ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2018 р. Справа № 917/100/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі судового засідання Новіковій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача вх. №1737 П/1-7 на рішення господарського суду Полтавської області від 27.02.2017 у справі №917/100/17 (рішення ухвалено суддею Безрук Т.М. у приміщенні господарського суду Полтавської області, повний текст рішення складено 01.03.2017)

за позовом Публічного акціонерного товариства "МТБ ОСОБА_1" (правонаступник Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк"), м. Чорноморськ,

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Полтава,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1) фізична особа ОСОБА_3, м. Полтава,

2) фізична особа ОСОБА_4, с. Горбанівка Полтавської обл.,

про стягнення 12125137,95 грн. -

ВСТАНОВИЛА:

Господарським судом Полтавської області розглянуто позовну заяву Публічного акціонерного товариства "МТБ ОСОБА_1" про стягнення з відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, 12 125 137,95 грн., з них: 8688949,88 грн. заборгованості за кредитом та 3436188,07 грн. заборгованості за відсотками згідно кредитного договору № 00308/Р від 02.06.2008р.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 27.02.2017 у справі №917/100/17 позов задоволено повністю; стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Марфін Банк" 8688949,88 грн заборгованості за кредитом, 3436188,07 грн заборгованості за відсотками, 181877,07 грн - відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Відповідач, ФОП ОСОБА_2, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищевказане рішення господарського суду Полтавської області скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2018 року апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 задоволено. Рішення господарського суду Полтавської області від 27.02.2017 у справі №917/100/17 скасовано. Позов залишено без розгляду.

В обґрунтування вказаної постанови суд апеляційної інстанції зазначив, що на момент звернення ПАТ Марфін Банк з позовом до господарського суду у даній справі №917/100/17 та на момент ухвалення місцевим господарським судом оскаржуваного рішення від 27.02.2017 і його апеляційного перегляду, у провадженні іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (цивільна справа №554/5323/14-ц).

Постановою Верховного Суду від 08.08.2018 року постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18.04.2018 у справі № 917/100/17 скасовано. Справу № 917/100/17 направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову Харківського апеляційного господарського суду, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції не врахував, що рішення Апеляційного суду Полтавської області від 30.08.2016 у справі № 554/5323/14-ц на час звернення ПАТ "Марфін банк" до суду з позовом та на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваної постанови набрало законної сили, а вимоги ПАТ "Марфін банк" до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 02.06.2008 № 00308/Р не були розглянуті по суті з посиланнями на їх непідсудність цивільному суду, тому у позивача не було іншої можливості захисту своїх прав, окрім звернення з відповідним позовом до господарського суду. При цьому ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 554/5323/14-ц зупинено виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 30.08.2016 лише в частині стягнення заборгованості, а не в частині дії рішення суду апеляційної інстанції, що вказує на чинність цього рішення в частині припинення провадження щодо ФОП ОСОБА_2 та передчасність висновків апеляційного господарського суду про залишення позову без розгляду з наведених підстав.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник позивача у відзиві та в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Ryabykh v.Russia від 24.07.2003 року, Svitlana Naumenko v. Ukraine від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&еі рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції в обґрунтування оскаржуваного рішення зазначив, що кредитні кошти в загальній сумі 9082581,18 грн., надані позивачем відповідачу згідно з укладеним між сторонами договором, відповідач повертав несвоєчасно та не у повному обсязі, сплативши лише 393631,30 грн., у звязку з чим заборгованість за користування кредитом становить 8688949,88 грн. Спірна сума заборгованості не була стягнута з ФОП ОСОБА_2 у цивільній справі №554/5323/14ц, при цьому в мотивувальній частині постанови Апеляційного суду Полтавської області від 30.08.2016 у вказаній цивільній справі встановлено факт невиконання відповідачем зобовязань за кредитним договором та факт заборгованості за кредитом в сумі 8688949,88 грн. Вказані обставини суд першої інстанції визнав встановленими відповідно до ст. 35 ГПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення). Судом також зазначено, що згідно з договором, за період 20.12.2012 19.12.2016 відповідач мав сплатити 3438938,00 грн. процентів за користування кредитом, однак в порушення договірних зобовязань сплатив лише 2749,93 грн. процентів, отже, заборгованість за процентами за користування кредитом становить 3436188,07 грн. Погашення кредиту за рахунок предмету іпотеки чи поручителями не відбулося (вказаного висновку місцевий господарський суд дійшов з огляду на те, що виконавчі провадження за виконавчими листами № 553/1654/16-ц, № 554/1654/16-ц, виданими Ленінським районним судом, про стягнення боргу з поручителя ОСОБА_3 та про звернення стягнення на предмет іпотеки майнового поручителя ОСОБА_4, на даний час не закінчені, заборгованість за ним не стягнуто, що підтверджується Інформацією про виконавче провадження від 01.02.2017, виписками банку з рахунку обліку кредиту та відсотків).

