суддів Ситнік О. М., Прокопенка О. Б., Ткачука О. С.
11 вересня 2018 року
Провадження №12-155гс18
за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (далі - ПАТ «Укрнафта») про стягнення 194 232,37 грн.
11 вересня 2018 року Велика Палата Верховного Суду розглянула касаційну скаргу ПАТ «Укрнафта» на постанову Київського апеляційного господарського суду від 10 квітня 2018 року (головуючий суддя Калатай Н. Ф., судді Сітайло Л. Г., Пашкіна С. А.) і рішення Господарського суду міста Києва від 30 січня 2018 року (суддя Ярмак О. М.).
Касаційну скаргу ПАТ «Укрнафта» залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 10 квітня 2018 року й рішення Господарського суду міста Києва від 30 січня 2018 року - без змін.
Погодитися з такими висновками Великої Палати Верховного Суду не можемо, керуючись наступним.
Господарськими судами розглянута позовна заява ОСОБА_1 до ПАТ «Укрнафта» про стягнення 194 232,37 грн. Господарський суд міста Києва рішенням від 30 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10 квітня 2018 року, позов задовольнив. Стягнув із ПАТ «Укрнафта» на користь позивачки 130 179,65 грн невиплачених дивідендів, 9 319,94 грн 3 % річних, 54 742,77 грн інфляційних втрат, 2 913,64 грн судового збору та 870,09 грн витрат на проїзд позивачки.
Касаційну скаргу подало ПАТ «Укрнафта», у якій оскаржувало судові рішення у частині стягнення на користь ОСОБА_1 дивідендів за 2011?2014 роки, 3 % річних та інфляційних втрат, успадкованих після смерті чоловіка ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
ПАТ «Укрнафта» вказувало, що суди у цій частині позов розглянули з порушенням юрисдикційності спору, який пов'язаний із правом спадкування, тому мав розглядатися за правилами цивільного судочинства.
У іншій частині судові рішення не оскаржувалися, оскільки пов'язані з вирішенням спору щодо невиплати ОСОБА_1 дивідендів, 3 % річних та інфляційних втрат як акціонеру ПАТ «Укрнафта».
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 10 квітня 2018 року й рішення Господарського суду міста Києва від 30 січня 2018 року залишено без змін.
При ухваленні постанови Велика Палата Верховного Суду вийшла за межі касаційної скарги, що є порушенням частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права лише в межах доводів та вимог касаційної скарги.
ПАТ «Укрнафта» у касаційній скарзі зазначило межі перегляду судових рішень: лише стягнення дивідендів та пов'язаних з невиконанням цього зобов'язання грошових стягнень, які перейшли ОСОБА_1 у спадщину після смерті чоловіка?акціонера ПАТ «Укранафта».
Стягнення дивідендів та інших грошових виплат на користь ОСОБА_1, як акціонера ПАТ «Укрнафта», у касаційному порядку не оскаржувалося і не могло бути предметом перегляду.
Лише у одному випадку суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги і може переглянути судові рішення у повному обсязі. Цей випадок передбачений частиною четвертою статті 300 ГПК України - у разі виявлення під час розгляду справи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У даному випадку Велика Палата Верховного Суду залишила судові рішення без змін, не виявивши таких порушень, отже і не мала підстав переглядати судові рішення у повному обсязі.
Крім того, вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду зробила неправильний висновок щодо кваліфікації спірних правовідносин, неправильно застосувала норми матеріального права, а відтак зробила необґрунтований і незаконний висновок про застосування норм процесуального права.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, у тому числі, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
У статті 19 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а друге - суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, передбаченими у частині першій статті 2 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року), якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
При цьому суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності провадження, а відтак і судових рішень, ухвалених у аналогічних спорах судами у різних юрисдикціях.
На час звернення позивачки до суду відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають зкорпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, є такими.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі. Вони були, кожен окремо, акціонерами ПАТ «Укрнафта». У 2011-2014 роках ОСОБА_1 належало 1092, а ОСОБА_4 - 399 іменних акцій ПАТ «Укрнафта» відповідно.
