КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2018 р. Справа№ 910/2170/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

Секретар судового засідання: Малайдах А.І.

За участю представників: відповідно до протоколу судового засідання від 20.09.2018.

розглянувши апеляційну скаргу Київської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018

у справі № 910/2170/18 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ"

до Київської міської ради

про визнання незаконним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулося з позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ" до Київської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що прийняте відповідачем рішення №492/3499 від 21.11.2017 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162, укладеного між Київською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ", та надання земельній ділянці площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва статусу скверу" не відповідає вимогам чинного законодавства України та порушує права позивача як законного користувача такої земельної ділянки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі №910/2170/18 позов задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 21.11.2017 №492/3499 в частині розірвання Договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162 та надання статусу скверу земельній ділянці, розміром 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006, яка передана Товариству з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ" в користування за умовами Договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162.

Присуджено до стягнення з Київської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ" судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції Київська міська рада звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 в повному обсязі. Ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ".

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з'ясуванням всіх обставин справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт, наголосив що позивачем належним чином не доведено використання земельної ділянки у відповідності до умов договору. Водночас необґрунтованим є посилання позивача на те, що в супереч нормативним приписам законодавства та умовам договору оренди Київська міська рада оскаржуваним рішенням змінила в односторонньому порядку цільове призначення земельної ділянки.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Київської міської ради у справі № 910/2170/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Майданевича А.Г. та Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради та призначено справу до розгляду на 19.07.2018.

19.07.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі № 910/2170/18 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду №09.1-08/1884/18 від 19.07.2018 у зв'язку із перебуванням у відпустці судді відповідно до підпункту 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2170/18.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2018 для розгляду апеляційної скарги у даній справі було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Отрюх Б.В., судді: Скрипка І.М., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради у визначеному складі та призначено справу до розгляду на 20.09.2018.

20.09.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від представника ТОВ "СБС-НАДІЯ" надійшла заява про вирішення питання щодо судових витрат.

Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахункі тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 221 ГПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

20.09.2018 в судовому засіданні представник відповідача надала пояснення по суті спору, підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі Київської міської ради та просила задовольнити апеляційну скаргу Київської міської ради, скасувати рішення суду першої інстанції повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні 20.09.2018 представники позивача надали пояснення по суті спору, заперечували проти доводів апеляційної скарги з мотивів викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги Київської міської ради, рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 залишити без змін.

Колегією суддів на підставі ч. 7 ст. 270 ГПК України надано учасникам судової справи можливість виступити у судових дебатах, яке учасниками справи реалізовано.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.02.2003 між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ" було укладено договір оренди земельної ділянки.

Згідно із пунктом 1.1 Договору орендодавець на підставі рішення №19/179 від 26.09.2002 Київської міської ради передає, а орендар приймає в довгострокову оренду строком на 30 років земельну ділянку, місцем розташування якої є перетин Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі м. Києва, розміром 0,0789 га для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення в межах, які перенесені у натуру (на місцевість) і зазначені на плані, що є невід'ємною частиною договору.

Договір оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Барановою Т.І. та скріплено підписом голови та печаткою Київської міської ради, а також 01.12.2003 зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про що зроблено запис №79-6-00162.

Відповідно до плану земельної ділянки, яка надається в довгострокову оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ" та ситуаційної схеми, розмір земельної ділянки - 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006.

Київською міською радою 21.11.2017 було прийнято рішення №492/3499 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ", та надання земельній ділянці площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва статусу скверу".

Відповідно до вказаного рішення рада вирішила, зокрема: 1) розірвати договір оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162, укладений між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ" для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва; 2) надати статус скверу земельній ділянці площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва згідно з додатком до цього рішення; 3) внести зміни до програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затверджених рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381, додавши зелену ділянку, визначену пунктом 2 цього рішення, до переліку скверів Голосіївського району м. Києва; 4) Київському комунальному об'єднанню зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста "Київзеленбуд" здійснити організаційно-правові заходи щодо оформлення права постійного користування земельною ділянкою площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва; 5) Виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації): вчинити дії для зняття з реєстрації договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ"; проінформувати Товариство з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ" про прийняття цього рішення.

