ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"02" жовтня 2018 р. Справа № 5004/1671/12

Суддя Кравчук А.М., розглянувши заяву

арбітражного керуючого Сисуна Олександра Ігоровича

про накладення арешту на майно

у справі №5004/1671/12

за заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Флавія", м. Харків

до публічного акціонерного товариства "Ковельсільмаш", м. Ковель

про банкрутство

встановив: ухвалою господарського суду Волинської області від 2 січня 2013 року порушено провадження у справі про банкрутство публічного акціонерного товариства "Ковельсільмаш".

Ухвалою суду від 22.01.2013 року визнано майнові вимоги ініціюючого кредитора товариства з обмеженою відповідальністю "Флавія" в сумі 354 449,56грн., зобов'язано заявника в десятиденний строк подати до офіційних друкованих органів оголошення про порушення справи про банкрутство публічного акціонерного товариства "Ковельсільмаш".

Ухвалою суду від 21.05.2013 року затверджено реєстр вимог кредиторів.

Ухвалою суду від 15.10.2013 року введена процедура санації боржника - публічного акціонерного товариства "Ковельсільмаш", керуючим санацією призначено арбітражного керуючого Сисуна Олександра Ігоровича.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 22.09.2014 року здійснено заміну кредитора у справі про банкрутство ПАТ "Ковельсільмаш" - публічне акціонерне товариство "Кредобанк" на товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІДЕА КАПІТАЛ".

Постановою господарського суду від 21.07.2015 року процедуру санації публічного акціонерного товариства "Ковельсільмаш" та повноваження керуючого санацією Сисуна Олександра Ігоровича припинено, публічне акціонерне товариство "Ковельсільмаш" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Сисуна Олександра Ігоровича.

01.10.2018 року на адресу суду надійшла заява ліквідатора Сисуна О.І. №б/н про накладення арешту на об'єкт нерухомого майна, а саме: виробничий корпус №3 літ. А-2, розташований за адресою: Волинська обл., м.Ковель, вул. Варшавська, буд. 1.

Заява обгрунтована поданням ліквідатором до суду заяви про визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого забезпеченим кредитором ПАТ "ПУМБ" шляхом оформлення права власності на спірний об'єкт, а також витребування незаконно відчуженого майна банкрута від поточного власника ТОВ "Сан Енерджи Систем" та визнання права власності.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд дійшов висновку про її задоволення виходячи з такого.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно підп. 5 п. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову є однією з найважливіших гарантій захисту прав, свобод та інтересів юридичних осіб, певним заходом для створення можливості реального виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог; прийняття передбачених законом заходів щодо забезпечення позову є правом суду, який розглядає спір. Заходи про забезпечення позову застосовуються судом, виходячи з обставин справи, змісту заявлених позовних вимог.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п. 3 вказаної постанови достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Відповідно до п. 4 постанови Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22.12.2006 року № 9 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Заходом забезпечення ліквідатором Сисуном О.І. визначено накладення арешту на майно до вирішення заяви ліквідатора про визнання недійсним одностороннього правочину, витребування майна та визнання права власності.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

З урахуванням наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005 (заява № 38722/02).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду №910/23741/17 від 04.06.2018 року, №910/23488/17 від 25.05.2018 року.

Ухвалою суду від 02.10.2018 року заяву ліквідатора Сисуна О.І. від 01.10.2018 року про визнання недійсним правочину з переходу права власності на предмет іпотеки за іпотечним договором, витребування майна з незаконного володіння та визнання права власності на виробничий корпус №3 лит.А-2, розташований за адресою: Волинська обл., м.Ковель, вул. Варшавська, буд. 1, реєстраційний номер прийнято до розгляду.

На думку суду, можливе відчуження спірного майна, його пошкодження або знищення, у разі позитивного рішення у даній справі унеможливить поновлення прав заявника, матиме незворотні наслідки.

Вимога заявника відповідно до ст. 137 ГПК України відповідає обставинам справи, змісту, заявлених вимог, заходам для створення можливості реального виконання рішення суду, є обгрунтованою, адекватною і збалансованою з інтересами сторін та вимогами про визнання недійсним правочину.

Невжиття таких заходів може призвести до ймовірного утруднення виконання або невиконання рішення суду, порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача та інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Обраний заявником захід забезпечення заяви не має наслідком перешкоджання діяльності учасників справи про банкрутство, заподіяння шкоди.

Крім того, особи, щодо яких вжито заходи забезпечення, чи права яких можуть бути порушені, не позбавлені права звернутися до суду з заявою про їх скасування у разі можливості негативних наслідків для них вжитими заходами.

З врахуванням викладеного,вимога щодо накладення арешту на виробничий корпус №3 літ.А-2, розташований за адресою: Волинська обл., м.Ковель, вул. Варшавська, буд. 1, реєстраційний номер , є обгрунтованою, відповідає ст. 137 ГПК України, вимогам щодо адекватності та співрозмірності заявлених вимог ліквідатора та підлягає задоволенню.

Господарський суд, керуючись ст. 73, 80, 136, 137 ГПК України,

У Х В А Л И В :

1. Заяву ліквідатора Сисуна Олександра Ігоровича від 01.10.2018 року про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити.

2. Накласти арешт на нерухоме майно, а саме: виробничий корпус №3 (А-2), розташований за адресою: Волинська обл., м.Ковель, вул. Варшавська, буд. 1, реєстраційний номер .

Ухвала господарського суду набирає законної сили з моменту її підписання відповідно до ч.2 ст. 235 ГПК України.

Ухвала підписана 02.10.2018 року

Ухвали суду підлягають оскарженню відповідно до ст.ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя А. М. Кравчук