Таким чином, позовні вимоги про стягнення 8688949,88 грн. заборгованості за кредитом та 3436188,07 грн. заборгованості за відсотками згідно з кредитним договором суд першої інстанції визнав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В свою чергу відповідач в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано зміни, внесені до укладеного між сторонами кредитного договору, відповідно до яких обовязковою передумовою видачі кредитних коштів траншем у розмірі 9082581,18 грн. є подання позичальником банку заявки на купівлю іноземної валюти та письмового повідомлення (заявки) про видачу коштів, однак таких документів позичальник не надавав, у матеріалах справи вони відсутні, що, на думку апелянта, свідчить про відсутність волі особи на отримання зазначених коштів, а перерахування коштів якщо і відбувалося, то без згоди позичальника, що призвело до необґрунтованого та надлишкового нарахування процентів; документи, на які посилається місцевий господарський суд як на доказ видачі кредитних коштів (меморіальний ордер, платіжне доручення), мають недоліки оформлення, банківська виписка також не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки вона не є первинним бухгалтерським документом. Щодо постанови Апеляційного суду Полтавської області від 30.08.2016 у цивільній справі №554/5323/14ц, на яку посилається суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, апелянт зазначає, що ст.35 ГПК України (в редакції до 15.12.2017 року) не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки у вищевказаній цивільній справі було встановлено обставини лише щодо ОСОБА_3, а щодо ОСОБА_2 провадження закрито. Також апелянт зазначає, що наданий банком розрахунок заборгованості не містить інформації, які суми вносилися позичальником на погашення кредиту та коли, у рахунок погашення яких прострочених окремих зобовязань, що входять до складу кредитного зобовязання, зараховано сплачені позичальником кошти.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

02 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Морський ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 00308/Р (далі Кредитний договір); (т.1 а.с.17-23).

Відповідно до п.1.1 Кредитного договору банк (позивач) зобовязується надати позичальнику (відповідачу) кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії на суму 1 444 620,00 доларів США, строком з 02.06.2008 року по 29.05.2009 року, з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 13 % річних за фактичний період користування кредитними коштами від фактичної суми заборгованості за кредитом; а відповідач (позичальник) зобовязується повернути банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами, а також сплатити комісії, пені та штрафи, та інші платежі, які передбачено умовами цього договору.

Між банком та позичальником були укладені договори 23 квітня 2009 року № 1, від 29 грудня 2009 року № 2, від 01 вересня 2010 року № 3, від 18 листопада 2011 року № 4, від 20 вересня 2012 року № 5, від 17 жовтня 2013 року № 6 про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору в частині зміни графіку та валюти кредитування, замість доларів США на національну валюту гривню (т.1 а.с.24-43).

Також в Договорі про внесення змін та доповнень від 20.09.2012 року № 5 до Кредитного договору в пункті 1.1 сторони узгодили, що банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді мультивалютної непоновлюваної кредитної лінії на суму 20 917 839,49 грн., та в пункті 1.2.1. кредитного договору сторони дійшли згоди, що після зміни валюти виконання зобов'язання за цим кредитним договором, основною валютою виконання зобов'язань є національна валюта України - гривня (т.1 а.с. 35-41).

Згідно ст.525, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Зазначені положення викладені і в ст.193 ГК України.

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 cт. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Як було зазначено вище, місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про те, що позивачем було виконано його обов'язки по Кредитному договору - передані грошові кошти на адресу відповідача, а останній, свої зобов'язання за договором не виконав, грошові кошти не повернув, доказів погашення суми боргу суду не надав. Проте, з такими висновками місцевого господарського суду колегія суддів погодитись не може та вважає необхідним зазначити наступне.