10 жовтня 2014 року та 22 липня 2015 року загальними зборами акціонерів ПАТ «Укрнафта» прийнято рішення про розподіл прибутків цього товариства за 2011-2013 роки та за 2014 рік відповідно (протоколи № 22 і № 23), якими визначено перелік осіб, які мають право на отримання дивідендів, а також встановлено строки їх виплати - з 20 жовтня 2014 року по 10 квітня 2015 року та з 03 серпня по 03 жовтня 2015 року. Дивіденди, що припадають на одну акцію, визначено в такому розмірі: 40,23 грн за 2011 рік; 26,33 грн за 2012 рік; 3,50 грн за 2013 рік і 23,32 грн за 2014 рік.
Відповідно до зазначених рішень ОСОБА_1 нараховано (без утриманих податків і зборів) дивіденди розміром 95 342,85 грн, у тому числі: 41 075,63 грн за 2011 рік; 26 883,46 грн за 2012 рік; 3 573,57 грн за 2013 рік і 23 810,19 грн за 2014 рік. ОСОБА_3 нараховано дивіденди у розмірі 34 836,81 грн, у тому числі: 15 008,40 грн за 2011 рік; 9 822,80 грн за 2012 рік; 1 305,73 грн за 2013 рік і 8 699,88 грн за 2014 рік, які залишилися невиплаченими у встановлені строки (станом на 10 квітня та 03 жовтня 2015 року).
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер. Його права на 399 іменних акцій ПАТ «Укрнафта», а також на дивіденди за ними за 2011-2014 роки перейшли в порядку спадкування до його дружини - ОСОБА_1 (свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 грудня 2016 року № 2306 та від 26 вересня 2017 року відповідно).
ОСОБА_1 звернулася до господарського суду з позовом про стягнення заборгованості за дивідендами, як такої, яка виникла перед нею, як акціонером ПАТ «Укрнафта», так і такої, яку вона успадкувала після смерті чоловіка.
Велика Палата Верховного Суду вважала, що із переходом прав на 399 іменних акцій ПАТ «Укрнафта», а також на дивіденди за ними за 2011-2014 роки, від ОСОБА_3 до позивачки (також акціонера цього товариства) в порядку спадкування перейшли й відповідні корпоративні права ОСОБА_3 щодо цього акціонерного товариства, у тому числі й стосовно правомочностей на отримання певної частки його прибутку (дивідендів).
Оскільки предметом спору в цій справі є стягнення з акціонерного товариства на користь його акціонера ОСОБА_1 дивідендів за акціями, що успадковані нею від чоловіка (ОСОБА_3.), інфляційних втрат і 3 % річних, а також ураховуючи, що відповідач не оспорює обсяг майнових прав (розмір дивідендів), успадкованих позивачкою від померлого ОСОБА_3, та відповідний порядок їх спадкування, то цей спір за своєю правовою природою є корпоративним, адже стосується діяльності акціонерного товариства, стороною якого є акціонер цього товариства, тобто виник із корпоративних відносин і підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Такий висновок є незаконним і необґрунтованим.
Для розуміння правової природи дивідендів необхідно проаналізувати нормативно-правові акти, які регулюють вказані правовідносини.
Відповідно до статті 80 Господарського кодексу України (далі - ГК України) до господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.
Акціонерним товариством є господарське товариство, яке має статутний капітал, поділений на визначену кількість акцій однакової номінальної вартості, і несе відповідальність за зобов'язаннями тільки майном товариства, а акціонери несуть ризик збитків, пов'язаних із діяльністю товариства, в межах вартості належних їм акцій, крім випадків, визначених законом.
Зазначене передбачено й у статті 3 Закону України «Про акціонерні товариства», частина перша якої передбачає, що акціонерне товариство ? господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.
Відповідно до частини першої статті 4 названого Закону акціонерами товариства визнаються фізичні і юридичні особи, а також держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, або територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, які є власниками акцій товариства.
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» акція ? іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.
Відповідно до статті 20 Закону України «Про акціонерні товариства» акція товариства посвідчує корпоративні права акціонера щодо цього акціонерного товариства. Усі акції товариства є іменними. Акції товариств існують виключно в бездокументарній формі.
