ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
УХВАЛА

02.10.2018 м. ХарківСправа № 922/4248/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши подання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами (вх. 27497 від 21.09.2018 р.) по справі

за позовом ФОП ОСОБА_1, м. Харків
до ФОП ОСОБА_2, м. Харків
про за участю стягнення коштів органу виконання: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основянському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області заінтересованої особи: ОСОБА_3

За участю представників:

стягувача - ОСОБА_4

боржника - ОСОБА_5

органу ДВС - не зявився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 30.01.2018 р. було частково задоволено позовні вимоги ФОП ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ухвалено стягнути з Фізичної особи ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (код: НОМЕР_1, місце проживання: 61091, АДРЕСА_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код НОМЕР_2, місцезнаходження: 61001, АДРЕСА_2) заборгованість у розмірі 164932,00 грн., неустойку 25199,45 грн. та суму судового збору 2851,97 грн.

14.02.2017 р. судом було видано наказ на примусове виконання прийнятого рішення.

21.09.2018 р. до господарського суду від виконавчої служби надійшло подання (вх. № 27497) про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в якій виконавець просить суд:

1. Визначити частку майна боржника ОСОБА_2 (код НОМЕР_1; ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_3) у майні, яким вона спільно володіє зі своїм чоловіком ОСОБА_3 (код НОМЕР_3; ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_3) шляхом визначення того, що боржнику - ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/2 часток у:

- житловому будинку з надвірними будівлями загальною площею 124,1 кв.м, який розташований за адресою: пров. Луговий, 10, с. П'ятницьке, Печенізький район, Харківська обл.;

- квартирі загальною площею 58.2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3.

2. Звернути стягнення на 1/2 часток у:

- житловому будинку з надвірними будівлями загальною площею 124,1 кв.м,

який розташований за адресою: пров. Луговий, 10, с. П'ятницьке,

Печенізький район, Харківська обл.;

- квартирі загальною площею 58.2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, якими фактично володіє боржник - ОСОБА_2.

Ухвалою від 21.09.2018 р. вказане подання було прийнято до розгляду та призначено судове засідання з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб. Ухвалою від 28.09.2018 р. судове засідання було відкладено на 02.10.2018 р. з метою забезпечення прав сторін на подання заперечень по суті заяви.

01.10.2018 р. через канцелярію господарського суду від боржника надійшло клопотання (вх. №28520) про закриття провадження у справі та пояснення, відносно подання державного виконавця (вх. 28518).

У призначеному на 02.10.2018 р. засіданні представник боржника підтримав подання виконавчої служби про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами та звернення стягнення на таку частку.

Представник боржника висловив заперечення проти подання, просив суд закрити провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 231 ГПК України у звязку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства через припиненням ФОП ОСОБА_2 підприємницької діяльності. Також, представник висловив заперечення проти доводів державного виконавця щодо спільної сумісної власності подружжя на зазначене майно.

Розглядаючи клопотання боржника про закриття провадження у справі, суд виходить з наступного.

Статтею 231 ГПК України врегульовано питання закриття провадження у справі на етапі її розгляду та до винесення рішення по справі. В даному ж випадку розглядається процесуальні питання, повязані з виконанням судових рішень у господарських судах (Розділ V Господарського процесуального кодексу України). Відповідно до ст. 335 ГПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Згідно ст. 338 ГПК України процесуальні питання, повязані з виконанням судових рішень, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

Щодо добровільного припинення діяльності Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 після звернення позивача з позовом до суду, господарським судом було надано оцінку вказаного факту при вирішенні справи по суті та розяснювалось, що у разі припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за цією ж фізичною особою зберігається право на її повторну державну реєстрацію як підприємця, припинення фізичною особою підприємницької діяльності та втрата нею статусу суб'єкта такої діяльності не призводять до втрати нею цивільної правоздатності.

З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання боржника про закриття провадження у справі (вх. 28520 від 01.10.2018 р.).

Розглянувши подання державного виконавця в порядку ст. 335, 336 ГПК України, судом встановлено наступне.

На виконанні у Міжрайонному відділі державної виконавчої служби по Основянському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває виконавче провадження ВП №54587038 з примусового виконання наказу № 922/4248/16 від 14.02.2017 р., що видав господарський суд Харківської області про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 192983,42 грн.

В ході виконавчого провадження виконавцем вчинено дії, в результаті яких встановлено, що:

- за повідомленням Державної податкової служби України та Пенсійного фонду України боржник доходів та відкритих рахунків не має;

- у державного виконавця відсутня інформація стосовно наявності у боржника майна, на яке за законом можливо звернути стягнення;

- 19.09.2018 р. виходом державного виконавця за адресою боржника, а саме: АДРЕСА_3, не було виявлено майна, яке підлягає опису та арешту, про що складено відповідний акт;

- у боржника відсутні грошові кошти, що знаходяться на відкритих рахунках у банківських установах, та будь-які інші джерела отримання доходів;

- за боржником на праві власності не зареєстровано інше рухоме чи нерухоме майно.