Так, відповідно пункту 1.1.1. Кредитного договору, з урахуванням змін, внесених договором про внесення змін та доповнень №5 від 20.09.2012 року, обов'язковою умовою отримання траншів у національній валюті України за цим Договором є подання Позичальником Банку заявки на купівлю іноземної валюти.

При цьому, згідно із пунктом 1.1. Кредитного договору з урахуванням змін, внесених договором про внесення змін та доповнень №6 від 17.10.2013 року, видача коштів за кредитом відбувається траншами (частинами) на підставі письмових повідомлень (заявок), отриманих від позичальника, що є невід'ємними частинами цього договору.

Таким чином, обов'язковою передумовою видачі кредитних коштів траншем є подання Позичальником Банку заявки на купівлю іноземної валюти та письмового повідомлення (заявки) про видачу коштів.

Однак в матеріалах справи такі документи (заявки на купівлю валюти та заявки на видачу коштів) відсутні, що свідчить про відсутність волі особи на отримання зазначених коштів.

Позивач не надав доказів того, що Ф-ОП ОСОБА_2 звертався до банку із заявою про видачу будь-яких грошей у гривні та не надано доказів перерахування/видачі йому таких коштів.

Доведеність факту видачі кредитних коштів та наявності заборгованості за кредитним договором суд першої інстанції обґрунтовував наступним:

1) меморіальним валютним ордером № 12 від 03.06.2008р.

2) платіжним дорученням №84 від 20.09.2012р.

3) виписками банку з рахунків відповідача.

4) постановою Апеляційного суду Полтавської області від 30.08.2016р. у цивільній справі №554/5323/14ц, якою встановлено факт невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором № 00308/Р від 02.06.2008/р. та факт заборгованості за кредитом в сумі 8 688949,88 грн.

Відповідно до Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 18.06.2003 №254 , зареєстровано в Міністерстві юстиції України 8 липня 2003 р. за 559/7880 операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. (п.4.1.)

Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, (п. 4.2.)

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі, (п. 4.3.)

Залежно від виду операції та типу контрагентів первинні документи банку (паперові та електронні) класифікують за такими ознаками:

а) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку);

б) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій), (п. 4.4.)

Меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного байку), (п. 4.6.)

Внутрішньобанківські операції оформляються меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банками відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку і внутрішніх процедур банку. Операції, що відображаються за позабалансовими рахунками, також оформляються меморіальними ордерами, (п. 4.7.)

Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства (банку), що склало документ;

зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру;

посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення;

особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції, (п. 4.10.)

Копія меморіального ордеру, на яку посилається позивач та суд в оскаржуваному рішенні є практично не читаємою, а сам документ не містить усіх обов'язкових реквізитів передбачених законодавством. Тому зазначений документ не може вважатися первинним бухгалтерським документом та належним та допустимим доказом по справі. Крім того, наданий меморіальний ордер стосується лише виданого валютного кредиту. Водночас до суду не наданий оригінал цього документу чи його належним чином засвідчена копія, а надана лише роздруківка з програми.

Відповідно до п. 3.1. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/8976, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Банк у договорі з платником - фізичною особою має право передбачати можливість подання цим платником платіжного доручення в довільній формі, яке має містити такі обов'язкові реквізити: назву документа; дату складання і номер; прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), ідентифікаційний номер платника та номер його рахунку; найменування та код банку платника; найменування/прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), ідентифікаційний код (номер) отримувача та номер його рахунку; найменування та код банку отримувача; суму цифрами та словами; призначення платежу; підпис платника".

Копія платіжного доручення №84 від 20.09.2012р (т.1 а.с. 45), на яке посилається у оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не містить усіх обов'язкових реквізитів передбачених законодавством для такого документа, а саме: не містить підпису платника. Тому зазначений документ не може вважатися первинним бухгалтерським документом та належним та допустимим доказом по справі.

Також, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що документами, які встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені у відповідності до норм статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", оскільки тільки первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарський операцій. До таких документів відноситься платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, виписки з рахунків та ін. , а не виписка банку з рахунків клієнта. Така виписка не є первинним бухгалтерським документом, а тому не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження факту видачі кредитних коштів.

У відповідності до вимог ст. 35 ГПК України (в редакції на день винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції), обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Посилаючись на вказану норму, суд першої інстанції зазначив, що факт невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором №00308/Р від 02.06.2008/р. та факт заборгованості за кредитом в сумі 8 688949,88 грн. не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені в мотивувальній частині постанови Апеляційного суду Полтавської області від 30.08.2016р. у цивільній справі №554/5323/14ц.

