ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"13" вересня 2018 р. Справа №924/391/18

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Димбовського В.В. при секретарі судового засідання Устіновій А.П.,, розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро Сольюшн", м. Шепетівка

до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив", м. Шепетівка

про стягнення 300000,00 грн. - основного боргу, 14284,92 грн. - пені, 8477,94 грн. - інфляційних втрат, 2564,38 грн. - 3% річних, 123000,00 грн. - штрафу

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 згідно ордеру від 22.06.2018р.;

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю від 07.06.2018р.

Рішення виноситься 13.09.2018р., оскільки в судовому засіданні 07.09.2018р. оголошувалась перерва.

В судовому засіданні відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення

Процесуальні дії по справі.

21.05.2018р. на адресу суду надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро Сольюшн", м. Шепетівка про стягнення з сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив", м. Шепетівка 448327,24 грн., з яких 300000,00 грн. - основного боргу, 14284,92 грн. - пені, 8477,94 грн. - інфляційних втрат, 2564,38 грн. - 3% річних, 123000,00 грн. штрафу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена позовна заява передана для розгляду судді Димбовському В.В.

Ухвалою господарського суду від 24.05.2018р. позовну заяву залишено без руху; для усунення недоліків надано позивачу строк по 12.06.2018р. включно.

Ухвалою господарського суду від 01.06.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 25 червня 2018р.

25 червня 2018р. судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 24.07.2018р.

24.07.2018р. судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання та про продовження строку підготовчого засідання на 30 днів; підготовче засідання відкладено на 09.08.2018р.

09.08.2018р. судом закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 07.09.2018р.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Позивач звернувся із позовом до суду про стягнення із відповідача ОСОБА_3 448327,24 грн., з яких 300000,00 грн. - основного боргу, 14284,92 грн. - пені, 8477,94 грн. - інфляційних втрат, 2564,38 грн. - 3% річних, 123000,00 грн. штрафу за договором поворотної фінансової допомоги від 20.01.2017р. №2001; обґрунтовуючи позовні вимоги ст. ст. 526, 625, 629, 1046 ЦК України та положеннями договору. В обґрунтування позову посилається на те, що 20.01.2017 року між ТОВ "Торгагро Сольюшн" та СВК "Перший національний виробничий кооператив", укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги №2001, відповідно до якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1 цього Договору ("Позика"), а Позичальник зобовязується повернути позику протягом визначеного цим Договором строку. Розмір поворотної фінансової допомоги становить 1000000,00гривень. Строк повернення позики становить 12 місяців. При цьому, строк може бути продовжений за домовленістю сторін. Після закінчення строку, Позичальник зобовязується протягом 10 календарних днів повернути Позикодавцеві позику.

Наголошує на тому, що ТОВ "ТОРГАГРО СОЛЬЮШН" свої умови у відповідності до Договору позики (Поворотної фінансової допомоги) №2001 від 20.01.2017 року виконало, що підтверджується платіжним дорученням №80 від 20.01.2017 року та із картки рахунку 3771 за період з 01.06.2015 року по 11.05.2018 року із якої вбачається, що сума поворотної фінансової допомоги в розмірі 300000,00 гривень була перерахована Позичальнику 20.01.2017 року. Водночас, Відповідач свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів не виконав, причини невиконання невідомі. Заборгованість згідно даного договору становить 300000 гривень.

Повноважний представник позивача у судових засіданнях позов підтримав, наполягає на його задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні та відповідач у наданому суду відзиві на позов від 18.06.2018р. зазначає, що позивачем не надано доказів, які підтверджують виконання ним своїх зобовязань за договором №2001 від 20.01.2017 року щодо перерахування Відповідачу грошових коштів у розмірі визначеному Договором (1000000грн.). Тому, оскільки позику у визначеному договором розмірі не передано, перебіг строку договору не починався, а зобовязання з повернення позики не виникло, і, відповідно, строк повернення позики не настав.

