РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2018Справа № 910/9592/18
Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" ( 03058, м. Київ, вул. Західна, буд. 11, кв. 34);

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Хімпродукт" ( юридична адреса: 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 26-а, оф. 80; поштова адреса: 04114, м. Київ, вул. Макіївська, 10-а, оф.36);

про стягнення 16 690,00 грн.

Представники сторін: без повідомлення (виклику)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гренландія" (надалі також - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Хімпродукт" (надалі також - відповідач) про стягнення безпідставно набутих грошових коштів 16 690,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим що, позивачем було помилково сплачено, а відповідачем набуто без достатньої правової підстави кошти в сумі 16 690,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.07.2018 відкрито провадження у справі № 910/4756/18, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

14.08.2018 відповідач через відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2018 відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Хімпродукт" повернуто відповідачу без розгляду.

23.08.2018 через відділ діловодства суду позивач подав відповідь на відзив.

12.09.2018 через відділ діловодства суду відповідач подав заяву про долучення до матеріалів справи письмових пояснень та доказів та пояснення по справі.

13.09.2018 через відділ діловодства суду відповідач подав заяву про поновлення строків для подання доказів, у якій просив встановити додатковий строк для подання доказів.

За приписами ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

З огляду на положення указаної статті та описані відповідачем у заяві про встановлення додаткового строку для подання доказів обставини, Суд зазначає про те, що в даному випадку п. 5 ст. 80 ГПК України не підлягає застосуванню, оскільки дана процесуальна норма передбачає встановлення додаткового строку для подання доказів на майбутнє, а не щодо доказів, які вже подані до суду раніше.

Таким чином, заява відповідача про встановлення додаткового строку для подання доказів задоволенню не підлягає.

Проте, оскільки відповідачем у поданій заяві обґрунтовано неможливість подання доказів у встановлений законом строк, Суд приймає подані 12.09.2018 докази до розгляду.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Ухвала про відкриття провадження у справі від 26.07.2018 була надіслана на адреси сторін рекомендованим листом та отримана уповноваженими представниками позивача та відповідача, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, Суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

10.05.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД Хімпродукт" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гренландія" (покупець) укладено Договір поставки товару № 58/5/2016, за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язався передати належний йому товар у власність покупця, а покупець зобов'язався належним чином прийняти товар і оплатити його вартість (ціну) на умовах цього договору.

Відповідно до п. 2.4 вказаного Договору, покупець здійснює оплату товарів на підставі рахунку, наданого постачальником, видаткової накладної та відповідної специфікації з урахуванням пункту 2.5 даного Договору.

Кожна специфікація на поставку товару підписується сторонами на підставі заявки-замовлення від покупця, зробленої усно по телефону, письмово або електронною поштою. (п. 7.1 Договору)

Відповідно до п. 7.3 Договору, покупець зобов'язаний оплатити вартість замовленого товару у розмірі 100% його вартості на підставі виставленого рахунку, до отримання товару (дата отримання товару зазначена у видатковій накладній), якщо інші терміни оплати не передбачені у відповідних специфікаціях на кожну поставку.

Договір набирає законної сили з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами взятих зобов'язань за даним договором. (п. 12.1 Договору)

Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД Хімпродукт" виставлено позивачу рахунки на оплату по замовленню № 97 від 16.03.2017 на суму 12 900,00 грн та № 191 від 15.05.2017 на суму 15 390,00 грн.

16.03.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю "Гренландія" перераховано грошові кошти на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Хімпродукт" у розмірі 12 900,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №764 від 16.03.2017 на суму 12 900,00 грн із зазначенням призначення платежу: «оплата за сировину згідно рах. № 97 від 16.03.17, в т.ч. НДС 20% - 2150,00 грн».

15.05.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю "Гренландія" перераховано грошові кошти на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Хімпродукт" у розмірі 15 390,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №948 від 15.05.2017 на суму 15 390,00 грн із зазначенням призначення платежу: «оплата за сировину згідно рах. № 91 від 15.05.17, в т.ч. НДС 20% - 2565,00 грн».