Проте судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що провадження у цивільній справі №554/5323/14-ц щодо ФОП ОСОБА_2, відповідача, у даній справі - закрито, а тому зазначені вище обставини встановлювались судом лише щодо ОСОБА_3, а не щодо відповідача у даній справі.

Відповідно до вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів.

Всі вищевказані обставини, зокрема, відсутність в матеріалах справи заявок відповідача на купівлю валюти та заявок відповідача на видачу коштів, а також неналежність доказів, якими позивач підтверджує видачу відповідачеві грошових коштів свідчить про те, що позивачем не виконано встановленого частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України обов'язку щодо доведення обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, колегія суддів зазначає про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв'язку з їх недоведеністю.

Крім того, колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вбачається з виписок по рахунках (основний борг: т.1, починаючи з а.с. 144 та проценти: т.1, починаючи із а.с. 162), платежі по кредиту здійснював фінансовий поручитель відповідача - ОСОБА_3

Як стверджує представник відповідача і що підтверджується матеріалами справи - сам ФОП ОСОБА_2 не здійснював дій по сплаті кредиту чи інших дій на отримання кредитних коштів чи визнання цього боргу. Остання дія, спрямована на визнання будь-яких зобов'язань, вчинена відповідачем 17 жовтня 2013 року під час підписання додаткової угоди № 6 до Кредитного договору.

В той же час, звернення до суду ПАТ «Марфінбанк» із даним позовом відбулось у січні 2017 року, тобто, через 3 роки і 3 місяці після останнього факту визнання зобов'язань.

Натомість законодавством визначено строк (позовна давність), у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК). Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Як було встановлено вище - звернення до суду із даним позовом відбулось у січні 2017 року, тобто, через 3 роки і 3 місяці після останнього факту визнання зобов'язань, який мав місце 17.10.2013 року.

Представник позивача зазначав, що у даному випадку строк позовної давності перервався при поданні позивачем позову у цивільній справі 554/5323/14-ц. Проте з такою правовою позицією колегія суддів погодитись не може.

Так, рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 30.08.2016 у справі № 554/5323/14-ц рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 01.09.2015 у цій справі скасовано та постановлено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ "Марфін Банк" 8 688 949,88 грн заборгованості за кредитом, 2 243 983,80 грн заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом та 703 248,40 грн пені, а всього - 11 636 182,08 грн. Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ "Марфін банк" до ФОП ОСОБА_2 закрито у зв'язку з непідвідомчістю позовних вимог банку судам загальної юрисдикції.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Предявлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією повязується початок процесу у справі.

Згідно з частиною першою статті 122 ЦПК України суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Так, позовна заява подається до районних, районних у містах, міських та міськрайонних судів з дотриманням правил підсудності, визначених статтями 108 114 ЦПК України. Позовна заява оформлюється з додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, за її подання сплачується судовий збір.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом предявлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається.

Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Вищевикладена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-1763цс16.

Оскільки провадження у справі 554/5323/14-ц в частині позовних вимог до ФОП ОСОБА_2 закрито у зв'язку із недодержанням позивачем правил підсудності, враховуючи вищенаведену правову позицію Верховного Суду України, колегія суддів зазначає про відсутність правових підстав стверджувати про переривання строку позовної давності у зв'язку зі зверненням позивача із позовом у справі 554/5323/14-ц.

Таким чином позивачем у даній справі подано позов за межами строку позовної давності, а її сплив, відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Посилання на згадану практику Європейський суд з прав людини знаходить своє відображення і в практиці Верховного Суду, зокрема - постанові від 01.08.2018 року № 761/222245/15-ц.

Вищевказані обставини були залишені поза увагою місцевого господарського суду, що призвело до ухвалення оскаржуваного рішення за умов неповного зясування обставин, що мають значення для справи, а також недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, у зв'язку з чим це рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

При розподілі судових витрат, колегія суддів керується положеннями статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 27.02.2017 року скасувати.

Постановити нове рішення.

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "МТБ" (проспект Миру, буд. 28, м. Чорноморськ, Одеська область, 68003, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 36040; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 252 000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 20 днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27.09.18

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.