Можна зробити висновок, що і стаття 6 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», і стаття 20 Закону України «Про акціонерні товариства» визначають акцію як іменний цінний папір, що посвідчує корпоративні права її власника.
Під корпоративними правами у пункті 8 частини першої статті 2 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» розуміється сукупність майнових і немайнових прав акціонера ? власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами.
Така природа корпоративних прав визначена і у статті 167 ГК України, яка передбачає, що корпоративні права ? це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Можна зробити висновок, що корпоративні права включають як правомочності, які пов'язані з участю акціонера в управлінні акціонерним товариством, так і майнова складова - право на отримання дивідендів.
Зі змісту вказаних правових норм вбачається, що обидві ці складові є пов'язаними і не віддільні за суб'єктом, оскільки ці права посвідчуються однією акцією.
Тому на час вирішення загальними зборами акціонерів (у період 2011?2014 років) ПАТ «Укрнафта» питання про виплату дивідендів акціонером, власником 399 іменних акцій був саме ОСОБА_3
Підстав для визначення власником цих акцій на час виникнення права на дивіденди у ОСОБА_3 спадкоємицю ОСОБА_1 не вбачається.
Такий висновок підтверджується наступним.
Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо отримання дивідендів за 2011?2014 рік за акціями, які належали на праві власності ОСОБА_3 обґрунтовані тим, що на момент смерті ОСОБА_3 вони не були виплачені, вказані дивіденди включені до складу спадщини і перейшли у власність ОСОБА_1 на підставі спадкування.
Правовідносини зі спадкування урегулювані у ЦК України.
Спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (частина перша статті 1216 ЦК України).
До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша статті 1218 ЦК України).
Отже, на час смерті ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 року) усі права акціонера за 399 акціями належали йому, і до спадкоємиці ОСОБА_1 перейшли два види прав, одним з яких є майнове право на отримання заборгованості за дивідендами, право на які мав спадкодавець, і корпоративні права, які випливають з права власності на акції.
Зміст вказаних прав є різним. Право на отримання заборгованості з дивідендів пов'язано зі спадковими правовідносинами, які виникають у спадкоємців, оскільки вони не пов'язані нерозривно з особою спадкодавця, є майновими і не потребують подальшого оформлення, окрім виконання загальних вимог щодо прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину відповідно до вимог глави 84 Книги шостої «Спадкове право» ЦК України та Закону України «Про нотаріат».
Разом з тим виникнення права на акції, які є цінними паперами, а відтак і на права за цінними паперами, пов'язані із наявністю сукупності юридичних фактів.
Для виникнення таких прав необхідно не лише отримання свідоцтва про право на спадщину, але і вчинення інших дій.
У частині першій статті 197 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право на цінний папір, одночасно переходять у сукупності всі права, які ним посвідчуються (права за цінним папером).
Відповідно до статті 4 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» до особи, яка набула право на цінний папір, одночасно переходять у сукупності всі права, які ним посвідчуються (права за цінним папером), крім випадків, установлених законом або правочином. Обмеження прав на цінні папери або прав за цінними паперами може бути встановлено тільки у випадках і в порядку, що передбачені законом. Порядок переходу права на цінний папір та права за цінним папером на пред'явника, що існує в документарній формі як електронний документ, визначається Національним банком України ? для фінансових банківських векселів та Кабінетом Міністрів України ? для фінансових казначейських векселів.
Перехід прав на знерухомлені цінні папери на пред'явника і реалізація прав за ними потребують обов'язкової ідентифікації власника депозитарною установою, що веде рахунок у цінних паперах такого власника.
Права на іменний цінний папір та права за іменним цінним папером переходять до іншої особи у порядку, встановленому законодавством про депозитарну систему України.
Інформацію про власників іменних цінних паперів емітент одержує у формі реєстру власників іменних цінних паперів. Перехід прав на іменні цінні папери і реалізація прав за ними потребує обов'язкової ідентифікації власника депозитарною установою, що веде рахунок у цінних паперах такого власника.
