УХВАЛА

м. Київ

05.10.2018Справа № 910/12226/16

За скаргою Національного банку України

на рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового

виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С.

у справі №910/12226/17

за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова

ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є.

до Національного банку України

про стягнення 74906358,36 грн, визнання права власності та зобов'язання

вчинити дії

Суддя Смирнова Ю.М.

Представники учасників процесу:

від стягувача Назаренко С.М.
від Фонду гарантування вкладів фізичних осібКустова Т.В.
від боржника (скаржника)Петроченко С.О.
державний виконавецьне з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.11.2016 у справі № 910/12226/16 позов задоволено частково, присуджено до стягнення з Національного банку України на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є. отриманий купонний дохід у розмірі 28682813,25 грн, отриманий дохід від погашення цінних паперів у розмірі 7618200,00 грн, проценти за користування купонним доходом та коштами від погашення цінних паперів в сумі 320369,81 грн, інфляційні нарахування в сумі 1529973,38 грн та 206700,00 грн витрат зі сплати судового збору; визнано за Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» право власності на цінні папери - державні облігації України UA в кількості 179698 штук, загальною номінальною вартістю 179698 000,00 грн; UA в кількості 38091 штук, загальною номінальною вартістю 3012800,00 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 та постановою Вищого господарського суду України від 24.10.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2016 у справі №910/12226/16 залишено без змін.

24.07.2017 на виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва видано відповідні накази.

28.02.2018 від Національного банку України через відділ діловодства суду надійшла скарга на рішення та дії Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим І.С. при виконанні рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2016 у справі №910/12226/16, в якій скаржник просить суд:

- зупинити виконання за наказом Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі №910/12226/16 до розгляду цієї скарги;

- визнати неправомірними рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича щодо винесення постанови від 16.02.2018 про відкриття виконавчого провадження №55818076;

- визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича щодо винесення постанови від 16.02.2018 про відкриття виконавчого провадження №55818076;

- зобов'язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича повернути Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є. наказ Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі №910/12226/16.

Скарга мотивована тим, що головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим Іван Сергійович після звернення до нього Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» із заявою про примусове виконання судових рішень у справі №910/12226/16 був зобов'язаний повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки НБУ належить до системи державних органів, а тому виконання рішень у зазначеній справі належить до компетенції Державної казначейської служби України.

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи вказану скаргу передано на розгляду судді Смирновій Ю.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2018 відкладено вирішення питання про прийняття скарги Національного банку України на рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. до повернення матеріалів справи до Господарського суду міста Києва.

Постановою Верховного Суду від 25.06.2018 заяву Національного банку України про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 24.10.2017 у справі №910/12226/16 задоволено частково; постанову Вищого господарського суду України від 24.10.2017, постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2016 у справі №910/12226/16 скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Національного банку України 3% річних у розмірі 320369,81 грн та інфляційних нарахувань у сумі 1529973,38 грн; у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено; в іншій частині постанову Вищого господарського суду України від 24.10.2017, постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2016 у справі №910/12226/16 залишено без змін.

Матеріали справи повернулись до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2018 судове засідання для розгляду скарги призначено на 05.10.2018.

Представник скаржника в судове засідання з'явився, скаргу підтримав.

Представник стягувача та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб проти задоволення скарги заперечили.

Державний виконавець, якого належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду скарги, в судове засідання не з'явився, пояснень по суті скарги не надав.

Розглянувши скаргу, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників учасників справи, суд відзначає таке.

За приписами ст.ст. 115, 116 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, що діяла до 15.12.2017) рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича від 16.02.2018 ВП №55818076 відкрито виконавче провадження на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 16.02.2018 у справі №910/12226/16 про стягнення з Національного банку України на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є. процентів за користування купонним доходом та коштами від погашення цінних паперів в сумі 320369,81 грн, інфляційних нарахувань в сумі 1529973,38 грн та 206700,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень ст. 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

При цьому Законом України «Про виконавче провадження», крім органів державної виконавчої служби, визначено й інші органи, до повноважень яких віднесено виконання рішень судів.

Частиною 2. ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду (ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Порядок стягнення коштів з державних органів, державного або місцевих бюджетів або боржників регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (застосовується судом в редакції, що діяла на момент винесення постанови від 16.02.2018; далі - Порядок).

Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Згідно зі ст. 99 Конституції України забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави - Національного банку України.

У п. 3.1 рішення Конституційного Суду України від 26.02.2009 № 6-рп/2009 зазначено, що Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (ст. 99 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - документ у паперовій або електронній формі, що сформований програмним забезпеченням Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за зазначеним заявником критерієм пошуку та містить відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі.

