Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2018 р. м. Рівне Справа № 918/348/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Церковної Н.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Оліфер С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в інтересах Виробничого підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно - каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал"

про стягнення заборгованості в сумі 121 849, 67 грн.

в засіданні приймали участь:

від позивача - ОСОБА_1;

від відповідача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центру будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в інтересах Виробничого підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно - каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" про стягнення заборгованості в сумі 174 200 грн. 24 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, позивачем було надано відповідачу послуги з транспортування стічних вод згідно договору №766 від 31.12.2015 року, однак відповідач за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року не розрахувався в повному обсязі за надані послуги, у звязку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість.

За несвоєчасне проведення розрахунків позивачем нараховано відповідачу 645, 22 грн 3 % річних, 2 800, 18 грн інфляційних втрат та 5 748, 89 грн пені.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст. ст. 15, 16, 525, 526, 527, 530, 532, 534, 546, 549, 599, 610, 611, 612, 625 ЦК України та ст. 193 ГК України.

Ухвалою суду від 07.06.2018 року позовну заяву від 29.05.2018 року № 1024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи призначено на 04.07.2018 року.

За клопотанням позивача, ухвалою суду від 04.07.2018 року, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 31.07.2018 року.

23 липня 2018 року від представника відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли заперечення від 19.07.2018 року №2497/01-11.

31 липня 2018 року позивачем подано суду заяву про уточнення позовних вимог, яка є по суті заявою про зменшення позовних вимог. Згідно вказаної заяви позивач, у зв'язку із частковою оплатою заборгованості, просить суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 112 655, 38 грн. Вказана заява прийнята судом.

В судовому засіданні 31.07.2018 року оголошувалася перерва до 14.08.2018 року.

Ухвалою суду від 14.08.2018 року підготовче засідання відкладено на 04.09.2018 року.

03 вересня 2018 року від представника відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли пояснення від 03.09.2018 року № 3160/01-11.

Ухвалою суду від 04.09.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.09.2018 року.

В судових засіданнях 11.09.2018 року та 25.09.2018 року оголошувалася перерва до 25.09.2018 року та 09.10.2018 року відповідно.

В судовому засіданні 09.10.2018 року представник позивача вимоги, зазначені в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні 09.10.2018 року заперечив щодо позовних вимог з підстав зазначених у відзиві.

Повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, надані сторонами, суд встановив на їх підставі такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

31 грудня 2015 року між Рівненським обласним виробничо-комунальним підприємством водопровідно - каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" (далі замовник, позивач) та Виробничим структурним підрозділом "Рівненська Дистанція водопостачання" Регіональної філії "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі виконавець, відповідач) укладено договір №766 про транспортування стічних вод (далі - договір) (том 1, а.с. 40-41).

У звязку з тим, що відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", "Питання публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 02.09.2015 року № 735 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 року № 52), наказу № 362 від 22.05. 2017 року "Про деякі питання діяльності ПАТ "Укрзалізниця", наказу № 7 від 20.06.2017 року "Про введення в дію положення про виробничий підрозділ "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" виробничий структурний підрозділ "Рівненська дистанція водопостачання" з 01.07.2017 року є виробничим підрозділом "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" у складі юридичної особи публічного акціонерного товариства "Українська залізниця, 01.08.2018 року між позивачем та відповідачем, укладено додаткову угоду №1/528 до договору, відповідно до якої преамбулу договору викладено в новій редакції (том 1, а.с. 41).

Відповідно до п. 1.1, п. 1.2. договору виконавець зобов'язується приймати та транспортувати стічні води від абонентів замовника. Фактична кількість стічних вод, що транспортуються протягом відповідного місяця визначається на підставі показників витратоміра, що встановлений на КНС підрозділ Рівненська дистанція водопостачання за адресою: м. Рівне, проспект Миру 24, який прийнятий і опломбований представниками РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал".

Розділом 2 договору передбачено умови та строк поставки товару.

Зокрема, вартість транспортування 1 м3 стічних вод становить 2,50 грн (дві грн 50 коп.) з ПДВ. Вартість транспортування стічних вод може змінюватись в сторону збільшення лише за умови закладення відповідних витрат в тарифі послуг водовідведення, які надає Замовник шляхом внесення відповідних змін до договору (п. 2.1. договору).

Пунктами 2.2., 2.3. договору визначено, що замовник зобов'язаний сплатити за послуги по транспортуванню стічних вод за обєм, визначений ним в акті відповідно до п. 1.2 цього договору. Замовник проводить оплату за отримані послуги згідно договору шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця щомісячно до 20 числа місяця наступного за розрахунковим на підставі відповідних актів, складених відповідно до п 2.2 договору.

Таким чином з умов договору вбачається, що фактичне надання послуг повинно бути підтверджено підписанням акту надання послуг обома сторонами договору з подальшою оплатою таких послуг на підставі вказаного акту.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем було надано послуги за період з січня по липень 2017 року, що стверджується актами здавання-приймання наданих послуг, які підписані сторонами та скріплені відтисками печаток замовника та виконавця (том. 1, а.с. 116-123).