Особливості переходу прав на цінні папери та прав за цінними паперами встановлюються Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку та правочином.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 глави 2 розділу V Положення про провадження депозитарної діяльності, затвердженого ршенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 23 квітня 2013 року № 735 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), обслуговування операцій щодо цінних паперів, у тому числі обслуговування обігу цінних паперів, проведення розрахунків у цінних паперах за правочинами щодо цінних паперів, здійснюється Центральним депозитарієм, депозитарними установами шляхом проведення на рахунках у цінних паперах облікових операцій: внаслідок виконання безумовної операції щодо цінних паперів відповідно до вимог законодавства (у разі спадкування та правонаступництва ? за рахунками в цінних паперах спадкодавця/юридичної особи, що припинилася, рішення суду чи уповноваженого законом органу державної влади або його посадової особи тощо) ? на підставі відповідних оригіналів документів або їх копій, які підтверджують наявність підстав для проведення депозитарних операцій.
Внесення змін до системи депозитарного обліку стосовно цінних паперів конкретного власника здійснюється виключно депозитарними установами.
Право власності на цінні папери бездокументарної форми існування переходить до депонента ? нового власника з моменту зарахування прав на ці цінні папери на його рахунок у цінних паперах у депозитарній установі. Не допускається зарахування прав на цінні папери на рахунок у цінних паперах депонента ? нового власника без проведення їх списання (або переказу) з рахунку в цінних паперах депонента ? попереднього власника в депозитарній установі.
Згідно з пунктом 14 глави 2 розділу V Положення про провадження депозитарної діяльності безумовні операції щодо цінних паперів, які отримані у спадщину, здійснюються депозитарними установами за рахунками у цінних паперах померлих депонентів після встановлення відповідно до законодавства і внутрішніх документів депозитарної установи особи (осіб) спадкоємця(ів), який (які) повинен(ні) мати рахунок у цінних паперах в обраній ним(и) депозитарній установі, та надання ним(и) таких документів, що підтверджують наявність підстав для їх проведення:
? копії свідоцтва про право на спадщину, засвідченої нотаріально;
? копії договору про поділ спадкового майна (у разі наявності);
? документів щодо ідентифікації особи спадкоємця відповідно до законодавства і внутрішніх документів депозитарної установи;
? інформації щодо наявності рахунка(ів) у цінних паперах спадкоємця(ів) в іншій депозитарній установі (за наявності).
Відповідно до пункту 4 статті 30 Закону України «Про акціонерні товариства» для кожної виплати дивідендів наглядова рада акціонерного товариства встановлює дату складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, порядок та строк їх виплати.
Товариство в порядку, встановленому наглядовою радою товариства, повідомляє осіб, які мають право на отримання дивідендів, про дату, розмір, порядок та строк їх виплати. Протягом 10 днів з дня прийняття рішення про виплату дивідендів за простими акціями акціонерне товариство повідомляє про дату, розмір, порядок та строк виплати дивідендів за простими акціями фондову біржу (біржі), на якій (яких) акції допущені до торгів.
У разі відчуження акціонером належних йому акцій після дати складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, але раніше дати виплати дивідендів, право на отримання дивідендів залишається в особи, зазначеної у такому переліку.
Перелік осіб, які мають право на отримання дивідендів, складається в порядку, встановленому законодавством про депозитарну систему України.
Отже, корпоративні права, які пов'язані з набуттям права власності на акції ПАТ «Укрнафта» у порядку спадкування у ОСОБА_1 виникнуть не з моменту отримання нею свідоцтва про право на спадщину на 399 іменних акцій ПАТ «Укрнафта», а лише після зарахування вказаних прав на акції на її рахунок у цінних паперах у депозитарній установі. І з указаного моменту усі спори, пов'язані з правами за цінними паперами, відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України будуть розглядатися за правилами господарського судочинства.
Разом з тим правовідносини, що виникли зі спадкування заборгованості з отримання дивідендів, що належали спадкодавцю, є цивільними правовідносинами, що підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.
Тому висновки Великої Палати Верховного Суду не відповідають вимогам процесуального закону.
Судді: Ситнік О. М.