Враховуючи викладене та наявний у матеріалах справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з яким НБУ за своєю організаційно-правовою формою є органом державної влади, слід дійти висновку, що на виконавчі документи, за якими боржником виступає НБУ, поширюється дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і Порядок.

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 53 Закону України «Про Національний банк України» передбачені гарантії невтручання. Так, за змістом зазначеної норми не допускається втручання органів державної влади та інших державних органів чи їх посадових та службових осіб, будь-яких юридичних чи фізичних осіб у виконання функцій і повноважень Національного банку, Ради Національного банку, Правління Національного банку чи службовців Національного банку інакше, як в межах, визначених Конституцією України та цим Законом.

Отже, оскільки наказ Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі №910/12226/16 не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд дійшов висновку про обґрунтованість наведених у скарзі НБУ доводів стосовно того, що дії державного виконавця Нещадима І.С. щодо винесення Постанови від 16.02.2018 є неправомірними, оскільки державний виконавець зобов'язаний був повернути такий виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на те, що НБУ є державним органом, і виконання судового рішення про стягнення грошових коштів у такому випадку належить до компетенції Державної казначейської служби.

Що ж до доводів стягувача про те, що НБУ не має відкритих рахунків в органах казначейства, тоді як Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і Порядок передбачають можливість здійснення списання коштів з боржника - органу державної влади за наявності таких рахунків, то Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не передбачено такого винятку щодо поширення його дії на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, боржником за яким є державний орган, як відсутність відкритих в органі казначейства відповідних рахунків боржника. Не передбачено такого винятку й іншим чинним законодавством України.

При цьому, суд відзначає, що стягувачем не надано доказів звернення до органів казначейства за примусовим виконанням наказу суду, на підставі якого було відкрито спірне виконавче провадження.

У контексті зазначеного суд бере до уваги, що відповідно до п.п. 2 п. 4, п.п. 2 і 7 п.5 Порядку органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку, і під час виконання виконавчих документів органи Казначейства мають право звертатися у передбачених законом випадках до органу, який видав виконавчий документ, щодо роз'яснення рішення про стягнення коштів, порушувати клопотання про встановлення чи зміну порядку і способу виконання такого рішення, а також відстрочку та/або розстрочку його виконання, вживати інших заходів до виконання виконавчих документів.

Тобто навіть відсутність нормативної регламентації порядку виконання судового рішення за фактичних обставин, що склалися між учасниками спору, зумовлює необхідність встановлення та вжиття заходів, необхідних для виконання судового рішення саме компетентним органом, адже ефективна і законодавчо, і практично організація системи виконання рішень є позитивним обов'язком держави.

Також суд відзначає, що застосування норм Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у спосіб, який визначений Департаментом, створює ситуацію правової невизначеності, що суперечить принципу верховенства права, а також призводить до порушення однієї з основних засад судочинства (обов'язковість судових рішень) та міжнародних зобов'язань України.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 зі справи «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17.05.2005 зі справи «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії параграфу 1 статті 6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі проти Італії», заява № 22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04), а також у низці інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У п. 53 цього рішення Європейський суд з прав людини зауважив, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка, у справі «Ромашов проти України», у справі «Дубенко проти України» та у справі «Козачек проти України»). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України»). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» і у справі «Крищук проти України»).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що скарга Національного банку України в частині визнання неправомірними рішення та дій державного виконавця щодо винесення постанови від 16.02.2018 про відкриття виконавчого провадження №55818076, визнання неправомірною та скасування наведеної постанови, а також зобов'язання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича повернути Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є. наказ Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі №910/12226/16 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд за результатами розгляду скарги Національного банку України на рішення та дії державного виконавця, поданої в рамках даної справи (постанова Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 910/12226/16).

Щодо вимог скаржника про зупинення виконання за наказом Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі №910/12226/16, суд відзначає, що положеннями Господарського процесуального кодексу України не передбачено можливості зупинення судом першої інстанції виконання за виконавчими документами в рамках розгляду скарги на дії державного виконавця, а тому у задоволенні скарги в цій частині суд відмовляє.

Враховуючи викладене, скарга Національного банку України підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 231, 234, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Скаргу Національного банку України на рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. задовольнити частково.

2. Визнати неправомірними рішення та дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича щодо винесення постанови від 16.02.2018 про відкриття виконавчого провадження №55818076.

3. Визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича щодо винесення постанови від 16.02.2018 про відкриття виконавчого провадження №55818076.

4. Зобов'язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича повернути Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є. наказ Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі №910/12226/16.

5. В іншій частині у задоволенні скарги відмовити.

6. Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва протягом 10 днів з дня проголошення даної ухвали.

Суддя Ю.М. Смирнова