РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.09.2018Справа № 910/4899/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яроменко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Корпорації «ВЕЕСВІ»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІПЕР-ІНВЕСТ-БУД»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОЛД ТРЕЙДІНГ ГРУП»

про визнання Договору недійсним

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Корпорація «ВЕЕСВІ» (далі - позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІПЕР-ІНВЕСТ-БУД» (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОЛД ТРЕЙДІНГ ГРУП» (далі - відповідач-2) про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 12.08.2017 року.

Суд зазначає, що у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд «Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 17.12.2017…». Разом з цим, виходячи з мотивувальної частини позовної заяви, суд дійшов висновку, що позивачем у прохальній частині позову допущено описку у даті оспорюваного Договору, тоді як фактично предметом заявлених позовних вимог є визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 12.08.2017.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що укладаючи спірний Договір сторони не замінюючи кредитора у зобов'язанні фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, а тому вказаний Договір суперечить вимогам чинного законодавства та має бути визнаний судом недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.04.2018 вищевказану позовну заяву залишено без руху на підставі статті 174 Господарського процесуального кодексу України та надано позивачу строк для усунення недоліків.

23 травня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.05.2018 відкрито провадження у справі № 910/4899/18, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.06.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.06.2018 підготовче засідання було відкладено на 16.07.2018 року.

16 липня 2018 року підготовче засідання не відбулось у зв'язку з направленням судді Літвінової М.Є. для проходження співбесіди у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України в межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.07.2018 підготовче засідання призначено на 30.07.2018 року.

27 липня 2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-1 подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач-1 проти задоволення позову заперечує.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.07.2018 підготовче засідання було відкладено на 13.08.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.08.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/4899/18 до судового розгляду по суті на 12.09.2018 року.

В судове засідання 12.09.2018 року представники сторін не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.05.2017 року рішення господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2016 у справі № 904/10254/16 за позовом ТОВ «Голд Трейдінг Груп» до Корпорації «ВЕЕСВІ» про стягнення 200 000, 00 грн. скасовано; прийнято нове рішення, яким позов задоволено: стягнуто з Корпорації «ВЕЕСВІ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Голд Трейдінг Груп» 200 000, 00 грн. безпідставно набутих коштів, 6 300, 00 грн. витрат по сплаті судового збору, у тому числі за розгляд справи апеляційною інстанцією.

Згідно з постановою Самарського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 29.06.2017 відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2017 у справі № 904/10254/16.

12.08.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Голд Трейдінг Груп» (далі - Первісний кредитор, відповідач-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гіпер-Інвест-Буд» (далі - Новий кредитор, відповідач-1) було укладено Договір відступлення права вимоги за правочином щодо безпідставного набуття Корпорацією «ВЕЕСВІ» грошових коштів у розмірі 200 000, 00 грн. (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1 Договору Первісний кредитор передає належне йому право вимоги за правочином щодо безпідставного набуття Корпорацією «ВЕЕСВІ» (49051, місто Дніпро, вулиця Курсантська, будинок 3, ідентифікаційний код 30431695) грошових коштів у розмірі 200 000, 00 грн., стягнення яких на користь Первісного кредитора підтверджується постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.05.2017 у справі № 904/10254/16, а Новий кредитор приймає відповідне право вимоги, яке належить Первісному кредитору в порядку та на умовах, які передбачені цим Договором та чинним законодавством України.

Пунктом 2 Договору сторони домовились про те, що у відповідності до умов цього Договору до Нового кредитора переходять права Первісного кредитора у зобов'язанні, яке виникло із правочину щодо безпідставного набуття Корпорацією «ВЕЕСВІ» (49051, м. Дніпро, вул. Курсантська, буд. 3, ідентифікаційний код 30431695) грошових коштів у розмірі 200 000, 00 грн., стягнення яких на користь Первісного кредитора підтверджується постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.05.2017 у справі № 904/10254/16, в обсязі і на умовах, що існують на момент переходу цих прав.

В розумінні ст. 25 Господарського процесуального кодексу України Новий кредитор є процесуальним правонаступником Первісного кредитора та набуває всіх процесуальних прав (пункт 3 Договору).

Згідно з пунктом 4 Договору право вимоги Первісного кредитора до Корпорації «ВЕЕСВІ» на момент укладення даного Договору складає 200 000, 00 грн., яке підтверджується постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.05.2017. Вказана заборгованість на момент укладання цього договору не погашена. До Нового кредитора, крім іншого, переходить право на стягнення санкцій і збитків, заподіяних невиконання чи неналежним виконанням зобов'язань.