Також наголошує на тому, що відповідно до ст.549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобовязань за договором позики свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

У відповіді на відзив від 18.07.2018р. позивач, посилаючись на ст. ст. 1049, 1051 ЦК України стверджує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, ще встановлені договором. Робить висновок про те, що якщо судом встановлено факт отримання позичальником меншої кількості грошей або "родових" речей, ніж вказано у договорі, спірний договір вважається укладеним на фактично одержану позичальником кількість грошей або речей, визначених родовими ознаками.

З приводу одночасного стягнення з учасника господарських відносин, який порушень господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені зазначає, що це не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (аналогічний висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 28.02.2011 року у справі №23/225).

В запереченні на відповідь позивача від 24.07.2018р. відповідач зазначає, що за положеннями ст.61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової

відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобовязань за договором позики свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Також звертає увагу суду на те, що позивачем нараховано штраф та пеню за кожний день прострочення виконання грошового зобов'язання, тому Позивачем застосовується один вид відповідальності за одне і теж правопорушення.

Крім того, в силу положень ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, враховуючи, що невиконання зобов'язань пов'язане з наявністю заборгованості контрагентів перед відповідачем, відсутністю збитків для позивача, вважає, що розмір пені має бути зменшено судом на 50%.

Окрім цього, відповідачем 25.07.2018р. подано клопотання про виключення додаткової угоди від 11.04.2017р. до договору позики від 20.01.2017р. №2001 з числа доказів на підставі п. 11 ст. 80 ГПК України.

Відповідно до положень частини 11 статті 80 ГПК України, у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Згідно приписів даної статті, звернутися до суду з заявою про виключення документу з числа доказів може лише та особа, яка його подала, що свідчить про те, що відповідач є належним суб'єктом подання такого клопотання, оскільки копію додаткової угоди від 11.04.2017р. до договору позики від 20.01.2017р. №2001, яка є письмовим доказом у справі, було надано саме відповідачем.

Крім цього, обов'язковою умовою для звернення до суду з заявою у порядку ч. 11 статті 80 ГПК є наявність сумнівів з приводу його достовірності або підроблення. Так відповідачем та позивачем у судовому засіданні зазначено про наявність сумнівів з приводу достовірності наданої позивачем копії угоди. Більш того, сторонами у судовому засіданні ставилось питання про недостовірність даної копії додаткової угоди від 11.04.2017р. до договору позики від 20.01.2017р. №2001 та позивачем звернуто увагу суду на можливість її підроблення.

Отже, враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання відповідача від 25.07.2018 року про виключення додаткової угоди від 11.04.2017р. до договору позики від 20.01.2017р. №2001 з числа доказів на підставі п. 11 ст. 80 ГПК України.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

20.01.2017р. між ТОВ "Торгагро Сольюшн" (позикодавець) та СВК "Перший національний виробничий кооператив", (позичальник) укладено договір позики (зворотної фінансової допомоги) №2001 (далі - договір), за умовами якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному п. 2.1 договору, а Позичальник зобов'язується повернути позику протягом визначеного договором строку. Розмір позики становить 1000000,00 грн. (п. 2.1. договору).

Позикодавець передає позику Позичальникові протягом 10 банківських днів з моменту підписання Сторонами цього Договору. Позика вважається переданою Позичальникові в момент зарахування грошових коштів на рахунок Позичальника (п. п. 3.1, 3.2, 3.3 договору).

Строк позики 12 місяців. Строк, визначений у п. 4.1 цього Договору, може бути продовжений за домовленістю Сторін (п. п. 4.1, 4.2 договору).

Після закінчення строку, визначеного в п. 4.1 цього Договору, Позичальник зобовязується протягом 10 (десяти) календарних днів повернути Позикодавцеві позику. Позика повертається в безготівковій формі шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок Позикодавця. Позика вважається повернутою Позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його поточний рахунок (п.п.5.1-5.3 договору).

