ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2018 р. Справа № 922/401/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі судового засідання Новіковій Ю.В.

за участю представників учасників справи:

1-го позивача ОСОБА_1, за довіреністю від 28.12.2017 року №08-11/4018/2-17;

2-го позивача - ОСОБА_1, за довіреністю від 28.12.2017 року №08-11/3978/2-17;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні ОСОБА_2 апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Харків (вх. № 1638Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 10.07.2018р. у справі №922/401/18 ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Кухар Н.М.), повний текст якого складено 18.07.2018р.

за позовом 1. ОСОБА_2 міської ради, м. Харків

2.Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради, м. Харків

до відповідача ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Харків

про скасування рішення

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.07.2018р. у справі №922/401/18 позовні вимоги ОСОБА_2 міської ради задоволено; скасовано рішення Адміністративної колегії ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 14.12.2017 року № 168-р/к у справі № 1/03-129-15 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції"; стягнуто з ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України на користь ОСОБА_2 міської ради витрати з оплати судового збору в розмірі 1762,00 грн.

ОСОБА_3 обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до ОСОБА_2 апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 10.07.2018р. у справі №922/401/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на наступне.

Виконавчий комітет ОСОБА_2 міської ради не є самостійною юридичною особою, а входить до складу юридичної особи ОСОБА_2 міської ради, як її виконавчий орган.

В ході розгляду справи №1/03-129-15 жодної зміни відповідача не було, а рішенням адміністративної колегії ОСОБА_2 обласного територіального відділення АМКУ бездіяльність ОСОБА_2 міської ради в особі її виконавчого комітету правомірно визнана порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.

Виконавчі органи міських рад не є самостійними юридичними особами, а входять до складу відповідних рад та є підконтрольними та підзвітними їм.

А тому, ОСОБА_2 обласним територіальним відділенням в рішенні правомірно визначено відповідачем ОСОБА_3 міську раду в особі виконавчого комітету.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2018 року, суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою ОСОБА_2 апеляційного господарського суду від 13.08.2018р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Харків на рішення господарського суду Харківської області від 10.07.2018р. у справі №922/401/18; встановлено учасникам справи строк до 06.09.2018 року на протязі якого вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 11.09.2018 року.

11.09.2018 року на адресу суду від 1-го позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи, у звязку з перебуванням представника ОСОБА_2 міської ради, який, також, представляє інтереси Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради у щорічній відпустці (вх.№7054), яка долучена до матеріалів справи.

Ухвалою ОСОБА_2 апеляційного господарського суду від 11.09.2018 року оголошено перерву у розгляді справи до 20.09.2018 року.

Ухвалою ОСОБА_2 апеляційного господарського суду від 20.09.2018 року оголошено перерву у розгляді справи до 25.09.2018 року.

У судовому засіданні 25.09.2018 року представник 1-го та 2-го позивачів заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання 25.09.2018 року не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що вбачається з листа розписки про дату та час наступного судового засідання від 20.09.2018 року (т.2, а.с.31).

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

14.12.2017 року Адміністративною колегією ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України було прийнято рішення № 168-р/к у справі № 1/03-129-15 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції", яким було визнано бездіяльність ОСОБА_2 міської ради в особі виконавчого комітету по невнесенню змін до Правил приймання стічних вод споживачів у каналізаційну мережу м. Харкова, затверджених рішенням виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради від 08.09.2010 року № 321, в частині строку дії Технічних умов на приймання стічних вод, що є порушенням ч. 1 ст. 15, п. 3 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Позивачі зі спірним рішенням Адміністративної колегії ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 14.12.2017 року № 168-р/к у справі № 1/03-129-15 не погодились, що і стало підставою для їх звернення до господарського суду Харківської області з відповідним позовом, в якому останні просили скасувати вказане рішення.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивачі вказували на те, що спірним рішенням ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України було необґрунтовано змінено відповідача у справі з ОСОБА_2 міської ради на ОСОБА_3 міську раду в особі виконавчого комітету без винесення відповідного розпорядження про зміну чи залучення як відповідача чи співвідповідача ОСОБА_3 міської ради в особі виконавчого комітету.

10.07.2018 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Так, предметом позову у даній справі є позовна вимога ОСОБА_3 міської ради та виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради про скасування рішення Адміністративної колегії ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 14.12.2017 року № 168-р/к у справі № 1/03-129-15 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції".

