ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/954/18
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Лукященко В.Ю.

за участю представників учасників справи:

від позивача: не прибув, (як вільний слухач ОСОБА_1, паспорт/довіреність);

від відповідача: не прибув;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод»

на рішення Господарського суду Одеської області від 25.07.2018 (постановлене суддею Петровим В.С. в м. Одесі, повний текст якого складений 30.07.2018)

у справі № 916/954/18

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Елопак-Фастів»

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод»

про: стягнення 31562,94 грн.

в судовому засіданні 19.09.2018 згідно ст. 233 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини постанови

В С Т А Н О В И В:

В травні 2018 року Приватне акціонерне товариство «Елопак-Фастів» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод», про стягнення 31562,94грн., з яких 25928,19грн. сума інфляційних нарахувань, 5634,75грн. 3% річних.

Позов мотивований неналежним виконанням відповідачем зобовязань з оплати вартості поставленого на виконання договору № 58/09-В-UKR/TRN-DYA від 12.01.2009 товару, факт чого є преюдиціальним, оскільки встановлений судовими рішеннями у справі № 916/1841/16. Невиконання відповідачем грошового зобовязання у період з 07.06.2016 по 12.02.2018 надає кредиторові право застосувати до боржника заходи відповідальності, передбачені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідач у відзиві на позов проти позовних вимог заперечив, зважаючи на пропуск позивачем встановленого ст. 258 Цивільного кодексу України строку позовної давності.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.07.2018 (з урахуванням ухвали від 01.08.2018про виправлення описки) позов Приватного акціонерного товариства «Елопак-Фастів» задоволено: з Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» на користь Приватного акціонерного товариства «Елопак-Фастів» стягнуто інфляційні нарахування в сумі 25928,19грн., 3% річних в сумі 5634, 75грн.; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивовано доведеністю позовних вимог та відсутністю підстав застосування визначеного ст. 258 Цивільного кодексу України спеціального строку позовної давності, оскільки сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Тому до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність, передбачена ст. 257 Цивільного кодексу України.

Додатковим рішенням від 09.08.2018 місцевим господарським судом частково задоволено клопотання Приватного акціонерного товариства «Елопак-Фастів» про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу: з Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» на користь Приватного акціонерного товариства «Елопак-Фастів» стягнуто витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3156,29грн.

Не погодившись з означеним рішенням суду від 25.07.2018 Приватне акціонерне товариство «Ізмаїльський виноробний завод» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просило рішення Господарського суду Одеської області від 25.07.2018 у справі № 916/954/18 скасувати частково та ухвалити нове рішення про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» на користь Приватного акціонерного товариства «Елопак-Фастів» 12743,59грн. інфляційних втрат, 3351,01 грн. 3% річних.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та необґрунтованість розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, зазначаючи, що сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. На думку апелянта, до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат застосовується спеціальний строк позовної давності, встановлений ст. 258 Цивільного кодексу України.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу, проти доводів скаржника заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення, з огляду на її правову та доказову необґрунтованість.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне:

Як було встановлено місцевим судом та вбачається із матеріалів справи, рішенням Господарського суду Одеської області від 07.09.2016 у справі № 916/1841/16 задоволено позов Приватного акціонерного товариства «Елопак-Фастів»: з Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» на користь Приватного акціонерного товариства «Елопак-Фастів» 111395,09 грн. заборгованості, 7909,05 грн. інфляційних нарахувань, 3268,60 грн. три проценти річних, 11139,50 грн. пені за порушення строку оплати товару, 365094,50 грн. пені за порушення строку зберігання товару та судовий збір у сумі 7482,10 грн.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 рішення Господарського суду Одеської області від 07.09.2016 у справі № 916/1841/16 скасовано в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» 365094 грн. пені за порушення строку зберігання товару та розподілу судових витрат, в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено, в іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 07.09.2016 залишено без змін.

Судовими рішеннями у вказаній справі встановлено, що 12.01.2009 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) було укладено договір № 58/09-В-UKR/TRN-DYA, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобовязується поставити покупцю в обумовлені строки товар (висічку) - картонні заготівки «Пюр-Пак», а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар.