Відповідно до пункту 5 Договору сторони погодили, що ціна даного Договору складає 110 000, 00 грн., які Новий кредитор зобов'язується сплатити на розрахунковий рахунок Первісного кредитора вказаний в Даному договорі не пізніше 30 червня 2019 року.

Моментом переходу права вимоги Первісного кредитора за Основним договором до Нового кредитора є підписання даного Договору сторонами (пункт 6 Договору).

За умовами пункту 7 Договору Новий кредитор зобов'язаний повідомити Боржника про відступлення права Вимоги.

Первісний кредитор зобов'язується передати Новому кредитору всі відповідні документи, з яких випливає право вимоги, що відступається за цим Договором (пункт 8 Договору).

Пунктом 16 Договору визначено, що одночасно з підписанням даного Договору ТОВ «ГІПЕР-ІНВЕСТ-БУД» як Новий кредитор за правочином щодо безпідставного набуття Корпорацією «ВЕЕСВІ» (49051, м. Дніпро, вул. Курсантська, буд. 3, ідентифікаційний код 30431695) грошових коштів у розмірі 200 000, 00 грн., стягнення яких на користь Первісного кредитора підтверджується постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.05.2017 у справі № 904/10254/16 в порядку процесуального правонаступництва набуває право на участь у судових справах та виконавчих провадженнях , які стосуються виконання вищевказаної постанови. Вказані права Новий кредитор реалізовує шляхом подання до розгляду судами заяв про заміну сторони у судових справах та/або заяв про заміну стягувача у виконавчому провадженні відповідно до приписів статей 25, 121-4 ГПК України, ст. 37 ЦПК України, включаючи право бути кредитором, та заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні відповідно до приписів ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження».

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 03.03.2018 у справі № 904/10254/16 замінено сторону виконавчого провадження - стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «Голд Трейдінг Груп» у виконавчому провадженні № 54213684 з виконання наказу № 904/10254/16 від 29.05.2017, виданого господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з Корпорації «ВЕЕСВІ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Голд Трейдінг Груп» заборгованості у розмірі 200 000, 00 грн. на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гіпер-Інвест-Буд».

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (частина 2 статті 20 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 цього ж Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу. Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено такі способи захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним.

Реалізуючи передбачене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Частиною 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За загальним правилом частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин); згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. ЦК України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим в силу приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Отже, звертаючись до суду з позовом на захист саме своїх корпоративних прав, позивач повинен був зазначити, яке саме його право та яким саме чином були порушені права позивача внаслідок укладання оскаржуваного правочину, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту прав позивача.

Проте, всупереч вищевказаних приписів чинного законодавства позивач не зазначив, які саме його права та охоронювані законом інтереси порушені внаслідок укладення оспорюваного Договору та яким чином обраний ним спосіб захисту відновить його права.

Дослідивши зміст Договору судом не встановлено, що відповідачі порушили права позивача як боржника за грошовим зобов'язанням, які підлягають судовому захисту, оскільки, борг переданий за спірним Договором не сплачений та існує у переданому розмірі.

Мотивуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що укладаючи оспорюваний Договір сторони фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, не зважаючи на те, що відступлення права стягувача за рішенням суду шляхом укладання цивільно-правової угоди законом не передбачено.

Згідно з положеннями статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Надаючи правову оцінку викладеним у позовній заяві доводам позивача щодо наявності правових підстав для визнання Договору недійсним, суд зазначає наступне.

Зі змісту оспорюваного Договору вбачається, що Первісний кредитор передає належне йому право вимоги за правочином щодо безпідставного набуття Корпорацію «ВЕЕСВІ» грошових коштів у розмірі 200 00, 00 грн., стягнення, яких на користь Первісного кредитора підтверджується постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.05.2017 р. у справі № 904/10254/16, а Новий кредитор приймає відповідне право вимоги, яке належить Первісному кредитору в порядку та на умовах, які передбачені цим Договором та чинним законодавством України. Сторони домовились про те, що у відповідності до умов цього Договору до Нового кредитора переходять права Первісного кредитора у зобов'язанні, яке виникло із правочину щодо безпідставного набуття Корпорацією «ВЕЕСВІ» грошових коштів у розмірі 200 000, 00 грн., стягнення яких на користь Первісного кредитора підтверджується постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.05.2017 р. у справі № 904/10254/16, в обсязі і на умовах, що існують на момент переходу цих прав.