Вищевказане рішення обґрунтовано тим, що земельна ділянка, розташована на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва, Товариством з обмеженою відповідальністю "СБС-Надія" не забудована відповідно до умов Договору оренди від 01.12.2003 №79-6-00162 та наявний стійкий громадський спротив щодо забудови земельної ділянки; вказана мета прийняття рішення - врегулювання земельних відносин та раціонального використання земельних ресурсів.

Спір у даній справі виник у зв'язку з незаконністю, на думку позивача, прийняття відповідачем вказаного рішення №492/3499 від 21.11.2017, та порушення вказаним рішенням прав Товариства з обмеженою відповідальністю "СБС-Надія" як орендаря за Договором оренди від 01.12.2003 №79-6-00162.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із статтею 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно із статтею 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Тобто обраний позивачем спосіб захисту за своєю правовою природою відповідає характеру порушеного права, про яке зазначає позивач у позові, та узгоджується з передбаченими законом способами захисту. Так Цивільний кодекс України та Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачають можливість захисту шляхом звернення з позовом про визнання акту органу місцевого самоврядування незаконним (ЦК України передбачає крім того ще і скасування відповідного акту у випадку його незаконності), тоді як Земельний кодекс України передбачає спосіб захисту у формі визнання акту недійсним.

Враховуючи викладене, спеціальним способом захисту прав у спірних (земельних) правовідносинах є визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним, водночас визначений позивачем спосіб захисту узгоджується із загальним способом захисту, встановленим нормами цивільного законодавства, та, по суті, вказані способи захисту мають єдину правову природу та порядок реалізації, так як спрямовані на встановлення обставин невідповідності такого рішення ОМС нормам закону та на припинення їх юридичної дії.

Крім того позивач наголошує, що Товариство з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ" здійснювало використання земельної ділянки, отриманої в оренду за умовами Договору №79-6-00162 від 01.12.2003, у відповідності до його цільового призначення.

З наявної в матеріалах копії договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 вбачається, що цільове призначення земельної ділянки, визначено для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення.

Разом з тим апелянт вказує, що при прийнятті оскаржуваного рішення Київська міська рада керувалась статтею 9 Земельного кодексу України, Законом України "Про оренду землі", і враховуючи, що позивачем земельна ділянка не забудована відповідно до умов Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003, та зважала на стійкий громадський супротив щодо забудови земельної ділянки, а також рішення прийнято з метою врегулювання земельних відносин та раціонального використання земельних ресурсів.

Крім того, на думку відповідача, нормами чинного законодавства України та умовами Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 передбачена можливість одностороннього розірвання такого договору на вимогу орендодавця у зв'язку з невиконанням орендарем його умов у позасудовому порядку.

Згідно із статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої ст. 651 Цивільного кодексу України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Дана првова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-75цс13.

Відповідно до частини 3 статті 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно із статтею 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до пункту 13 Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 дія цього договору припиняється у випадках:

- закінчення терміну, на який укладено цей договір;

- одержання орендарем земельної ділянки у власність у порядку, передбаченому Земельним кодексом України;

- дострокового розірвання цього договору за згодою сторін;

- примусового вилучення земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності у порядку, визначеному законодавством України;

- ліквідації юридичної особи-орендаря;

- дострокового розірвання цього договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у випадку:

а) неналежного виконання іншою стороною умов цього договору;

б) випадкового знищення чи пошкодження земельної ділянки, яке суттєво перешкоджає використанню земельної ділянки за її цільовим призначенням;

в) з інших підстав, визначених законодавством України.

Тобто, умовами Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 не визначено право жодної із сторін в односторонньому порядку відмовитись від договору у повному обсязі або частково, а тому застосуванню підлягають загальні умови щодо порядку розірвання договорів.

Частиною 1 статті 25 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендар має право господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Згідно із частиною 1 статті 24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право, зокрема, вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди.

Відповідно до статті 31 Закону України "Про оренду землі" визначені випадки припинення договору оренди землі у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства).

Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Згідно із частиною 4 статті 31 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Відповідно до статті 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, у разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Зокрема, підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку визначені в статтях 141, 143, 144 Земельного кодексу України. Примусове припинення прав на земельну ділянку в судовому порядку можливо у разі порушень відповідних норм екологічного та інших галузей законодавства України: використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; не усунення допущених порушень законодавства в терміни, встановлені вказівками спеціально уповноважених органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів; конфіскація земельної ділянки; примусове звернення стягнення на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки. Інші дві підстави примусового припинення прав на земельну ділянку не пов'язані з порушеннями власником (землекористувачем) відповідних норм екологічного або інших галузей законодавства України.