Відповідно до п. 2.4 договору поставка товару здійснюється покупцем самовивозом на умовах EXW склад компанії Елопак м. Фастів, Київська область, згідно Інкотермс-2000, окремими партіями в кількості, асортименті та в строки, вказані в узгодженому сторонами замовленні, якщо сторони не домовляться про інше.

Покупець зобовязується вивезти замовлений товар з місяця поставки протягом 21 календарного дня від дати надходження товару на склад компанії Елопак. При порушенні покупцем стандартного 21-денного періоду зберігання товару на складі компанії Елопак, остання сторона залишає за собою право застосувати до покупця штрафні санкції відповідно до п.п.5.2 та 5.3 даного договору (п. 2.6 договору).

Згідно п. 2.7 договору поставка упаковки «Пюр-Пак» здійснюється на підставі замовлення на поставку (заказ), що розміщується Покупцем шляхом його передачі засобами факсимільного зв'язку на адресу Компанії Елопак. Форма замовлення на поставку упаковки «Пюр-Пак» наведена в додатку 1 цього договору. У замовленні покупець зазначає наступну інформацію: найменування (асортимент) упаковки; код-оригінал макету висічки; тип-оригінал макету (поточний або новий); тип печаті; кількість; дату поставки, яка передбачається.

Покупець зобовязаний розмістити замовлення та внести 1-й авансовий внесок в розмірі 50% від вартості замовленої партії товару згідно із п.7.5.1 договору не пізніше ніж за 15 робочих днів до початку періоду виробництва на заводі-виробнику відповідного типу упаковки «Пюр-Пак». Графік виробництва упаковки «Пюр-Пак» на заводі-виробнику наведений в додатку №3 до договору. (п. 2.9 договору).

Згідно п. 2.10 договору Компанія Елопак приймає замовлення після надходження на її розрахунковий рахунок попередньої оплати від Покупця в розмірі 50% від вартості замовленої партії товару згідно із п. 7.5.1 договору. Компанія Елопак підтверджує покупцю прийняття замовлення шляхом факсимільної передачі його копії з відміткою про прийняття замовлення протягом 3 робочих днів від дати надходження на її розрахунковий рахунок попередньої оплати від покупця в розмірі 50% від вартості замовленої партії товару згідно із п. 7.5.1 даного договору. З моменту прийняття Компанією Елопак замовлення на поставку упаковки «Пюр-Пак», таке замовлення стає невідємною частиною договору. Відповідне замовлення на поставку вважається відхиленим, в разі якщо Компанія Елопак письмово не підтверджує прийняття замовлення на поставку протягом 3 робочих днів від дати надходження на розрахунковий рахунок Компанії Елопак попередньої оплати згідно із п. 7.5.1 договору. При цьому Компанія Елопак протягом вказаних 3 робочих днів здійснить повернення покупцю отриманої від нього передплати в розмірі 50% від вартості замовленої партії товару.

Відповідно до п. 5.2 договору у випадку, якщо покупець не виконує зобовязання з дотримання стандартного строку зберігання упаковки «Пюр-Пак» на складі Компанії Елопак, наведеного в п. 2.6 даного договору, та не вивозить замовлений товар протягом 21 календарного дня від дати надходження товару на склад Компанії Елопак, остання може вимагати від покупця сплатити пеню у розмірі 0,1 % від вартості невивезеного товару за кожний прострочений день зберігання.

Договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2009. У разі якщо на момент закінчення дії договору у сторін залишаються невиконаними зобовязання, які витікають з договору, дія договору відносно таких зобовязань продовжується до повного виконання цих зобовязань (п.п. 6.1, 6.2 договору).

Відповідно до підпунктів 7.5.1 та 7.5.2 пункту 7.5 договору оплата за товар здійснюється покупцем наступним чином: 50% вартості замовленої партії упаковки Пюр-Пак сплачуються покупцем протягом 3 робочих днів з моменту розміщення замовлення на підставі рахунку, що виставляється Компанією Елопак в гривнях з урахуванням пунктів 7.7 та 7.7.1 договору, проте в будь-якому випадку перед підтвердженням замовлення Компанією Елопак 50% вартості, які залишились, замовленої упаковки «Пюр-Пак» сплачуються покупцем на умовах товарного кредиту протягом 30 календарних днів з моменту відвантаження та дати видаткової накладної.

