РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.09.2018Справа № 910/8404/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілта", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЛС", м. Київ

про стягнення 119 108,89 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Марусенко Ю.Г. (представник за довіреністю від 24.01.2018р.);

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ілта" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БЛС" (відповідач) суми штрафних та фінансових санкцій в розмірі 119 108,89 грн. за на неналежне виконання останнім своїх зобов'язань за Договором № 055517 оренди транспортного засобу від 01.03.2017р.

Згідно з п. 1 ч. 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються що малозначні справи.

Частиною 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

20.07.2018р. (надісланий у запропонований судом строк) до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на неможливість одночасного застосування за одне й те саме порушення штрафу та пені, на думку відповідача, позивачем не доведено прийняття ним відмови від договору, у зв'язку з чим останній вважає вимоги щодо стягнення з нього штрафних санкцій безпідставними, оскільки договір є розірваним зобов'язання між сторонами є припиненими, відтак до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України не застосовуються, позивач мав можливість розірвати договір з першого несвоєчасно сплаченого платежу або надіслати претензію, проте продовжував договірні відносини з відповідачем.

03.08.2018р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2018р. відповідь на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілта" вих. № 193-юр від 02.08.2018р. залишено без розгляду, розгляд справи № 910/8404/18 постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 11.09.2018р. та повторно встановлено сторонам строки на подання ними відповіді на відзив та заперечень з наданням суду відповідних розрахунків (в тому числі з поясненнями щодо методики розрахунку, бази нарахування, періоду прострочення) заявлених до стягнення з відповідача сум штрафних та фінансових санкцій (для позивача) та контррозрахунку таких сум (для відповідача).

21.08.2018р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої останній вказує на безпідставність доводів відповідача, викладених у відзиві, а саме на те, що нарахування пені та штрафу не суперечить ані нормам законодавства України, ані умовам договору, у зв'язку з поверненням відповідачем автомобілів, дії останнього, на думку позивача, свідчать про виконання вимог позивача, щодо закінчення строку дії договору позивач зазначає, що наведене за приписами чинного законодавства України не є підставою для припинення зобов'язань, а розірвання договору не звільняє боржника від відповідальності за раніше допущені порушення. Крім того, позивачем у відповіді на відзив наведено розрахунки штрафних та фінансових санкцій, за результатами яких позивач просить суд задовольнити зменшення розміру позовних вимог, а саме 9 879,57 грн. пені, 103 363,26 грн. штрафу, 4 708,47 грн. інфляційних втрат, 990,90 грн. 3 % річних.

Представник відповідача у судове засідання 11.09.2018р. з розгляду даної справи по суті не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, проте подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з зайнятістю представника відповідача в іншому судовому процесі, в задоволенні якого судом відмовлено, про що оголошено відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, а також письмові пояснення щодо безпідставності вимог позивача, зокрема, в частині нарахування штрафу за умовами п. 6.2. Договору та невірного розрахунку пені.

В судовому засіданні 11.09.2018р. судом оголошено перерву до 25.09.2018р.

20.09.2018р. до суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивачем здійснено розрахунки штрафних та фінансових санкцій та заявлено до стягнення з відповідача 9 543,63 грн. пені, 103 363,26 грн. штрафу, 4 708,47 грн. інфляційних втрат, 953,05 грн. 3 % річних.

В судове засідання 25.09.2018р. представник відповідача повторно не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні 25.09.2018р. на підставі п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України прийнято до розгляду зменшені позовні вимоги, викладені у відповіді на відзив вих. № 197-юр від 17.08.2018р., що подана до суду 21.08.2018р., відповідно до якої до стягнення з відповідача заявлено 9 879,57 грн. пені, 103 363,26 грн. штрафу, 4 708,47 грн. інфляційних втрат, 990,90 грн. 3 % річних, отже має місце нова ціна позову, з якої судом і вирішується відповідна вимога позивача та відмовлено у прийнятті поданої до суду 20.09.2018р. заяви про зменшення розміру позовних вимог вих. № 211-юр від 18.09.2018р., оскільки позивач за приписами чинного процесуального закону наділений правом на зменшення розміру позовних вимог якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, про що в судовому засіданні 25.09.2018р. судом оголошено відповідні ухвали, які занесені до протоколу судового засідання.