Виконавець зазначає, що станом на дату звернення з поданням до суду, боржником не вчинено будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення суду. Крім того, в порушення п. 3 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» та ігноруючи двічі отримані постанови про відкриття виконавчого провадження, боржник не подав декларацію про доходи та майно, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб. Про обставини, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або про інші підстави, внаслідок виникнення яких боржник був позбавлений можливості скористатися правами, наданими йому Законом України «Про виконавче провадження», та які можуть бути підставою для відкладення виконавцем проведення виконавчих дій з 08.09.2017 р. ОСОБА_8 не повідомляла та з письмовими заявами до державних виконавців не зверталася.

З метою реалізації функції Держави щодо забезпечення виконання судових рішень (ст. 129-1 Конституції України), а також належної реалізації повноважень та обовязків, покладених на органи державної виконавчої служби Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та Законом України «Про виконавче провадження» при виконанні судових рішень, приймаючи до уваги дії (бездіяльність) боржника, що ускладнюють виконання рішення, державний виконавець вважає, що є необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яке перебуває в інших осіб. Необхідність обумовлена тим, що на сьогоднішній день державним виконавцем здійснені усі можливі та необхідні дії, спрямовані на виконання судового рішення, проте виконання рішення унеможливлюється внаслідок ігнорування Боржником законних вимог державного виконавця та вчинення дій (бездіяльності), які спрямовані на ухилення від виконання рішення.

Відповідно до листа Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану місця проживання Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 12.06.2018 № 9334/15.1-04-05 ОСОБА_2 згідно актового запису про шлюб № 2209 від 01.12.2007 є дружиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3

Згідно інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за чоловіком боржника - ОСОБА_3 (код НОМЕР_3; 16.05.1979 р.н.) зареєстровано право власності на:

- житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 124,1 кв.м, який розташований за адресою: пров. Луговий, 10, с. П'ятницьке, Печенізький район, Харківська обл.;

- квартиру загальною площею 58.2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3.

Таким чином, державний виконавець наголошував, що оскільки ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі, то боржник зі своїм чоловіком володіють на праві спільної сумісної власності майном, незалежно від того, що за формальними ознаками воно зареєстроване або значиться таким, яке належить чоловіку боржника - ОСОБА_3. У відповідності до ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, шо визначається судом за поданням виконавця.

Заперечуючи проти доводів державного виконавця, представник боржника зазначав, що вказані обєкти нерухомого майна не перебувають у спільній сумісній власності боржника та ОСОБА_3, з огляду на наступне.

10.08.2006 р. між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири № 57, що знаходиться за адресою: м. Харків, вулиця Танкопія, будинок 17/2. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстровано у реєстрі за № 7332. На підставі вказаного договору було зареєстровано право власності на квартиру № 57, що знаходиться за адресою: м. Харків, вулиця Танкопія, будинок 17/2 за ОСОБА_3, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11650738 від 28.08.2006 р. Таким чином з 28.08.2006 р. та до теперішнього часу ОСОБА_3 є власником цієї квартири.

10.07.2012р. ОСОБА_2, яка діяла на підставі нотаріальної довіреності від імені власника ОСОБА_11 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований) уклали договір дарування, згідно з яким ОСОБА_11 подарував ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 124,1 кв.м, який розташований за адресою: пров. Луговий, 10, с. П'ятницьке, Печенізького район, Харківської області. Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Печенізького районного нотаріального округу Харківської області - ОСОБА_12 та зареєстровано у реєстрі за № 719. На підставі вказаного договору дарування, 10.07.2012 р. за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 124,1 кв.м, який розташований за адресою: пров. Луговий, 10, с. П'ятницьке, Печенізького район, Харківської області, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 34774689 від 10.07.2012 р.

Згідно розяснень, наданих в п. 24 постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N11 не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

З огляду на зазначене, представник боржника просив суд відмовити в у задоволенні подання державного виконавця.

Надаючи оцінку викладеним учасниками справи та виконавчою службою доводам і запереченням, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у ЗУ «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Також, відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (пункт 43 рішення у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року).

Згідно ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Відповідно до ч.6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідному для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За приписами ч. 2 статті 370 Цивільного кодексу України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно положень статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Таким чином, при вирішенні питання про виділення частки боржника у спільній власності подружжя необхідно врахувати докази набуття майна у період шлюбу, визначити питання про можливість поділу майна на випадок, якщо річ є неподільною, встановити докази належності майна, яке просить виділити боржнику, на праві спільної власності подружжя.

Разом з тим, за змістом п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Згідно п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу.

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Таким чином, як вбачається з наданих до матеріалі справи документів, нерухоме майно, визнати частку боржника в якому просить державний виконавець, не може бути визнане таким, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки право власності на квартиру № 57, яка знаходиться за адресою: м. Харків, вулиця Танкопія, будинок 17/2, було набуте ОСОБА_3 до укладення шлюбу із боржником - ОСОБА_13, а житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 124,1 кв.м, який розташований за адресою: пров. Луговий, 10, с. П'ятницьке, Печенізького район, Харківської області був набутий ОСОБА_3 за договором дарування від 10.07.2012 р.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для визначення частки боржника у зазначеному виконавцем нерухомому майні.

Згідно ч. 10, 11 ст. 336 ГПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, подання державного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 18, 234, 235, 335, 336 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні подання виконавчої служби про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами та звернення стягнення на таку частку (вх. 27497 від 21.09.2018 р.).

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня підписання повного тексту.

Суддя ОСОБА_14
ухвала підписана 02.10.2018 року.