Тобто, дострокове розірвання договору оренди можливе виключно за згодою сторін або на вимогу однієї зі сторін договору за рішенням суду у випадках, передбачених законом або договором.

Окремою підставою для примусового припинення права користування земельною ділянкою на умовах оренди за рішенням суду є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Враховуючи викладене, у відповідача відсутнє право на розірвання Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 в односторонньому порядку як згідно умов такого договору, так і в силу закону.

Таким чином, оскаржуване рішення Київської міської ради №492/3499 від 21.11.2017 в частині пункту 1, а саме щодо розірвання Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 в односторонньому порядку, прийнято з порушенням норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", якими визначено порядок розірвання договору оренди земельної ділянки, а отже вказане рішення є незаконним (недійсним), оскільки порушує права орендаря земельної ділянки, про що вірно вказав суд першої інстанції.

З огляду на предмет та підстави позову, до предмету доказування у справі входять виключно обставини порушення відповідачем приписів чинного законодавства України в частині розірвання спірного договору в односторонньому порядку, тоді як до предмету доказування у справі не входять обставини щодо належного виконання орендарем умов Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003, в тому числі щодо використання/невикористання земельної ділянки за цільовим призначенням, здійснення/нездійснення забудови земельної ділянки, сплати/несплати орендних платежів тощо.

Оскільки у відповідача як орендодавця відсутнє право на односторонню відмову від договору оренди земельної ділянки, що, по суті, є підставою позовних вимог, та висновок суду щодо незаконності рішення відповідача про відмову від договору оренди, не потребують встановлення судом будь-яких інших обставин та дослідження відповідних доказів, зокрема щодо підстав та мотивів, з яких відповідач прийняв оспорюване рішення та відповідно доказів щодо порушення орендодавцем умов договору оренди.

Що стосується доводів позивача, що відповідачем було незаконно змінено цільове призначення земельної ділянки всупереч умов договору оренди, а саме було вирішено надати земельній ділянці статус скверу, слід зауважити, що в даній частині рішення Київської міської ради є так само незаконним в частині, що охоплює надану у користування позивачу земельну ділянку (земельна ділянка, розміром 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006), з огляду на незаконності односторонньої відмови від договору оренди з позивачем, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Крім того, обставини щодо незаконності такої відмови достатньо для висновку щодо, незаконності надання земельній ділянці (в межах земельної ділянки, яка надана позивачу у користування за договором оренди земельній ділянці, розміром 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006) статусу скверу, оскільки висновок суду щодо чинності права оренди позивача є достатньою підставою для ствердження про неможливість відповідача втручатись у здійснення орендарем користування земельною ділянкою в тому числі шляхом створення скверу.

Згідно із статтею 30 Закону України "Про оренду землі" зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Таким чином, внесення змін до договору оренди земельної ділянки може відбуватись виключно за згодою сторін або за рішенням суду у визначених законом випадках.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що прийняттю відповідачем оскаржуваного рішення про розірвання Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 передувало неодноразове прийняття рішень, що стосувалися спірної земельної ділянки та безпосередньо вказаного Договору, зокрема:

- рішення Київської міської ради №272/1328 від 02.04.2009 про відміну рішення Київської міської ради №19/179 від 26.09.2002 в частині передачі позивачу в оренду спірної земельної ділянки, пунктом 2 якого запропоновано розірвати Договір оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003;

- рішення Київської міської ради №79-6-00162 від 01.12.2003 про розірвання Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003;