В судових засіданнях 11.09.2018р. та 25.09.2018р. представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.

В судовому засіданні 25 вересня 2018 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2017р. між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) було укладено Договір № 055517 оренди транспортного засобу (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець надає орендарю у тимчасове платне користування транспортні засоби, що були у використанні у кількості 8 шт. (в редакції Додаткової угоди № 3 про зміни та доповнення до Договору від 10.04.2017р.), а орендар користується автомобілями та сплачує за користування орендні платежі в порядку, розмірі та строки, обумовлені договором.

В п. 1.2. Договору сторони домовились, що строк оренди, як і строк дії Договору, починається з моменту підписання Акту прийняття-передачі автомобіля (Додаток № 1 до Договору, що є його невід'ємною частиною), але не раніше ніж виконання зобов'язань орендаря по сплаті авансового платежу за майбутній місяць користування і триває 6 (шість) календарних місяців. Датою повернення транспортного засобу є дата зазначена в Акті повернення, за винятком випадку дострокового розірвання у відповідності до п. 5.1.6. та п. 5.2.3. Договору.

Як свідчать наявні у матеріалах справи Додатки № 1 до Договору (Акти приймання передачі транспортного засобу (надання в оренду) від 07.03.2017р., від 15.03.2017р., від 04.04.2017р. та 13.04.2017р. вказані у п. 1.1. Договору (в редакції Додаткової угоди № 3 про зміни та доповнення до Договору від 10.04.2017р.) транспортні засоби були передані відповідачеві у користування.

Порядок та розмір орендної плати за користування транспортними засобами передбачено у ст. (п.) 3 Договору, за умовами якого (в редакції Додаткової угоди № 3 про зміни та доповнення до Договору від 10.04.2017р.) орендар зобов'язувався своєчасно вносити оренду плату за користування автомобілем (п. 3.1. Договору).

В п. п. 3.1.1.-3.1.5. Договору сторони погодили розмір щомісячного орендного платежу за один автомобіль відповідної марки з урахуванням ПДВ.

У пункті 3.2. Договору (в редакції Додаткової угоди № 3 про зміни та доповнення до Договору від 10.04.2017р.) сторони погодили, що орендар сплачує орендні платежі в українських гривнях, де розмір орендних платежів обчислюється за наступною формулою:

ОП = (П / К * К1)*N де

ОП - сума орендного платежу

П - сума орендного платежу, що зазначена в пунктах 3.1.1.-3.1.5. Договору

К - офіційний курс долару США даного договору, що становить 27,163714 грн. за 1 долар США

К1 - офіційний курс долару США (встановлений Національним банком України) на дату виставлення рахунку.

N - кількість транспортних засобів, що перебували в оренді у відповідному місяці.

Відповідно до п. 3.3. Договору у разі користування автомобілем не повний календарний місяць, орендар сплачує орендні платежі за фактичну кількість використаних днів.

Згідно п. 3.4. Договору орендар повинен сплачувати орендні платежі авансом щомісячно, не пізніше 3-го числа відповідного місяця шляхом перерахування коштів на рахунок орендодавця.

Дата передачі та дата повернення автомобіля (ів) рахується як повний день користування автомобілем (ями) (п. 3.5. Договору).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору між сторонами складені, підписані та скріплені печатками наступні акти надання послуг з оренди (найму) ТЗ, а саме:

№ /10 від 27.10.2017р. на суму 39 460,86 грн.;

№ /10 від 31.10.2017р. на суму 95 439,30 грн.;

№ /11-02 від 06.11.2017р. на суму 3 936,56 грн.;

№ /11-03 від 22.11.2017р. на суму 9 460,26 грн.;

№ /11-04 від 29.11.2017р. на суму 22 082,93 грн.;

№ /11-01 від 30.11.2017р. на суму 12 065,26 грн.;

№ /11 від 30.11.2017р. на суму 40 313,64 грн.;

№ /12 від 31.12.2017р. на суму 53 234,82 грн.;

№ /01 від 31.01.2018р. на суму 55 338,00 грн.;

№ /02 від 28.02.2018р. на суму 56 526,35 грн.;

№ /03-1 від 27.03.2018р. на суму 13 474,10 грн.;

№ /03-2 від 29.03.2018р. на суму 25 209,59 грн.;

№ /03-3 від 31.03.2018р. на суму 12 935,12 грн.;

№ /04 від 04.04.2018р. на суму 1 685,09 грн.