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики Позичальникові. Строк Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього Договору та закінчується в момент виконання Позичальником своїх зобовязань за цим договором. Закінчення строку цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору. Якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним в Україні законодавством, зміни у цей Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору. Зміни у цей Договір набирають чинності з моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному в Україні законодавстві. Якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним в Україні законодавством, цей Договір може бути розірваний тільки за домовленістю Сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору. Договір вважається розірваним з моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, ньому Договорі або у чинному в Україні законодавстві (розділ 6 договору).

У випадку порушення своїх зобовязань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, визначену ним Договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. За порушення строків повернення позики Позикодавець має право нараховувати Позичальнику неустойку в розмірі облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості, за кожний день прострочення. При розрахунку неустойки приймаються: рік - 365 (триста шістдесят п'ять) днів, місяць - рівний календарній кількості днів. 3а порушення Позичальником строків повернення позики більше ніж на 15 (п'ятнадцять) банківських днів позичальник виплачує штраф у розмірі 0.5% від суми Позики за кожен день прострочення. Сума несплаченої Позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції (п.п. 7.1.-7.3. договору).

Додаткові угоди та додатки до цього Договору є його невідємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані Сторонами та скріплені їх печатками. Сторони підтверджують наявність необхідного обсягу правосубєктності для укладення договорів подібного роду в тому числі наявність достатніх повноважень Сторін (п.п. 9.5., 9.6. договору). Договір підписаний представниками та скріплений печатками сторін.

Позивачем відповідно до платіжного доручення №80 від 20.01.2017р. перераховано на рахунок відповідача 300000 грн. із призначенням платежу "зворотно-фінансова допомога згідно договору №2001 від 20.01.2017р.".

Оскільки відповідач в порушення договірних зобов'язань у визначений договором строк не повернув позивачу позику, позивач просить суд стягнути з відповідача 300000,00 грн. - основного боргу, 14284,92 грн. - пені, 8477,94 грн. - інфляційних втрат, 2564,38 грн. - 3% річних, 123000,00 грн. штрафу.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Нормами ст. 627 ЦК України встановлено свободу договору, тобто відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 Цивільного кодексу України).

Як убачається із матеріалів справи, господарські правовідносини між сторонами виникли з договору позики від 20.01.2017р. №2001, за умовами якого позивач взяв на себе зобов'язання із перерахунку відповідачу грошових коштів в розмірі 1000000 грн., а відповідач зобов'язався, в свою чергу, повернути вказані кошти відповідно до п. 4.1, п. 5.1 договору після закінчення строку, визначеного в п. 4.1 цього Договору протягом 10 (десяти) календарних днів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України на позичальника покладено обов'язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 629 цього Кодексу договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як убачається з матеріалів справи та визнається сторонами, позивач на виконання договору позики №2001 від 20.01.2017р. відповідно до платіжного доручення №80 від 20.01.2017р. перерахував відповідачу 300000 грн. із призначенням платежу "зворотно-фінансова допомога згідно договору №2001 від 20.01.2017р.".

Проте відповідач свої зобов'язання щодо повернення перерахованої суми у термін, як того вимагає п. 4.1, п. 5.1 договору, не виконав, чим створив заборгованість перед позивачем у розмірі 300000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано відповідачу 2564,38 грн. 3% річних за період з 31.01.2018р. по 14.05.2018р. та 8477,94 грн. інфляційних втрат за період з 31.01.2018р. по 14.05.2018р.

Суд, здійснивши перевірку поданого позивачем розрахунку в системі "Законодавство", дійшов висновку, що позивачем правомірно нараховано 3% річних в межах максимально можливого розміру. За таких обставин стягненню з відповідача підлягають 3% річних у розмірі 2564,38 грн.

