенням про відкладення складання тексту повного судового рішення на строк не більше ніж на десять днів з дня закінчення розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42 45, 46, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, ст.ст.232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :
1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Гаркуши Юрія Миколайовича, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_4 ) на користь Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 (ідентифікаційний код - НОМЕР_5 ) - 188 739 грн 80 коп. - безпідставно набутих грошових коштів, 34 350 грн 64 коп. - пені, 26 423 грн 58 коп. - штрафу, 3 742 грн 71 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. Згідно з положеннями ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 28 вересня 2018 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 6 прим.:
1 - до справи.
2 - позивачу - вул. Арсенальна, м. Калинівка, Вінницька область, 22403.
3 - відповідачу - пров. Вороновицький, буд. 5, с. Степанівка, Вінницький район, Вінницька область, 23255.
4, 5 - третій особі - вулиця Воздвиженська, 58, (2, 3, 6 поверхи), м.Київ, 04071; вул.Велика Васильківська, 10, м.Київ, 01601.
6 - прокурору - вул.Стрілецька, 105, м.Вінниця, 21007.