ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/1571/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Каюкова Ю.В.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_2, довіреність № б/н від 02.01.2018 р.

відповідача: ОСОБА_1, довіреність № б/н від 15.06.2018 р.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом ТОВ "Генезіс-Україна Інжирінг", м. Дніпро, до ПП "Струм-сервіс", м. Харків, про стягнення 63 000 грн. безпідставно отриманих коштів

здійснюється фіксування судового процесу технічними засобами - програмно апаратним комплексом "Діловодство суду", серійний номер диска CD-R 922/1571/18

ВСТАНОВИВ:

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Генезіс-Україна Інжинірінг", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, приватного підприємства "Струм-Сервіс", про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 63 000,00 грн. Також позивач просить суд стягнути з відповідача судовий збір.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13 червня 2018 року, позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Генезіс-Україна Інжинірінг" залишено без руху. Ухвалою господарського суду Харківської області від 20 червня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/1571/18 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 04 липня 2018 року. Протокольними ухвалами господарського суд Харківської області від 04 липня 2018 року долучено до матеріалів справи відзиві відповідача на позовну заяву, на підставі ст.ст. 42, 165, 169, 170, 232 ГПК України; встановлено позивачу строк на подання відповіді на відзив до 20 липня 2018 року, відповідачу на подання заперечень до 31 липня 2018 року. 13 серпня 2018 року, протокольною ухвалою суду долучено до матеріалів справи відповідь позивача на відзив на позовну заяву відповідача, на підставі ст.ст. 42, 166, 169, 170, 232 ГПК України. Ухвалою суду від 13 серпня 2018 року продовжено строку підготовчого засідання на тридцять днів, до 17 вересня 2018 року. 28 серпня 2018 року, протокольною ухвалою суду долучено до матеріалів справи заперечення відповідача (вх. № 22413 від 02 серпня 2018 року) та залишені без розгляду, з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. 4 ст. 167 ГПК України, заперечення подаються в строк, встановлений судом. Як вбачається з протоколу підготовчого засідання від 04 липня 2018 року (арк. спр. 85-86), судом протокольною ухвалою встановлено відповідачу строк на подання до суду заперечень до 31 липня 2018 року. Втім, вказані заперечення відповідачем було скеровано до суду, за допомогою поштової установи, 01 серпня 2018 року. Тобто, поза межами строку, встановленого судом. Відповідно до приписів ст. 118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду. Враховуючи вище викладене, а саме подання відповідачем заперечень з пропуском строку, встановленого судом та без жодного обґрунтування поважності причин такого пропуску, заперечення відповідача (вх. № 22413 від 02 серпня 2018 року) залишаються судом без розгляду. Протокольною ухвалою суду від 28 серпня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 вересня 2018 року, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України. 10 вересня 2018 року, протокольною ухвалою суду по розгляду даної справи було оголошено перерву до 25 вересня 2018 року, на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України. 25 вересня 2018 року розгляд справи, відповідно ч. 6 ст. 216 ГПК України, продовжено зі стадії, на якій було оголошено перерву. 25 вересня 2018 року, ухвалою господарського суду Харківської області заяву ТОВ "Генезіс-Україна Інжирінг" (вх. № 27843 від 25.09.2018 р.) залишено без розгляду. Представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі, представник відповідача позовні вимоги не визнає в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово представника позивача та відповідача, з'ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів сторін фактичним обставинам справи, судом встановлено наступне.

23 березня 2018 року відповідачем було виставлено позивачу рахунок № 106 на оплату товару код УКТ ЗЕД - НОМЕР_1 Акумуляторна батарея 3PzS-375 (24V) в контейнері, од. шт., кількість 1 000, ціна без ПДВ 52 500,00, всього з ПДВ 63 000,00. 26 березня 2018 року позивачем за платіжним дорученням № 700 було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 63 000,00 грн. з призначенням платежу "оплата за тмц по рахунку 106 від 23 березня 2018 р. у т.ч. ПДВ 20% - 10 500,00 грн.