Під час перерахунку втрат від інфляції судом враховуються положення п.3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань". Так, згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. Тому, зважаючи на вищевикладене правомірним є стягнення з відповідача 8477,94 грн. витрат від інфляції за період з лютого по квітень (включно) 2018р., які підлягають стягненню з відповідача.

Позивач також просить стягнути з відповідача 14284,92 грн. пені за період з 31.01.2018р. по 14.05.2018р. виходячи з облікової ставки НБУ відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

У ч. 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що за порушення строків повернення позики Позикодавець має право нараховувати Позичальнику неустойку в розмірі облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості, за кожний день прострочення. Тобто сторони передбачили можливість нарахування пені за прострочення терміну повернення позики у п. 7.2 договору позики від 20.01.2017р., при цьому умовами договору не передбачено інший строк нарахування пені, ніж визначений ст. 232 ГК України.

За таких обставин, з огляду на п. п. 4.4, 5.1 договору позивачем правомірно нараховано пеню за період з 31.01.2018р. по 14.05.2018р. в сумі 14284,93 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Позивач також просить стягнути з відповідача 123 000 грн. штрафу із розрахунку 0.5% від суми позики (300000грн.) за кожен день прострочення (82 днів). Пунктом 7.3. договору передбачено, що за порушення позичальником строків повернення позики більше ніж на 15 банківських днів позичальник виплачує штраф у розмірі 0.5% від суми позики за кожен день прострочення.

Відповідач заперечує проти стягнення штрафу з посиланням на ст. 61 Конституції України, оскільки штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому не допускається їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань, а також, враховуючи спосіб його нарахування, вважає, що заявлений до стягнення штраф по суті є пенею.

Судом враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Предметом даного спору є стягнення заборгованості та штрафних санкцій відповідно до укладеного між сторонами договору.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, видами штрафних санкцій є штраф та пеня.

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України.

При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК, тобто, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З урахуванням викладеного, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто, не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 17 травня 2018 року у справі №910/6046/16, від 25 травня 2018 року у справі №922/1720/17, від 09 липня 2018 року у справі №903/647/17.

Крім того, суд звертає увагу на те, що на відміну від положень ст. 549 ЦК України, яка передбачає обчислення пені у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, умови п. 7.3 договору встановлюють обчислення штрафу у розмірі 0,5% від суми позики, а тому зазначений штраф у розумінні ст. 549 ГПК України та з огляду на свободу договору не може вважатися пенею.

За таких обставин, з огляду на п. п. 4.4, 5.1 договору позивачем правомірно нараховано 123 000 грн. штрафу із розрахунку 0.5% від суми позики (300000грн.) за кожен день прострочення (82 дня), який підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до положень ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Тому, з огляду на зазначене, враховуючи положення ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, беручи до уваги розмір заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 300000 грн., визнання правомірними нарахування пені в сумі 14284,92 грн., 8477,94 грн. - інфляційних втрат, 2564,38 грн. - 3% річних, суд, вважає за можливе зменшити розмір штрафу в сумі 123000грн. на 50% з підстав його надмірно великого розміру порівняно зі збитками позивача, та стягнути з відповідача штраф у розмірі 61500 грн.

Судом також критично оцінюються твердження відповідача про те, що позивачем всупереч вимогам законодавства нараховано штраф та пеню за кожний день прострочення виконання і грошового зобов'язання, оскільки розмір договірної штрафної санкції обраховано у відсотковому розмірі за кожну добу прострочення, що, за визначенням ст.549 ЦК, відповідає поняттю "пеня". Між тим для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення в законі відповідальності за порушення зобовязання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобовязання.

Твердження відповідача про те, що строк повернення позики не настав, оскільки позику у визначеному договором розмірі (саме 1000000 грн.) не передано, судом оцінюється критично, оскільки відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На позичальника покладено обов'язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З приводу аргументів відповідача про зменшення на 50% розміру заявленої до стягнення пені з посиланням на наявну значну заборгованість перед відповідачем його контрагентів суд враховує таке.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду. Суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Враховуючи зазначене, суд зазначає, що відповідачем не доведено існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки розмір боргу (300000,00 грн.) значно перевищує розмір заявленої до стягнення пені (14284,92 грн.); відповідач не виконав зобов'язання, не вживав жодних заходів з метою належного виконання зобовязання та допустив значений період прострочення його виконання.