07.06.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Гренландія" направило Товариству з обмеженою відповідальністю "ТД Хімпродукт" вимогу № 1 про повернення безпідставно отриманих коштів у сумі 16 690,00 грн, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком відділення поштового зв'язку від 07.06.2018 яка залишилася без відповіді та виконання.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що частина товару (50 кг формаліну та 190 кг олеїнової кислоти), щодо якого виставлено відповідачем рахунки № 97 від 16.03.2017 на суму 12 900,00 грн та № 191 від 15.05.2017 на суму 15 390,00 грн., не була замовлена позивачем, а відтак і поставка товару не здійснювалась. За твердженнями позивача, він не здійснював замовлення згідно з п. 7.1 Договору частини оплаченого ним товару, тому помилково перерахував кошти разом з оплатою решти замовленого товару, у зв'язку з чим просить Суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі 16 690,00 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 175 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов'язання виникає між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами, зобов'язаною та управненою сторонами зобов'язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як встановлено Судом, 10.05.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД Хімпродукт" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гренландія" (покупець) укладено Договір поставки товару № 58/5/2016, за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язався передати належний йому товар у власність покупця, а покупець зобов'язався належним чином прийняти товар і оплатити його вартість (ціну) на умовах цього договору.

На виконання умов вказаного Договору Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД Хімпродукт" виставлено позивачу рахунки на оплату по замовленню № 97 від 16.03.2017 на суму 12 900,00 грн та № 191 від 15.05.2017 на суму 15 390,00 грн.

Вказана обставина підтверджується самим позивачем та вбачається з наданих у матеріали справи копій зазначених рахунків.

16.03.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю "Гренландія" перераховано грошові кошти на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Хімпродукт" у розмірі 12 900,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №764 від 16.03.2017 на суму 12 900,00 грн із зазначенням призначення платежу: «оплата за сировину згідно рах. № 97 від 16.03.17, в т.ч. НДС 20% - 2150,00 грн».

15.05.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю "Гренландія" перераховано грошові кошти на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Хімпродукт" у розмірі 15 390,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №948 від 15.05.2017 на суму 15 390,00 грн із зазначенням призначення платежу: «оплата за сировину згідно рах. № 91 від 15.05.17, в т.ч. НДС 20% - 2565,00 грн».

Суд звертає увагу, що в даному випадку Товариство з обмеженою відповідальністю "Гренландія" саме на виконання умов Договору поставки товару № 58/5/2016 від 10.05.2016, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД Хімпродукт", здійснило перерахування грошових коштів на загальну суму в розмірі 28 290,00 грн., факт сплати яких підтверджується відповідним посиланням на виставлені за договором рахунки у платіжних дорученнях.

Оскільки виставлені відповідачем на підставі укладеного між сторонами договору рахунки були прийняті та оплачені позивачем у повному обсязі, законних підстав вважати, що частину з оплаченого ним товару покупець не замовляв та сплата коштів відбулася не на виконання договірних умов, у Суду немає.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, слід зауважити, що застосування ст. 1212 Цивільного кодексу України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв'язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).

Крім того, Суд зазначає, що за змістом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов'язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.03.2018 у справі № 904/5844/17.

Суд зазначає, що між сторонами існували господарські зобов'язальні правовідносини, на виконання умов якого позивач і перерахував відповідачу грошові кошти. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Нормами цивільного та господарського права України в розділі «зобов'язальне право» визначено, що зобов'язання припиняється тільки у випадку їх належного виконання. Тобто, якщо сторона, яка здійснила будь-які дії на виконання своїх договірних зобов'язань, вважає, що інша сторона неналежним чином виконала свої договірні зобов'язання (в тому числі, по неналежному оформленню будь-яких документів, що мають відношення до договору), вона має право звернутися до суду по захист своїх порушених прав та інтересів у порядку, визначеному в главі 51 Цивільного кодексу України та розділу 5 Господарського кодексу України із застосуванням наслідків порушення винною стороною її договірного зобов'язання.

Таким чином, Суд вважає, що спірні грошові кошти отримані відповідачем в межах договірних правовідносин у передбаченій нормами законодавства формі без доведення позивачем факту необхідності застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу України в частині повернення безпідставно набутих коштів. Норми статті 1212 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись тільки, якщо на підставі положень інших спеціальних норм потерпіла особа не в змозі захистити якесь із своїх порушених прав (предметом регулювання вказаної норми закону є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними нормами права, в даному випадку нормами зобов'язального господарського права).

До того ж, оскільки між сторонами був укладений договір, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 Цивільного кодексу України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, чого в цьому спорі не відбулося.

Суд звертає увагу, що станом на час звернення до суду з вказаним позовом позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів визнання укладеного правочину недійсним або його розірвання, на виконання умов якого були перераховані спірні грошові кошти.

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Хімпродукт" про стягнення суми безпідставно перерахованих грошових коштів на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України у розмірі 16 690,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Суд звертає увагу, що в даному випадку позивач може захистити своє порушене право шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою про стягнення грошових коштів у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем його зобов'язань за спірним договором.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.Ю. Трофименко