Отже відповідач-1 відступив відповідачу-2 право вимоги не за рішенням суду, як стверджує позивач у позовній заяві, а за правочином щодо безпідставного набуття позивачем грошових коштів у сумі 200 000, 00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексі України правочином є дія особи, спрямована на набуття , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, одержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно з статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язання може біти замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не су перить договору та не заборонено законом.

Відповідно до приписів статей 11-14 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної школи іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може відмовитися від майнового права. Особо може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.05.2017 рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2016 у справі № 904/10254/16 за позовом ТОВ «Голд Трейдінг Груп» до Корпорації «ВЕЕСВІ» про стягнення 200 000, 00 грн. скасовано; прийнято нове рішення, яким позов задоволено, стягнуто з Корпорації «ВЕЕСВІ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Голд Трейдінг Груп» 200 000, 00 грн. безпідставно набутих коштів на підстав ст. 1212 ЦК України.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України врегульовано загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави ( безпідставне набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого. Інших осіб чи наслідком події. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу) (ч. 2 ст. 2014 ЦК України). Обов'язок відповідача повернути позивачу грошові кошти виник з вимог Закону. Цивільним Кодексом України ( статтею 512 Цивільного кодексу України тощо) не заборонено право на заміну кредитора в зобов'язанні щодо повернення боржником безпідставно набутих коштів. Ті обставини, що відповідачі в Договорі назвали зобов'язання за яким передаються права новому кредитору щодо безпідставного набуття позивачем грошових коштів - правочином не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки це змінює суть зобов'язання: повернуто безпідставно отримані кошти.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою стаття 203 цього Кодексу.

Згідно з приписами частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У Договорі сторони передбачили заміну кредитора безпосередньо у зобов'язанні з повернення 200 000, 00 грн. безпідставно набутих коштів, обставини щодо наявності яких були встановлені постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.05.2017 у справі № 904/10254/16 і визначили, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Гіпер-Інвест-Буд» стає новим кредитором за зобов'язання (правочином) щодо безпідставного набуття боржником суми грошових коштів у розмірі 200 000, 00 грн.

Таким чином, посилаючись на те, що відповідно до умов Договору між сторонами було здійснено відступлення права вимоги стягувача за рішенням с постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.05.2017 у справі № 904/10254/16, позивачем залишено поза увагою ту обставину, що відповідно до пункту 1 Договору відступлення права вимоги відбувається за правочином щодо безпідставного набуття боржником суми грошових коштів у розмірі 200 000, 00 грн.

Тобто Договір не є уступкою права стягувача за рішенням суду, про що помилково вказує Підприємство, а є договором заміни кредитора у зобов'язанні із сплати грошових коштів.

У договорі зазначено про можливість подання заяв про зміну стягувача, що і було зроблено у встановленому законом порядку ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 03.03.2018 у справі № 904/10254/16.

Таким чином, правомірність відступлення права вимоги за Договором під час виконавчого провадження встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили.

Водночас, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, а тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав сторін спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

Суд відхиляє посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, оскільки у наведеній справі висновки суду стосувались зовсім інших правовідносин, а саме неможливості відступлення за цивільно-правовою угодою права вимоги боргу за судовим рішенням, тобто здійснення шляхом укладення договору цесії процесуальної заміни стягувача у виконавчому провадженні. Натомість у даній справі мало місце сингулярне правонаступництво шляхом заміни сторони - кредитора у порядку статті 512 Цивільного кодексу України у матеріальних правовідносинах за правочином щодо безпідставного набуття позивачем грошових коштів в сумі 200 000, 00 грн. шляхом укладання оскаржуваного Договору.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, поданим сторонами, з урахуванням фактичних і правових підстав і вимог позову та заперечень на них, проаналізувавши зміст оспорюваного правочину, суд дійшов висновку, що укладений між відповідачами Договір не суперечить вимогам чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним згідно з частиною 1 статті 203, частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України

За таких обставин, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення його прав шляхом укладання спірного правочину, а також доказів того, що спірний договір суперечить нормам чинного законодавства, що може бути підставою для визнання його недійсним, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позову Корпорації «ВЕЕСВІ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГІПЕР-ІНВЕСТ-БУД» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОЛД ТРЕЙДІНГ ГРУП» про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 12.08.2017 відмовити повністю.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 24.09.2018 року.

Суддя М.Є. Літвінова