Всі платежі здійснюються покупцем на підставі відповідних рахунків на оплату, що виставляються Компанією Елопак, шляхом безготівкового банківського переводу грошових коштів в українській гривні на розрахунковий рахунок Компанії Елопак (п. 7.6 договору).

До договору від 12.01.2009 укладено додаткові угоди №1 від 30.01.2009, №2 від 01.04.2009, №3 від 30.12.2009, №4 від 01.04.2010, №5 від 31.07.2010, №6 від 30.12.2010, №7 від 10.03.2011, №8 від 30.12.2011, №9 від 31.12.2012 , №10 від 31.12.2013, кожна з яких є невід'ємною частиною договору.

Вищезазначеними угодами, зокрема, продовжено строк дії договору від 12.01.2009 та визначено, що поставка товару здійснюється покупцем самовивозом на умовах франко-склад за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Антонова, 1-А, «МЛП Чайка» згідно Інкотермс-2000, окремими партіями в кількості, асортименті та в строки, вказані в узгодженому сторонами замовленні, якщо сторони не домовляться про інше (додаткова угода № 5 від 31.07.2010).

На виконання умов договору позивачем по видатковій накладній №866 від 26.05.2015 поставлено відповідачу товар на суму 111395,09 грн. з урахуванням ПДВ, та на вказаний товар виставлений рахунок на оплату №801 від 26.05.2015, також виписана податкова накладна №883 від 26.05.2015. Поставлений товар було прийнято ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод», що підтверджується видатковою накладною №866 від 26.05.2015, довіреністю №0055 від 26.05.2015, рахунком на оплату №801 від 26.05.2015, податковою накладною №883 від 26.05.2016, квитанцією №1 про прийняття податкової накладної №883 від 26.05.2016 на центральному рівні ДПС України. Однак, ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» у свою чергу своїх зобовязань за договором від 12.01.2009 в частині оплати вартості товару за видатковою накладною №866 від 26.05.2015 на суму 111395,09 грн. не виконало.

З урахуванням наведеного та з огляду на те, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження виконання ним свого обовязку щодо оплати отриманого за накладною №866 від 26.05.2015 товару на суму 111395,09 грн., суд під час розгляду справи по справі № 916/1841/16 дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ПрАТ «Елопак-Фастів» щодо стягнення з ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» заборгованості в сумі 111395,09 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що на підставі виданого господарським судом 08.09.2017 наказу по справі № 916/1841/16 приватним виконавцем ОСОБА_2 було відкрито виконавче провадження № 55579483. Під час примусового виконання наказу приватним виконавцем на рахунок позивача перераховано стягнуту з відповідача суму в розмірі 135972,07 грн. (платіжне доручення № 236 від 13.02.2018), у звязку з чим виконавче провадження № 55579483 було закінчено, про що винесено відповідну постанову.

Між тим, з огляду на те, що прострочення виконання зобовязання ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» зі сплати за поставку товару продовжувало тривати у період з 07.06.2016 до 12.02.2018 включно, ПрАТ «Елопак-Фастів» на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України здійснено нарахування інфляційних втрат та 3% річних за порушення строків оплати вартості поставленого товару, про стягнення яких заявлено у даному позові.

Виходячи із приписів ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного захищуваного суб'єктивного права або інтересу, порушення такого суб'єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом, укладений між сторонами договір є належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 Господарського кодексу України (ст.ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України), оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як встановлено ст.655, ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України Покупець зобов'язаний сплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України на Покупця покладено обовязок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч.7 ст.193 Господарського кодексу України та ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між сторонами договір № 58/09-В-UKR/TRN-DYA від 12.01.2009 є підставою для виникнення у відповідача зобов'язань з оплати вартості прийнятого ним товару, права на отримання коштів (3% та інфляційних втрат в разі прострочення), що у розумінні ст.ст. 4, 5 Господарського процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України є належним об'єктом судового захисту.

В свою чергу, наявні чинні судові рішення у справі №916/1841/16, які за обґрунтованим висновком місцевого суду мають преюдиціальне в силу ст. 75 Господарського процесуального кодексу України значення для розгляду даної справи, належним чином підтверджують факт порушення відповідачем грошового зобовязання у вигляді прострочення оплати заборгованості в сумі 111395,09 грн. перед позивачем за укладеним договором № 58/09-В-UKR/TRN-DYA від 12.01.2009.