Як встановлено судом, на підставі Актів про повернення транспортних засобів (Додатки № 3 до Договору) від 27.10.2017р. (2), від 06.11.2017р., від 22.11.2017р., від 29.11.2017р., 27.03.2018р., 29.03.2018р. та від 04.04.2018р. відповідачем повернуто, а позивачем прийнято транспортні засоби з оренди.

В п. 5.1.4. Договору відповідач взяв на себе зобов'язання сумлінно дотримуватись вимог ст. ст. 2, 3 та 4 Договору.

Матеріалами справи, а саме банківськими виписками по рахунку позивача за 17.10.2017р., 10.11.2017р., 21.12.2017р., 10.01.2018р., 14.03.2018р., 16.03.2018р., 03.04.2018р., 10.04.2018р. підтверджується внесення відповідачем орендної плати за користування транспортними засобами.

Позивач у своїх заявах по суті вказує на те, що оплата орендної плати була здійснена відповідачем несвоєчасно, у зв'язку з чим є підстави для покладення на відповідача, передбаченої законом та договором відповідальності.

Так, згідно п. 6.4. Договору за невиконання/несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за цим договором, орендар також сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період, за який нараховується пеня. Пеня обчислюється від суми простроченого платежу та нараховується за кожен день прострочки.

Як зазначає позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання в частині своєчасного внесення орендної плати за користування транспортними засобами не виконав, у зв'язку з чим на підставі п. 6.4. Договору має сплатити пеню у розмірі 9 879,57 грн. за загальний період прострочення з 03.10.2017р. по 29.03.2018р.

Як передбачено в п. 6.2. Договору у випадку прострочення строку оплати орендного платежу більше ніж на 5 (п'ять) календарних днів від дати, зазначеної у п. 3.4. Договору, сторони домовились, що в такому випадку це розцінюється як свідома відмова орендаря від даного договору, що має наслідком дострокове припинення дії Договору. При цьому, орендар зобов'язаний повернути автомобілі орендодавцю протягом 2 (двох) робочих днів з дати дострокового припинення дії Договору та сплатити штраф орендодавцю у розмірі 2 (двох) місячних орендних платежів.

В п. 6.3. Договору сторони домовились, що у випадку прострочення орендарем повернення автомобілів від дати встановленої у пунктах 5.1.5., 5.1.6. та 6.2. даного Договору, орендар зобов'язаний сплатити орендодавцю штраф у розмірі 2 (два) місячних орендних платежів.

Як вказує позивач та підтверджується матеріалами справи, позивач у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за Договором у повідомленні вих. № 131-юр від 29.03.2018р. повідомив про розірвання Договору № 055517 від 01.03.2017р. з дати направлення цього листа та повернення до 30.03.2018р. орендованих автомобілів, який було отримано відповідачем 29.03.2018р., про що свідчать підпис його представника та відтиск печатки товариства, що також не заперечується самим відповідачем.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, станом на дату звернення до відповідача з повідомленням вих. № 131-юр від 29.03.2018р. про дострокове розірвання договору у користуванні відповідача перебувало 2 транспортних засоби, а саме - Mazdа СХ-9 3.7 АТ, 2013р., реєстраційний номер АА 8052 СН (автомобіль-1) та Peugeot 301 Active 16 HDI, 2013р., реєстраційний номер АА 5212 ОН (автомобіль-2).

На виконання умов договору, відповідачем 29.03.2018р. було повернуто позивачеві автомобіль-1, про що свідчить, як вже було зазначено вище підписаний та скріплений печатками сторін Акт повернення транспортного засобу до Договору від 29.03.2018р., натомість автомобіль-2 по відповідному акту повернення було повернуто з орендного користування лише 04.04.2018р., тобто з порушенням п. 6.2. Договору.