Згідно вказаних актів замовник передав, а виконавець прийняв на виконання умов договору наступні обєми: за січень 2017 року 6 234, 84 м3; за лютий 2017 року 5 767, 80 м3; за березень 2017 року 6 135, 21 м3; за квітень 2017 року 6 231, 99 м3; за травень 2017 року 5 948, 05 м3; за червень 2017 року 5 417, 58 м3; за липень 2017 року 6 091, 33 м3.

Крім того, сторонами зазначено про відсутність взаємних претензій щодо виконання умов договору та що акти є підставою для нарахування плати відповідно до умов договору №766 від 31.12.2015 року.

В свою чергу, позивачем за період з січня по липень 2017 року було надано акти надання послуг №327/1 від 31.01.2017 року, №327/2 від 28.02.2017 року, №327/3 від 31.03.2017 року, №327/4 від 28.04.2017 року, №327/5 від 31.05.2017 року, №327/6 від 30.06.2017 року, №327/7 від 31.07.2017 року, згідно яких останнім, всупереч узгодженої сторонами кількості стічних вод, що транспортувалися за вказаний період, збільшено їх обєм в односторонньому порядку та відповідно нараховано плату в більшому розмірі. Дані акти підписані лише позивачем одноособово.

За таких обставин суд не може прийняти вказані акти, як належний та допустимий доказ надання позивачем послуг за період з січня по липень 2017 року, тому що останні суперечать умовам договору.

Крім того, на виконання умов договору позивачем було надано послуги за період з серпня по грудень 2017, що стверджується актами №327/8 від 31.08.2017 року, №327/9 від 29.09.2017 року, №327/10 від 31.10.2017 року, №327/11 від 30.11.2017 року, №327/12 від 27.12.2017 року (том. 1, а.с. 78-82), які підписані сторонами та скріплені відтисками печаток замовника та виконавця.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги за період з січня по грудень 2017 року, з урахуванням здійснених часткових оплат, становить 74 029, 74 грн.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За своєю правовою природою договір укладений між сторонами є договором про надання послуг.

Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 ЦК України визначено, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Частиною 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, ч. 6 ст. 193 ГК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Станом на час розгляду справи доказів сплати заборгованості відповідачем суду не надано.

З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за надані послуги в розмірі 74 029, 74 грн.

Крім того, позивачем за неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором здійснено нарахування 3 % річних в розмірі 645, 22 грн, інфляційних втрат в розмірі 2 800, 18 грн та пені в розмірі 5 748, 89 грн.

Право позивача на нарахування пені передбачене п. 4.1.4 договору, згідно якого за прострочення замовником оплати вартості наданих послуг, відповідно до п.2.3. даного договору, останній сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової станки НБУ, яка діяла на період оплати.

Враховуючи викладене, пеня нараховується в розмірі однієї облікової ставки НБУ.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч. 1 ст. 216 ГК України).

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно з ч. 1. ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Отже, одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено пеню.

Відповідно до ч. 6. ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Щодо 3% річних та інфляційних, то за ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, здійснивши перерахунок 3% річних та пені з урахуванням умов договору та вимог, передбачених ст.ст. 253, 254 ЦК України, встановив, що розмір перших становить 541,17 грн (при заявленому - 645,22 грн), другої - 3 696,54 грн (при заявленому 5 748,89 грн)(розрахунок додається).

З огляду на викладене, 3% річних та пеня підлягають частковому задоволенню

Щодо здійсненого позивачем нарахування інфляційних втрат в розмірі 2 800, 18 грн суд зазначає таке.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 року № 62-97 року.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Враховуючи те, що прострочення виконання зобов'язання відповідачем за надані позивачем послуги виникло за період з 16 по 31 день місяця, то відповідно розрахунок інфляційних втрат повинен здійснюватися з наступного місяця. Всупереч наведеному, позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат за відповідні періоди з урахуванням попереднього місяця, у звязку з чим у задоволенні інфляційних втрат в розмірі 2 800, 18 грн слід відмовити.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Також, судом встановлено, що ціна позову з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог становить 121 849, 67 грн, у зв'язку з чим сума судового збору за подання позову складає 1 827,75 грн. Згідно платіжного доручення №198 від 25.05.2018 року позивачем за подання позову сплачено 2 436,80 грн судового збору.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, сума судового збору в розмірі 609,05 грн, підлягає поверненню позивачу за ухвалою суду, за умови подання останнім відповідного клопотання

За змістом ч. 9 ст. 19 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

За наведеного, оплата судових витрат покладається на відповідача в розмірі 1 827,75 грн.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Рівненського обласного виробничо комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" (33028, м. Рівне, вул. С. Бандери, 2 8) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, код. ) в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03035, м. Київ, вул. Льва Толстого, 61) в інтересах Виробничого підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (33013 м. Рівне, вул. Ніла Хасевича, 9, ) 112 655, 38 грн основного боргу, 3 696, 54 грн пені, 541, 17 грн 3% річних та 1 827, 75 грн судового збору.

3. В задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 2 800, 18 грн відмовити.

4. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Рівненської області (п.17.5 ч.1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: https://court.gov.ua/sud5019/.

Повне судове рішення складено 09 жовтня 2018 року.

Суддя Церковна Н. Ф.