Таке невиконання грошових зобов'язань кваліфікується судом як їх порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч.1 ст.612 цього Кодексу.

При цьому, сам факт прийняття означеного судового рішення діючим законодавством не віднесений до обставин, що припиняють чи змінюють правову природу грошового зобов'язання, а отже - жодною мірою не звільняє боржника від відповідальності за порушення грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахування яких припиняється лише із припиненням відповідного грошового зобов'язання.

Наведена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 у справі №3-57гс10, від 04.07.2011 у справі №3-65гс11, від 12.09.2011 у справі №3-73гс11, від 24.10.2011 у справі №3-89гс11, від 14.11.2011 у справі №3-116гс11, від 23.01.2012 у справі №3-142гс11 зі спорів, що виникли з подібних правовідносин.

У світлі приписів п.30.1 ст.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини щодо моменту погашення суми основного боргу, період прострочення, на який можуть бути нараховані стягувані суми, розпочинається (з урахуванням п.7.5. договору) з 26.06.2015 та триває до дня, в якому була здійснена оплата (повна або часткова), без включення такого дня до розрахункового періоду, що узгоджується із правовою позицією, викладеною в п.1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013.

Разом з тим, судом встановлено, що за вищенаведеними судовими рішеннями у справі № 916/1841/16 з відповідача були стягнуті 3% річних, пеня та інфляційні втрати, нараховані за період прострочення по 06.06.2016. Зокрема, як вказано в постанові Одеського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 у справі № 916/1841/16, згідно з розрахунком, що був доданий позивачем до позовної заяви, розмір 3% річних від простроченої з 26.06.2015 суми відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України складає 3268,60 грн. (період прострочення 26.06.2015 06.06.2016); розмір інфляційних витрат (липень 2015 року - травень 2016 року) складає 7909,05 грн.

Згідно з вимогами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Місцевим господарським судом встановлено, що заборгованість за договором не була погашена відповідачем у період і після прийняття рішення судових рішень у справі № 916/1841/16, а фактичне виконання грошового зобовязання відбулось лише 13.02.2018.

За поданим позивачем розрахунком розмір 3% річних за період з 07.06.2016 по 12.02.2018 склав 5634,75грн., розмір інфляційних нарахувань за період з червня 2016 по січень 2018 25928,19грн. Наведені розрахунки визнані місцевим господарським судом такими, що відповідають встановленим обставинам справи щодо періоду прострочення та розміру грошового зобовязання з якого відповідачем допущено прострочення, зроблені арифметично та методологічно вірно.

При цьому, абсолютно правильним є висновок суду першої інстанції щодо правової природи нарахувань за статтею 625 Цивільного кодексу України як триваючого правопорушення, яке припиняється лише в момент повного виконання основного зобов'язання, а тому встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності щодо таких нарахувань обраховується за останні три роки, які передували зверненню кредитора з позовом, якщо основне зобов'язання боржником не виконано. Що цілком відповідає змісту розяснень Пленуму Вищого господарського суду України, викладених в п. п. 3.4, 4.3 Постанови № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», а також правовій позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного суду, яка викладена в постанові від 05.04.2018 у справі № 927/966/17.

Більш того, у даному випадку мало місце переривання строку позовної давності за 3% річних та інфляційними втратами, як складовими основного зобов'язання, відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України - внаслідок звернення позивача з позовом щодо стягнення основного боргу в сумі 111395,09 грн. у справі № 916/1841/16. Проте, у будь-якому випадку дані позовні вимоги заявлені позивачем за період з 07.06.2016 по 12.02.2018 (дата погашення боргу), тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Наведене спростовує доводи заявника апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм ст. 258 Цивільного кодексу України як безпідставних і таких, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

За таких обставин, оскільки доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують ухвалення оскаржуваного рішення із порушеннями, які ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначені як підстава для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку ч.4 ст.269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 25.07.2018 у справі №916/954/18 - без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 25.07.2018 у справі №916/954/18 залишити без змін.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24.09.2018.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Г.І. Діброва

ОСОБА_3