З огляду на викладене, позивач зазначає, що на умовах договору відповідачу належить сплатити штраф у сукупному розмірі 103 363,26 грн., з яких на підставі п. 6.2. Договору - 78 086,88 грн. з розрахунку подвійний орендний платіж на дату повернення автомобіля-1 (26 405,25 грн. х 2) та подвійний орендний платіж на дату повернення автомобіля-2 (12 638,19 х 2) та 25 276,38 грн. на підставі п. 6.3. Договору з розрахунку - подвійний орендний платіж на дату повернення автомобіля-2 (12 638,19 х 2).

Як зазначає позивач, ним з метою досудового врегулювання спору було направлено на адресу відповідача вимоги вих. № 147-юр від 18.04.2018р. та вих. № 157-юр від 10.05.2018р. про сплату штрафних санкцій, проте матеріали справи належних доказів такого звернення не містять.

Крім того, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України за порушення строків внесення орендних платежів за користування транспортними засобами просить суд стягнути з відповідача 4 708,47 грн. інфляційних втрат, 990,90 грн. 3 % річних за загальний період прострочення з 03.10.2017р. по 29.03.2018р.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву як на підставу заперечень посилається на неможливість одночасного застосування за одне й те саме порушення штрафу та пені, на думку відповідача, позивачем не доведено прийняття ним відмови від договору, у зв'язку з чим останній вважає вимоги щодо стягнення з нього штрафних санкцій безпідставними, оскільки договір є розірваним зобов'язання між сторонами є припиненими, відтак до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України, на думку відповідача, не застосовуються, позивач мав можливість розірвати договір з першого несвоєчасно сплаченого платежу або надіслати претензію, проте продовжував договірні відносини з відповідачем. За наведених обставин, відповідач просив суд відмовити у задоволенні вимог позивача у повному обсязі.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Оскільки між сторонами укладено договір оренди, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України.

Матеріалами справи (Додатки № 1 до Договору (Акти приймання передачі транспортного засобу (надання в оренду) від 07.03.2017р., від 15.03.2017р., від 04.04.2017р. та 13.04.2017р.) підтверджується факт передачі відповідачу майна (транспортних засобів, що вказані у п. 1.1. Договору в редакції Додаткової угоди № 3 про зміни та доповнення до Договору від 10.04.2017р.) в оренду, користування транспортними засобами відповідачем в період з моменту передачі майна та по відповідні дати повернення автомобілів на підставі Актів про повернення транспортних засобів (Додатки № 3 до Договору) від 27.10.2017р. (2), від 06.11.2017р., від 22.11.2017р., від 29.11.2017р., 27.03.2018р., 29.03.2018р. та від 04.04.2018р., що не заперечується самим відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 3.4. Договору обов'язок відповідача з внесення орендної плати мав виконуватися щомісячно не пізніше 3-го числа відповідного місяця шляхом перерахування коштів на рахунок орендодавця, відповідно прострочення виконання зобов'язання зі сплати орендної плати у відповідача виникає з 4-го числа кожного місяця.

Судом встановлено, прийняття відповідачем наданих позивачем послуг з оренди транспортних засобів на підставі зазначених вище актів надання послуг з оренди (найму) ТЗ на вказані у самих актах суми та їх фактична оплата відповідачем, що підтверджується долученими до матеріалів справи банківськими виписками по рахунку позивача за 17.10.2017р., 10.11.2017р., 21.12.2017р., 10.01.2018р., 14.03.2018р., 16.03.2018р., 03.04.2018р., 10.04.2018р.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно вимог статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Предметом даного позову є вимога позивача про стягнення з відповідача суми штрафних та фінансових санкцій за неналежне виконання останнім зобов'язань за Договором в частині своєчасного внесення орендної плати та повернення майна з орендного користування.

При розгляді даної справи, зважаючи на положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору, додатків до нього та додаткових угод з погодженням всіх їх умов, які обумовлюються.

Судом встановлено, а відповідачем не надано доказів протилежного, що ним у передбачений Договором строк свій обов'язок з внесення орендної плати не виконано, відтак відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом положень частини 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивач у своїх заявах по суті з посиланням на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання в частині своєчасного внесення орендної плати за користування транспортними засобами не виконав, на підставі п. 6.4. Договору нарахував та заявив до стягнення з останнього пеню у розмірі 9 879,57 грн. за загальний період прострочення з 03.10.2017р. по 29.03.2018р.

Судом перевірено наданий позивачем до матеріалів справи розрахунок пені та встановлено, що він не відповідає нормам цивільного законодавства України та умовам договору, оскільки позивачем невірно визначені періоди прострочення, без урахування того, що відповідач є таким, що прострочив не з 3-го числа кожного місяця, а з 4-го числа кожного місяця. Крім того, при здійсненні розрахунку позивачем не враховано, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, що призвело до завищення нарахованих позивачем штрафних санкцій, у зв'язку з чим суд проводить власний розрахунок пені.

Таким чином, за розрахунком суду, здійсненим за періоди з 04.10.2017р. по 16.10.2017р., з 06.11.2017р. по 09.11.2017р., з 06.11.2017р. по 20.12.2017р., з 04.12.2017р. по 09.01.2018р., з 04.01.2018р. по 13.03.2018р., з 06.02.2018р. по 15.03.2018р. та з 06.03.2018р. по 29.03.2018р. обґрунтованою та такою що підлягає до стягнення з відповідача є сума пені у розмірі 9 543,63 грн.

Щодо стягнення штрафів з відповідача на підставі п. п. 6.2., 6.3. Договору суд відзначає наступне.

Судом за наявними матеріалами справи встановлено, а відповідачем не надано доказів протилежного прострочення ним строку оплати орендного платежу більше ніж на 5 (п'ять) календарних днів від дати, зазначеної у п. 3.4. Договору, що з урахуванням погодженого сторонами п. 6.2. Договору зумовлює можливе настання 3-х юридичних наслідків, а саме - дострокове припинення дії Договору, повернення автомобілів орендодавцю протягом 2 (двох) робочих днів з дати дострокового припинення дії Договору та сплата штрафу орендодавцю у розмірі 2 (двох) місячних орендних платежів.

У повідомленні вих. № 131-юр від 29.03.2018р. позивач повідомив відповідача про розірвання Договору № 055517 від 01.03.2017р. з дати направлення цього листа та повернення до 30.03.2018р. орендованих автомобілів, який було отримано відповідачем 29.03.2018р., про що свідчать підпис його представника та відтиск печатки товариства.

Матеріалами справи також підтверджується прострочення передбаченого умовами Договору строку (2 робочі дні) повернення орендованого автомобіля (Peugeot 301 Active 16 HDI, 2013р., реєстраційний номер АА 5212 ОН) з дати дострокового припинення дії Договору.

З огляду на викладене, за розрахунком позивача, який перевірено судом та визнано обґрунтованим до стягнення з відповідача підлягає штраф у сукупному розмірі 103 363,26 грн., з яких на підставі п. 6.2. Договору - 78 086,88 грн. з розрахунку подвійний орендний платіж на дату повернення автомобіля-1 (26 405,25 грн. х 2) та подвійний орендний платіж на дату повернення автомобіля-2 (12 638,19 х 2) та 25 276,38 грн. на підставі п. 6.3. Договору з розрахунку - подвійний орендний платіж на дату повернення автомобіля-2 (12 638,19 х 2).

При цьому, судом з підстав викладених вище (положень договору та норм законодавства) відхилено заперечення відповідача, наведені у відзиві щодо одночасного застосування позивачем за одне й те саме порушення штрафу та пені.

У відповідності до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ч. 2 статті 614 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Зазначене кореспондується з нормами ст. 617 Цивільного кодексу України згідно якої особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

При розгляді даного спору, суд також враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 28.02.2011 у справі № 23/225 та від 27.04.2012 у справі № 06/5026/1052/2011, згідно з якою у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій, а їх одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки пеня та наведені штрафи є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Як і не заслуговують на увагу суду посилання відповідача на те, що позивачем не доведено прийняття ним відмови від договору, що виключає можливість застосування до нього пунктів Договору про сплату штрафних санкцій, оскільки, як було вказано вище, в п. 6.2. Договору сторони за взаємною згодою погодили, що сам факт прострочення строку оплати орендного платежу більше ніж на 5 (п'ять) календарних днів від дати, зазначеної у п. 3.4. Договору розцінюється як свідома відмова саме орендаря від даного договору, а положеннями названих вище норм цивільного законодавства України саме на відповідача покладено обов'язок щодо відсутності своєї вини у порушенні зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Відповідно до п. 2. Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 N 52/30).