При цьому судом критично оцінюються як виняткові підстави для зменшення пені аргументи відповідача про наявність перед ним значної заборгованості його контрагентів, з посиланням на відкриття судом проваджень у справах за позовами відповідача про стягнення заборгованості, оскільки доказів про правомірність заявлених позовних вимог та відповідні рішення щодо стягнення боргу на користь відповідача відсутні. При цьому суд не вважає, що зазначені обставини є винятковими, враховуючи те, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність суб'єктів господарювання (ст. 42 ГК України).

Отже, суду не надано доказів, які би підтверджували наявність винятковості обставин для зменшення розміру штрафних санкцій.

Згідно з ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги є обґрунтованими та підтвердженими наявними у матеріалах справи доказами, а тому підлягають частковому задоволенню.

З приводу витрат позивача на оплату правничої допомоги в сумі 10000,00 грн., зазначених в попередньому орієнтовному розрахунку судових витрат, суд зауважує, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 16 ГПК України).

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Відповідно ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Так, у матеріалах справи знаходиться ордер серії РН 435 №0002 від 22.06.2018р. на надання правової допомоги позивачу адвокатом ОСОБА_4

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для відшкодування стороні витрат по оплаті послуг адвоката за договором про надання правової допомоги необхідним є як факт їх надання позивачу, так і те, що зміст наданих послуг є необхідним для розгляду справи у господарському суді.

Відповідно до ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Згідно з приписами ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як зазначено у ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

При цьому, позивачем не заявлялись до стягнення витрати на правову допомогу, не надано доказів у їх підтвердження, а також не подано відповідної заяви в порядку, передбаченому ст. 129 ГПК України, а тому питання їх розподілу між сторонами судом не вирішується.

Відповідно до ст. ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача у зв'язку із задоволенням позову. При цьому при розподілі судового збору щодо вимоги про стягнення штрафу судом беруться до уваги приписи п. 9 ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 74, 86, 129, 233, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро Сольюшн", м. Шепетівка до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив", м. Шепетівка про стягнення 300000,00 грн. - основного боргу, 14284,92 грн. - пені, 8477,94 грн. - інфляційних втрат, 2564,38 грн. - 3% річних, 123000,00 грн. - штрафу задовольнити частково.

Стягнути з сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" (Хмельницька область, м. Шепетівка, Старокостянтинівське шосе, 31, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро Сольюшн" (Хмельницька область, м. Шепетівка, провулок Подільський, 20, ) 300000 грн. (триста тисяч гривень 00 коп.) - основного боргу, 14284,92 грн. (чотирнадцять тисяч двісті вісімдесят чотири гривні 92 коп.) - пені, 8477,94 грн. (вісім тисяч чотириста сімдесят сім гривень 94 коп.) - інфляційних втрат, 2564,38 грн. (дві тисячі пятсот шістдесят чотири гривні 38 коп.) - 3% річних, 61500 грн. (шістдесят одну тисячу п'ятсот гривень 00 коп.) штрафу, 6724,90 грн. (шість тисяч сімсот двадцять чотири гривні 90 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ.

У решті позову в частині стягнення 61500 грн. штрафу відмовити.

Повний текст складено 24.09.2018р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1, 2 ст. 256 ГПК України).

Суддя В.В. Димбовський

Віддруковано 3 примірника:

1 - до справи,

2 - позивачу (60230, Чернівецька область, Сокирянський район, с. Сербичани, вул. Шевченка, 1),

3 - відповідачу (30403, Хмельницька область, м. Шепетівка, Старокостянтинівське шосе, 31).

Всім рекомендованим з повідомленням.