З листа ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 28.09.2015 року вбачається, що ОСОБА_2 міській раді було направлено розпорядження Адміністративної колегії ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 150-рп/к у справі № 1/03-129-15 "Про початок розгляду справи", відповідно до якого розпочато розгляд справи у зв'язку з наявністю в діях ОСОБА_2 міської ради ознак порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого абзацом дев'ятим частини другої ст. 15, пунктом 3 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Також, Адміністративною колегією ОСОБА_2 обласного територіального віддлення Антимонопольного комітету України України було направлено на адресу ОСОБА_2 міської ради рекомендації від 08.12.2016 року № 149-рк/к "Про припинення бездіяльності, яка містить ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у яких зазначено про ознаки вчинення ОСОБА_2 міською радою порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 06.11.2017 року № 02-25/1-3551 до ОСОБА_2 міської ради направлено "Подання про попередні висновки у справі № 1/03-129-15", у якому зазначено, що 1 ВДР пропонує Адміністративній колегії територіального відділення визнати бездіяльність ОСОБА_2 міської ради по невнесенню змін до Правил приймання стічних вод споживачів у каналізаційну мережу м. Харкова порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим частиною першою статті 15, пунктом 3 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, а саме дії, які можуть призвести до спотворення конкуренції.

Отже, у справі № 1/03-129-15 перевірка (розслідування) здійснювалася виключно у відношенні ОСОБА_2 міської ради.

У спірному рішенні Адміністративної колегії від 14.12.2017 року № 168-р/к у справі № 1/03-129-15 у вступній та мотивувальній частинах також зазначено про ОСОБА_3 міську раду, як суб'єкта перевірки, проте в резолютивній частині рішення порушником визнано ОСОБА_3 міську раду в особі виконавчого комітету.

Отже, господарський суд першої інстанції вірно встановив, що відповідач, без винесення розпорядження про початок розгляду справи відносно ОСОБА_3 міської ради в особі виконавчого комітету, змінив суб'єкта перевірки у справі № 1/03-129-15, яка розпочата виключно у відношенні ОСОБА_3 міської ради.

Такі дії відповідача свідчать про порушення ним вимог ст.ст. 35-40 Закону України "Про захист економічної конкуренції", з огляду на те, що згідно ст. 35 даного Закону, розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції починається з прийняття розпорядження про початок розгляду справи та закінчується прийняттям рішення у справі.

Втім, як вже зазначалось, розпорядження про початок розгляду справи відносно ОСОБА_3 міської ради в особі виконавчого комітету відповідачем не приймалось.

Згідно ст. 37 Закону України "Про захист економічної конкуренції", розпорядження про початок розгляду справи надсилається відповідачу протягом трьох робочих днів з дня його прийняття. У разі коли відповідача визначено після початку розгляду справи, йому протягом трьох робочих днів надсилається розпорядження про залучення до участі у справі як відповідача разом з розпорядженням про початок розгляду справи.

Втім, з матеріалів справи вбачається, що розпорядження про початок розгляду справи відносно ОСОБА_3 міської ради в особі виконавчого комітету відповідачем не виносилося та не направлялося у вказаний термін, а також не виносилося розпорядження про залучення до участі у справі як відповідача ОСОБА_2 міської ради в особі виконавчого комітету разом з розпорядженням про початок розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України "Про захист економічної конкуренції", відповідачем є особа, щодо якої здійснюється розгляд справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Таким чином, відповідачем у справі № 1/03-129-15 є ОСОБА_3 міська рада, а не ОСОБА_3 міська рада в особі виконавчого комітету, що спростовує твердження апелянта про те, що жодної заміни відповідача під час розгляду справи № 1/03-129-15 не було.

Таким чином, недоречними є аргументи апелянта щодо того, що ним у спірному рішенні правомірно визначено відповідачем ОСОБА_3 міську раду в особі виконавчого комітету.

Отже, місцевий господарський суд вірно вказав на те, що виконавчий комітет ОСОБА_3 міської ради був позбавлений права на реалізацію своїх прав, передбачених ст. 40 Закону України "Про захист економічної конкуренції", а саме його фактично було визнано порушником антимонопольного законодавства без його участі та без проведення перевірки відносно нього.

Вказане також свідчить про порушення ст. 19 Конституції України, згідно якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також ст. 4 Закону України "Про захист економічної конкуренції", згідно якої Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах законності, гласності, захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом.