- рішення Київської міської ради №8/1911 від 24.09.2015 про надання статусу скверу спірній земельній ділянці.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.08.2009 №11/329, яке не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили, визнано недійсним та скасовано рішення відповідача №272/1328 від 02.04.2009; вказане рішення мотивовано тим, що рішення Київської міської ради від 07.08.2009 №11/329 порушує права та законні інтереси позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 у справі №910/11635/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 10.02.2016, визнано протиправним та скасовано Київської міської ради №79-6-00162 від 01.12.2003 про розірвання Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003; визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ" право оренди на спірну земельну ділянку. Вказане рішення мотивоване тим, що оспорюване рішення не відповідало вимогам чинного законодавства України щодо примусового вилучення земельних ділянок та розірвання договорів, а також порушувало права Товариства з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ" як землекористувача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 у справі №910/27630/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 та Вищого господарського суду України від 18.08.2016, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради №8/1911 від 24.09.2015 в частині надання статусу скверу спірній земельній ділянці; вказане рішення мотивоване тим, що рішення КМР №8/1911 від 24.09.2015 було прийняте з порушенням встановленого законом порядку зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, а також порушує права позивача як землекористувача за Договором оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду, а згідно частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 № 8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдінг" проти України" (заява № 48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі "Брумареску проти Румунії" (заява №28342/95)) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 №01-8/1427).

В пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" від 29 жовтня 2015 року (заява № 32053/13), яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Таким чином, судовими рішеннями, які набрали законної сили та є обов'язковими до виконання, було встановлено неправомірність позбавлення позивача права користування спірною земельною ділянкою шляхом розірвання відповідачем Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 в односторонньому порядку, а також надання такій земельній ділянці статусу скверу.

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 у справі №910/11635/15 визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ" право оренди на земельну ділянку, розташовану на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва, розміром 0,0798 га, кадастровий номер :79:243:0006 для будівництва та обслуговування блоку соціально-побутового та торговельного призначення, яке виникло у нього строком на 30 років на підставі договору №79-6-00162 від 01.12.2003.

Переглядаючи вказане рішення в касаційному порядку Вищий господарський суд України в постанові від 10.02.2016 встановив, що вимога про визнання за позивачем права оренди спірної земельної ділянки на підставі та умовах укладеного між сторонами договору оренди є похідною від вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 21.04.2015 р. № 443/1308, спрямована на поновлення порушеного права користування позивача на цю ділянку, внаслідок прийняття відповідачем неправомірного рішення, а отже правомірно була задоволена.

Згідно із статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - "Конвенція") та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999 р., заява №311107/96, п.54).

Тобто, право оренди земельної ділянки також є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирно володіння яким з моменту винесення оспорюваного рішення та укладання договору оренди земельної ділянки гарантується статтями 1, 8, 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 р. №44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Як вже зазначалося, рішення про одностороннє розірвання договору оренди Київською міською радою було прийняте всупереч порядку, встановленому законом, а саме за відсутності права на вчинення таких дій, що свідчить про намагання орендодавця виключити можливість здійснення позивачем, як її орендарем, передбачених умовами Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003 та нормами чинного законодавства, прав землекористувача, які є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, приймаючи оскаржуване рішення від 21.11.2017 №492/3499, Київська міська рада необґрунтовано на думку колегії позбавила позивача права мирного володіння своїм майном, а саме права оренди земельної ділянки, отриманого за Договором оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003.

Колегія зазначає, що застосування викладеної правової позиції Верховного Суду у даній справі № 910/5963/17 є у будь-якому випадку неможливим з огляду на існування рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2015 у справі №910/11635/15, яким визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "СБС-НАДІЯ" право оренди на земельну ділянку.

Тобто, судом вже було надано висновок щодо правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем на підставі Договору оренди земельної ділянки №79-6-00162 від 01.12.2003, та підтверджено існування у позивача права користування спірною земельною ділянкою, і відповідне рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів з огляду на принцип правової певності як елемент верховенства права.

Враховуючи вищевикладене, оскільки рішення Київської міської ради від 21.11.2017 №492/3499 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.12.2003 №79-6-00162, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "СБС-Надія", та надання земельній ділянці площею 0,12 га на перетині Стратегічного шосе та проспекту Науки у Голосіївському районі міста Києва статусу скверу" не відповідає нормам законодавства щодо розірвання договорів та порушує права позивача як землекористувача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказане рішення є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, у межах заявлених позовних вимог.

Доводи, які наведені скаржником в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається, а доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі № 910/2170/18 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі № 910/2170/18 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати розподіляються згідно до поданої позивачем зяви, у відповідності до статті 129 ГПК України в разі надання відповідних доказів.

Керуючись статтями 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі № 910/2170/18 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/2170/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 24.09.2018.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко