РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.09.2018Справа № 910/23624/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Жука В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича

до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк»

про визнання нікчемним договору та зобов'язання вчинити дії,

за участі представників:

від позивача - Бучацький А.М.;

від відповідача - Соболєва М.В. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Бучацький Андрій Михайлович звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» з вимогами про визнання нікчемним кредитного договору №0 від 02.07.2008, посилаючись на те, що вказаний договір між Фізичною особою-підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем та Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» не укладався, оскільки 24.01.2008 між Фізичною особою-підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем та Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» було укладено кредитний договір №0 із додатковою угодою №1 від 02.07.2008 до вказаного Договору та жодних інших кредитних договорів між сторонами не укладалось.

В подальшому, 21.04.2017 позивач звернувся до відповідача з заявою про надання йому належним чином завірених виписок, зокрема, за кредитним договором №0 від 24.01.2008. Після опрацювання виписок та меморіальних ордерів, позивачем виявлена інформація, що не відповідає дійсності, зокрема виявлено, що відповідачем зараховувались кошти, що сплачувались позивачем в рахунок погашення заборгованості за неіснуючим договором, внаслідок чого останній просить суд зобов'язати відповідача кошти в розмірі 32362,94 грн., які були сплачені позивачем та зараховані відповідачем в рахунок погашення (за твердженням позивача) неіснуючого кредитного договору №0, зарахувати в рахунок погашення кредитних зобов'язань за кредитним договором №0 від 24.01.2008 (№0 від 02.07.2008) та зобов'язати відповідача здійснити перерахування кредитних зобов'язань позивача відповідно кредитної угоди №0 від 24.01.2008 (№0 від 02.07.2008).

Разом з тим, в ході розгляду справи, 25.06.2018 позивачем подано заяву про відмову від частини заявлених позовних вимог, відповідно до якої останній відмовився від заявлених позовних вимог в частині зобов'язання відповідача кошти в розмірі 32362,94 грн., які були сплачені позивачем та зараховані відповідачем в рахунок погашення неіснуючого кредитного договору №0, зарахувати в рахунок погашення кредитних зобов'язань за кредитним договором №0 від 24.01.2008 (№0 від 02.07.2008) та зобов'язання відповідача здійснити перерахування кредитних зобов'язань позивача відповідно до кредитної угоди №0 від 24.01.2008 (№0 від 02.07.2008), та просив суд визнати нікчемним кредитний договір №0 від 02.07.2008.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України крім прав та обов'язків, визначених у статті 42 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з п.4 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Розглянувши заяву позивача про відмову від позову в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача кошти в розмірі 32362,94 грн., які були сплачені позивачем та зараховані відповідачем в рахунок погашення неіснуючого кредитного договору №0, зарахувати в рахунок погашення кредитних зобов'язань за кредитним договором №0 від 24.01.2008 (№0 від 02.07.2008) та зобов'язання відповідача здійснити перерахування кредитних зобов'язань позивача відповідно кредитної угоди №0 від 24.01.2008 (№0 від 02.07.2008), суд дійшов висновку, що остання відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає задоволенню, відтак провадження у справі, в частині зазначених позовних вимог підлягає закриттю.

Відповідач у поданому до суду відзиві на позов заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі зазначивши, що 24.01.2008 між сторонами було укладено Кредитний договір №0 за умовами якого позивачу було відкрито не поновлювальну кредитну лінію в національній валюті України в розмірі 454500 грн. В подальшому, 02.07.2008 між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 згідно з якою банк надав позивачу невідновлювальну кредитну лінію в національній валюті України в розмірі 454500 грн. Кредитування позивача здійснювалось шляхом надання окремих траншів в будь-якій валюті в межах встановленого ліміту. У вказаній додатковій угоді сторони погодили, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме № від 24.01.2008, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №0 від 02.07.2008.

Також, стосовно зазначення номеру кредитного договору 0 відповідач зазначив, що при видачі кредиту банк користується відповідним програмним забезпеченням CML АБС «SAP for Banking», яке автоматично формує номери кредитних угод. За вимогами вказаної програми мультивалютний кредит відображається у ній у вигляді окремих угод, однією з яких має бути Генеральна угода, саме по цьому номеру проводиться контроль загрузки загального ліміту і відображення зобов'язань банку по виплаті кредитних коштів. При наданні клієнту відповідного траншу в рамках нової програми заводиться нова угода шляхом вказівки на номер генеральної угоди.

Так, з позивачем було укладено кредитний договір в національній валюті, якому було присвоєно номер 0. Після прийняття рішення про видачу мультивалютного кредиту в рамках ліміту договору №0 в системі АБС «SAP for Banking» було створено генеральну угоду №0, по якій проводився контроль загрузки загального ліміту (технічний номер, до якого прив'язується новий транш). Після цього між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору від 02.07.2008, яка заведена в програму під траншем №0, за яким видано валютний транш в доларах США. Таким чином, використаний банком номер кредитного договору 0 - це внутрішньобанківський обліковий номер, який автоматично присвоєний програмою та пов'язаний з кредитним договором №0 і траншем №0, та не існує як самостійний кредитний договір, а створений тільки для зв'язування кредитних траншів у банківській програмі, а всі грошові кошти, які були сплачені позивачем, були направлені на погашення вказаних кредитів.

На підставі викладеного відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позов та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Судовий експерт Барабаш Р.В., присутній у судовому засіданні, у відповідях на запитання представників Банку щодо складеного ним звіту від 25.06.2018 № 2-25/06 пояснив, що ним проведено відповідне дослідження на підставі заяви позивача та наданих позивачем документів. Обсяг вказаних документів, їх носії (копії чи оригінали) зазначено у тексті експертного дослідження, жодних звернень до позивача, як замовника висновку, щодо необхідності отримання додаткових матеріалів, експертом не здійснювалось, дослідження проводилось на підставі наявних документів. Текст оспорюваного договору експерту не надавався, інших договорів, крім перелічених у висновку, не було. Також, експерт зазначив, що не пам'ятає, чи були засвідчені копії наданих на дослідження документів та чи повідомляв він про наявність судових рішень з приводу кредитних відносин.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.01.2008 між Акціонерним комерційним банком «Укрсиббанк» (наразі - Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк») (відповідач, банк) та Фізичною особою-підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем (позивач, позичальник) було укладено Кредитний договір №0, відповідно до умов якого, банк зобов'язався надавати позичальнику, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі не поновлювальної кредитної лінії в національній валюті України в сумі ліміту кредитної лінії, що дорівнює 454500 грн. у порядку і на умовах, визначених цим договором (п.1.1 Кредитного договору).

Відповідно до п.1.2.1 Кредитного договору, надання кредиту здійснюється з 24.01.2008.

Пунктом 1.2.2 Кредитного договору визначено, що позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в термін, не пізніше 24.01.2011, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 5.3, 5.5, 5.6, 5.9, 5.10, 5.11, 7.4 договору.

Позичальник зобов'язується повернути основну суму кредиту та сплачувати плату за користування кредитом у вигляді процентів, комісій, а також сплатити штрафні санкції та здійснити інші грошові платежі згідно умов договору на рахунок №8017 в АКБ «УкрСиббанк». Кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі на зазначений в цьому пункті рахунок банку.

Згідно п.п.1.3.1, 1.3.2 Кредитного договору за користування кредитними коштами за цим договором встановлюється процентна ставка в розмірі 14% річних, якщо не встановлена інша ставка згідно умов цього договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором строк, процентна ставка встановлюється в розмірі 28% річних. Такий розмір ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором. Нарахування та облік процентів банк здійснює відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства, зокрема, нормативних актів Національного Банку України.

У п.2.1 Кредитного договору зазначено, що в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним договором банком прийнято в заставу нерухомість, а саме нежиле приміщення загальною площею 265,4 кв. м., яке знаходиться за адресою: місто Київ, вул. Федорова І., будинок 10, ринковою вартістю 2.272.500,00 грн., згідно договору іпотеки № 13134 від 24.01.2008.

Строк дії договору встановлюється з дати його укладання і до повного погашення суми кредиту, плати за кредит та пені, у разі її нарахування (п.9.5 Кредитного договору).

В подальшому, 02.07.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Фізичною особою-підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №0, в якій сторонами було погоджено, що у зв'язку зі зміною виду кредитування, для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме №0 від 24.01.2008, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №0 від 02.07.2008.

У вказаній Додатковій угоді сторони домовились, що терміни у кредитному договорі використовуються у наступній редакції: база нарахування процентів - вся сума або частина кредитних коштів, наданих позичальнику за договором, на яку банк нараховує проценти за користування кредитом згідно умов договору; законодавство України - чинне законодавство України, в тому числі нормативно-правові акти Національного банку України; комісія або комісії - комісійна винагорода банку; кредитна лінія форма надання кредиту, яка передбачає надання кредиту позичальнику в майбутньому одним траншем або декількома траншами, але. будь-якому випадку в межах встановленого ліміту кредитної лінії та в межах встановленого строку (термінів кредитування), як це встановлено цим договором. При цьому, по мірі повернення раніше наданих коштів (грантів) ліміт кредитної. лінії поновлюється; ліміт кредитної лінії - гранично припустима сума заборгованості позичальника перед банком за загальною сумою виданих траншів у базовій валюті договору (без обліку процентів і комісій) в день подання заяви на отримання чергового траншу та/або в день зниження ліміту кредитної лінії згідно з умовами договору; національна валюта - національна валюта України; прострочена сума основного боргу - сума кредиту, що надана позичальнику за договором та станом на дату повернення кредиту, встановлену п. 1.2.2. договору та/або на дату, встановлену графіком зниження ліміту кредитної лінії (додаток № 2 до договору) не повернена позичальником до банку. Прострочена сума основного: боргу в кожній із валют договору розраховується шляхом помноження пропорційної частки фактичної заборгованості за основним боргом в кожній з валют у загальному обсязі заборгованості за основним борі ом на прострочену суму основного боргу. Для цього заборгованість за основним боргом в кожній із валют, загальна заборгованість за основним боргом та прострочена сума основного боргу перераховуються в базову валюту Договору (перерахування в базову валюту здійснюється шляхом помноження суми в валюті траншу на поточний курс гривні Національного банку України до такої валюти, та ділення на поточний курс гривні Національного банку України до базової валюти); прострочені комісії - комісії, при сплаті яких позичальником порушено передбачені договором терміни їх сплати; прострочені проценти - проценти за користування кредитом, що не сплачені у передбачені договором терміни їх погашення; строкова сума основного боргу - сума кредиту, що надана позичальнику за договором і при поверненні банку або користуванні якою станом на певну дату позичальником не порушено терміни її погашення згідно умов договору; строкові комісії - комісії, при сплаті яких позичальником не порушено передбачені договором; строкові проценти - проценти за користування кредитом, при сплаті яких не порушено передбачені договором терміни погашення таких процентів; транш - сума кредиту повністю або частка суми кредиту, що надається позичальнику в межах встановленого ліміту кредитної лінії під процентну ставку та на строк, встановлені цим договором.

У п.2 Додаткової угоди №1 від 02.07.2008 погоджено внесення змін до п.1.1 договору №0 від 24.01.2008, зокрема, викладено останній у наступній редакції: Банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цьому договорі, у формі не поновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 454500 грн., у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі. Кредитування позичальника здійснюється шляхом надання окремих частин кредитних коштів (траншів) в будь-якій валюті, що передбачена ним договором, в межах ліміту кредитної лінії. Сторони погодити, що з метою отримання траншу в доларах США позичальник надає до банку письмову заяву (за формою згідно додатку №1 до договору), в якій зазначає бажану суму траншу (в межах ліміту кредитної лінії) та бажану дату його отримання. Надання траншів в національній валюті здійснюється на підставі окремих додаткових угод до договору, укладених між банком та позичальником. Ліміт кредитної лінії розраховується в базовій валюті незалежно від валюти траншів, що видаватимуться. Валютою кредиту (траншу) можуть бути: долар США (USD), та/або гривня України (UAH).

Базовою валютою за цим договором є гривня. Під базовою валютою за договором розуміється валюта, в яку перераховуються суми наданих та/або запитаних до отримання кредитів (траншів) в різних валютах договору, для розрахунку ліміту кредитної лінії та заборгованості позичальника.

Загальна сума заборгованості за всіма позичковими рахунками (за якими обліковуються всі видані за цим договором транші) розраховується шляхом складання сум виданих траншів в кожній з валют даного договору, помножених на курс гривні Національного Банку України до такої валюти, та поділених на курс гривні Національного Банку України до базової валюти на день надання заявки на видачу чергового траншу.

Загальна сума заборгованості за всіма траншами (частинами) кредитів на день подання заяви на видачу чергового траншу та/або на дату зниження ліміту кредитної лінії, не може перевищувати встановленого п. 1.1. договору та/або графіком зниження ліміту кредитної лінії, наведеного в додатку до договору, ліміту кредитної лінії незалежно від виду валюти наданих траншів (частин) кредиту.

Крім того, вказаною Додатковою угодою (п.4) погоджено внесення змін до кредитного договору в частині визначення розміру процентної ставки за користування кредитом, а саме: 14,9% річних за кредитами в доларах США (USD) та 20,9% річних за кредитами в українській гривні.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що як стверджує позивач, відповідачем, кошти що сплачувались позивачем в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №0 від 24.01.2008 (№0 від 02.07.2008) зараховувались в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №0, якого позивач із відповідачем не укладав, а відтак позивач просить визнати вказаний Кредитний договір нікчемним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як убачається із матеріалів справи, між сторонами було укладено Кредитний договір від 24.01.2008 № 0 із Додатковою угодою №1 від 02.07.2008, жодних інших кредитних договорів, зокрема, за номером 0, який позивач просить визнати нікчемним, матеріали справи не містять.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що оспорюваний договір ним не укладався та останній вчинено без додержання обов'язкової письмової форми, у зв'язку з чим такий договір є нікчемним.

Тобто, позивач фактично ототожнює поняття недійсного (нікчемного) та неукладеного правочину.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення коштів та його ціна (розмір процентів).

Отже, якщо сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, останній є неукладеним.

Виходячи з аналізу ст. 203, 215, 638 ЦК України, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, оскільки в силу закону договір із недодержанням сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.

Положеннями статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За приписами ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Крім того, позивач також посилався як на підставу нікчемності оспорюваного договору, на його укладення з метою приховати зарахування коштів позивача в рахунок інших нікчемних договорів № 0 від 24.01.2008 та № 0 від 02.07.2008.

За положеннями ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Утім, позивачем не доведено та з матеріалів справи не вбачається як взагалі вчинення сторонами оспорюваного кредитного договору, так і приховання ним якогось іншого правочину, а саме, за твердженням позивача, інших кредитних договорів.

Одночасно, як слідує із матеріалів справи та пояснень відповідача, після прийняття рішення про видачу мультивалютного кредиту в рамках ліміту договору №0 в системі АБС «SAP for Banking» було створено генеральну угоду №0, по якій проводився контроль загрузки загального ліміту (технічний номер, до якого прив'язується новий транш). Після цього між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору від 02.07.2008, яка заведена в програму під траншем №0, за яким видано валютний транш в доларах США. Таким чином, використаний банком номер кредитного договору 0 - це внутрішньобанківський обліковий номер, який автоматично присвоєний програмою та пов'язаний з кредитним договором №0 і траншем №0, та не існує як самостійний кредитний договір, а створений тільки для зв'язування кредитних траншів у банківській програмі, а всі грошові кошти, які були сплачені позивачем, були направлені на погашення вказаних кредитів.

Доказів протилежного матеріали справи не містять та позивачем жодним чином не доведено наявність оспорюваного кредитного договору № 0, як і порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача використанням відповідачем внутрішньобанківського облікового номеру 0 для укладеного між ними кредитного договору №0 від 24.01.2008 (№0 від 02.07.2008), враховуючи також, що сплачені позивачем кошти з посиланням на неіснуючий кредитний договір № 0 були зараховані саме в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 24.01.2008. Наявність у банківських виписках посилань на оспорюваний кредитний договір № 0 пояснюється особливостями функціонування програмного забезпечення банківської системи обліку, відповідно рух коштів по вказаному номеру договору, встановлений зокрема і експертом у наданому позивачем звіті, не підтверджує існування вказаної угоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підприємство самостійно визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.

Ураховуючи викладене, оскільки позивачем не доведено наявність обставин, що зумовлюють визнання в судовому порядку договору нікчемним, а також взагалі наявність оспорюваного правочину, беручи до уваги фактичні обставини справи щодо віднесення зазначеного позивачем номеру спірного договору, як окремого договору, до внутрішньобанківського облікового номеру вже укладеного між сторонами кредитного договору та зарахування сплачених позивачем коштів за спірним договором у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суд дійшов висновку в задоволенні позову відмовити.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати на сплату судового збору залишаються за позивачем.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 75, 76, 77, 86, 123, 126, 129, 231, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

Закрити провадження у справі №910/23624/17 в частині заявлених позовних вимог про зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк", грошові кошти в розмірі 32362 (тридцять двi тисячi триста шістдесят дві) грн. 94 коп. які були сплачені Фізичною особою-підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем та зараховані в рахунок погашення Кредитного договору №00, зарахувати в рахунок погашення кредитних зобов'язань за Кредитним договором №0 від 24.01.2008, а також в частині заявлених позовних вимог про зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" здійснити перерахування кредитних зобов'язань Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича відповідно до Кредитної угоди №0 від 24.01.2008.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 27.09.2018

Суддя Я.В. Маринченко