Судом перевірено надані позивачем до матеріалів справи розрахунки інфляційних втрат та 3 % річних та встановлено, що розрахунок інфляційних втрат є невірним в періоді нарахування (початкова дата нарахування) таких санкцій, проте виходячи з положень наведених вище норм у даному випадку визначальним є наявність заборгованості на момент її виникнення у періоди з 1 по 15 день відповідного місяця або з 16 по 31 день місяця, відтак, за розрахунком позивача, який перевірено судом, обґрунтованою та такою, що підлягає до стягнення з відповідача є сума інфляційних втрат у розмірі 4 708,47 грн.

Щодо розрахунку 3 % річних, суд відзначає, що він не відповідає нормам цивільного законодавства України та умовам договору, оскільки позивачем невірно визначені періоди прострочення, без урахування того, що відповідач є таким, що прострочив не з 3-го числа кожного місяця, а з 4-го числа кожного місяця. Крім того, при здійсненні розрахунків позивачем не враховано, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, що призвело до завищення нарахованих позивачем фінансових санкцій, у зв'язку з чим суд проводить власний розрахунок таких нарахувань.

Таким чином, за розрахунком суду, здійсненим за періоди з 04.10.2017р. по 16.10.2017р., з 06.11.2017р. по 09.11.2017р., з 06.11.2017р. по 20.12.2017р., з 04.12.2017р. по 09.01.2018р., з 04.01.2018р. по 13.03.2018р., з 06.02.2018р. по 15.03.2018р. та з 06.03.2018р. по 29.03.2018р. обґрунтованою та такою що підлягає до стягнення з відповідача є сума 3 % річних у розмірі 953,05 грн.

Щодо посилань відповідача на те, що оскільки договір є розірваним, зобов'язання між сторонами є припиненими, відтак до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України, на думку відповідача, не застосовуються, суд відзначає наступне.

Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604- 609 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, що залишилось невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Отже, саме по собі закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов'язку.

Як встановлено судом вище, відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов'язання під час дії договору, а тому закінчення строку дії договору не звільняє останнього від відповідальності.

При цьому, суд зазначає, що позивачем здійснено нарахування штрафних та фінансових санкцій за період, коли договір не був розірваним та діяв, а тому відповідач не звільняється від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання під час дії договору.

Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що позивач мав можливість розірвати договір ще з першого несвоєчасно сплаченого платежу або надіслати претензію, проте умисно продовжував договірні відносини з відповідачем, не попереджаючи про намір стягнути неустойку.

Суд відхиляє вказані доводи, оскільки розірвання договору є правом, а не обов'язком сторони та можливе за наявності обумовлених в законі або договорі обставин, а чинним законодавствам України не передбачено обов'язку сторони договору повідомляти іншу сторону про намір стягнення неустойки чи інших нарахувань.

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення штрафних та фінансових санкцій за порушення відповідачем умов договору, водночас позивачем не доведено суду наявності обставин щодо покладення на відповідача відповідальності за неналежне виконання умов договору понад суми нарахувань, визнаних судом обґрунтованими.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/8404/18 позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 9 543,63 грн. пені, 103 363,26 грн. штрафу, 4 708,17 грн. інфляційних втрат та 953,05 грн. 3 % річних.

Судовій збір в розмірі 1 778,52 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БЛС" (ідентифікаційний код 35086034, місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Мельникова, буд. 12) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілта" (ідентифікаційний код 14284053, місцезнаходження: 01103, м. Київ, Залізничне Шосе, буд. 6) 9 543,63 грн. (дев'ять тисяч п'ятсот сорок три гривні 63 коп.) пені, 103 363,26 грн. (сто три тисячі триста шістдесят три гривні 26 коп.) штрафу, 4 708,17 грн. (чотири тисячі сімсот вісім гривень 17 коп.) інфляційних втрат, 953,05 грн. (дев'ятсот п'ятдесят три гривні 05 коп.) 3 % річних та 1 778,52 грн. (одну тисячу сімсот сімдесят вісім гривень 52 коп.) судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 27.09.2018р.

Суддя С.М. Морозов