Так, 20.09.2017 року виконавчим комітетом ОСОБА_3 міської ради з власної ініціативи було прийнято рішення № 591 "Про внесення змін до рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради від 08.09.2010 року № 321 "Про затвердження Правил приймання стічних вод споживачів у каналізаційну мережу м.Харкова".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальна громада - це жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Представницький орган місцевого самоврядування - вибірний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Згідно ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчими органами міських рад є їх виконавчі комітети та інші створювані радами виконавчі органи.

У відповідності до ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено питання, які вирішуються виключно на пленарних засіданнях міської ради.

Згідно ст. 51 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчим органом міської ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень.

Статтею 52 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виконавчий комітет міської ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради. Виконавчий комітет ради має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб. Основною формою роботи виконавчого комітету міської ради є його засідання. Засідання виконавчого комітету скликаються відповідно міським головою, а в разі його відсутності чи неможливості здійснення ним цієї функції - заступником сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради (районної у місті ради - заступником голови ради) в міру необхідності, але не рідше одного разу на місяць, і є правомочними, якщо в них бере участь більше половини від загального складу виконавчого комітету (ст. 53 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Статтею 59 Закону України "Про місцевого самоврядування" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, які відповідно до ст. 144 Конституції України, є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради.

Отже, рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради є самостійним актом (нормативно-правовим актом), який прийнятий колегіальним органом, а акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно ч. 7 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", у разі незгоди сільського, селищного, міського голови (голови районної у місті ради) з рішенням виконавчого комітету ради він може зупинити дію цього рішення своїм розпорядженням та внести це питання на розгляд відповідної ради.

Згідно ч. 9 вказаної статті, рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Тобто, ані у міського голови, ані у міської ради відсутні повноваження щодо внесення змін до рішення виконавчого комітету відповідної ради.

Зміни до рішення виконавчого комітету можуть бути внесені виключно рішенням цього ж виконавчого комітету.

Вказана правова позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009, в якому зазначено, що в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 року № 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однак, у попередніх висновках у справі № 1/03-129-15 було рекомендовано визнати бездіяльність саме ОСОБА_3 міської ради у невнесенні змін до рішення виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради, що виходить за межі повноважень ОСОБА_3 міської ради.

Згідно ст. 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції", органи адміністративно-господарського управління та контролю - це суб'єкти господарювання, об'єднання, інші особи в частині виконання ними функцій управління або контролю в межах делегованих їм повноважень органів влади чи органів місцевого самоврядування.

Таким чином, господарський суд першої інстанції вірно зазначив про те, що виконавчий комітет відповідної ради є органом, який, відповідно до ст. 52, 59 Закону України "Про місце самоврядування в Україні", виконує функції управління та контролю в межах, делегованих Законом повноважень органів місцевого самоврядування, а відтак самостійно приймаючи рішення нормативно-правового характеру (які, відповідно до ст. 144 Конституції України, є обов'язковими до виконання на відповідній території), може впливати на стан конкуренції, тому наявність або відсутність статусу юридичної особи Законом України "Про захист економічної конкуренції" не вимагається.

А за таких обставин, відповідачем було проведено перевірку у відношенні неналежного відповідача та здійснено необґрунтовану зміну відповідача з ОСОБА_3 міської ради на ОСОБА_3 міську раду в особі виконавчого комітету, без винесення відповідного розпорядження про зміну чи залучення як відповідача чи співвідповідача ОСОБА_3 міської ради в особі виконавчого комітету.

Отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги про скасування рішення Адміністративної колегії ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 14.12.2017 року № 168-р/к у справі № 1/03-129-15 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції" є доведеними, обґрунтованими та задовольнив їх.

Разом з тим, ОСОБА_3 міська рада є органом місцевого самоврядування та має статус юридичної особи.

Згідно ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування", виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах рад, є, зокрема, їх виконавчі комітети, які є підконтрольними і підзвітними відповідним радам.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, виконавчий комітет ОСОБА_3 міської ради не є самостійною юридичною особою, а входить до складу юридичної особи - ОСОБА_3 міської ради, як її виконавчий орган.

А отже, виконавчий комітет ОСОБА_3 міської ради не має права на самостійне звернення до господарського суду з позовом на захист своїх порушених прав та законних інтересів, у звязку з чим, заявлені виконавчим комітетом ОСОБА_3 міської ради позовні вимоги не розглядаються.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 10.07.2018 року у справі №922/401/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.09.2018 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Слободін М.М.