29 березня 2018 року та 03 квітня 2018 року позивачем було направлено на адресу відповідача повідомлення за вих. № 01/29-03-18від 29 березня 2018 року та вих. № 01/02-04-18 від 02 квітня 2018 року про розірвання договору та вимогу про повернення грошових коштів, відповідно до яких позивач повідомляв про розірвання з моменту отримання відповідачем цього листа договору, укладеного на відставні, між позивачем та відповідачем щодо поставки акумуляторної батареї 3PzS-375 (24V) в контейнері (1шт) та просив повернути здійснену по ньому передплату у розмірі 63 000,00 грн., в т.ч. ПДВ - 20% на розрахунковий рахунок позивача, в термін до 06 квітня 2018 року (включно). 17 квітня 2018 року, позивачем було отримано повідомлення відповідача про готовність товару до відгрузки (поставки), відповідно до якого відповідач просив повідомити, засобами поштового зв'язку, шляхом надання листа, про адресу доставки та готовність прийняти товар протягом 7 днів з моменту отримання повідомлення. 20 квітня 2018 року позивачем було направлено на адресу відповідача лист за вих. № 01/20-04-18, відповідно до якого позивач просив підтвердити істотні умови договору, раніше узгоджені телефоном, а саме: поставити турецький тяговий акумулятор 3PzS-375 (24V) INCI ACU, поставка на умовах DDP (склад покупця - м. Дніпро, вул. Люблянська, 6), гарантія 3 роки, термін поставки - 20 днів з моменту узгодження істотних умов договору. 23 травня 2018 року позивачем було направлено на адресу відповідача лист за вих. № 01/23-05-18, відповідно до якого повідомив, що вважає договір з відповідачем стосовно поставки тягового акумулятора неукладеним через недотримання узгодженості по всі його істотним умовам та просив повернути грошові кошти у розмірі 63 000,00 грн., як безпідставно отримані, в термін передбачений ч. 2 ст. 530 ЦК України. 30 травня 2018 року, позивачем отримано від відповідача повідомлення (повторне) про готовність товару та відгрузки (поставки).

Як вказує позивач у позовній заяві, грошові кошти у розмірі 63 000,00 грн., які було перераховано позивачем на користь відповідача за платіжним дорученням № 700 від 26 березня 2018 року, безпідставно отримані останнім, з огляду на те, що між сторонами не було погоджено усіх істотних умов договору на поставку акумуляторної батареї 3PzS-375 (24V), а саме виробника товару та країну виробництва, відповідно договір в порядку п. 8 ст. 181 ГПК України вважається неукладеним (таким, що не відбувся), а грошові кошти у розмірі 63 000,00 грн. безпідставно отримані відповідачем. Втім, відповідач вказані кошти позивачу не повернув, що й стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною, що передбачено в ч. 1 ст. 642 ЦК України. Підтвердженням укладання договору поставки в спрощений спосіб між позивачем та відповідачем є вищевказаний рахунок на оплату, виставлений відповідачем, що містить найменування товару, його кількість і ціну, а також реквізити відповідача (оферта) та платіжне доручення № 700 від 26 березня 2018 року про оплату позивачем рахунку з зазначенням саме цього рахунку в призначенні платежу (акцепт).

Твердження позивача про те, що між сторонами не було укладено договору поставки, в зв'язку з недосягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов договору, а саме в частині визначення виробника товару та країну виробництва (позивачу потрібна акумуляторна батарея Турецького виробництва, а відповідач підготовив поставу акумулятора Грецького виробництва) є хибним, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті за одержану від продавця річ.

Як вбачається з рахунку № 106 від 23 березня 2018 року, останній містить як предмет договору - акумуляторна батарея 3PzS-375 (24V) в контейнері, так і ціну договору - 63 000,00 грн.

Дана правова позиція повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові № 910/4892/17 від 20 березня 2018 року, висновки якого враховуються іншими судами, відповідно до ч. 6 ст. 12 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів".

Посилання позивача на те, що предметом договору поставки є продукція виробничо-технічного призначення, на підставі чого мають застосовувати приписи Положення затверджені Радою Міністрів СРСР за № 888 від 25.07.1988 року є хибним з огляду на те, що вказане Положення може застосовуватися лише за наявності посилання нього при укладенні договору, в даному випадку в договорі таке посилання відсутнє.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як встановлено судом та зазначено вище в даному рішенні суду, між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки у спрощений спосіб. Тобто, відповідачем отримано кошти за оплату вартості товару у розмірі 63 000,00 грн. в межах договірних відносин та за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Дана правова позиція повністю узгоджується з позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, від 02 вересня 2014 року у справі № 910/1620/13, висновки якого враховуються іншими судами, відповідно до ч. 6 ст. 12 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів".

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

За ст. 129 ГПК України судові витрати залишаються за позивачем.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 10, 11, 12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, ст.ст. 194, 195, 196, 201, 207, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 ГПК України та з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено 05.10.2018 р.

Суддя ОСОБА_3

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.