ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"17" вересня 2018 р. Справа № 924/304/18

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Смаровоза М.В. при секретарі судового засідання Адамчук І.П., розглянувши матеріали справи

за позовом селянського (фермерського) господарства "Віталія"

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 151200 грн. безпідставно отриманих коштів, 6971,07 грн. процентів за користування грошовими коштами

за участю представників: позивача: ОСОБА_2 за дов. від 12.09.18р.; відповідача: не з'явився.

У судовому засіданні 17.09.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Позивач, з урахуванням прийнятої судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача 151200 грн. безпідставно отриманих коштів, 6971,07 грн. процентів за користування грошовими коштами за період з 10.04.2018р. по 17.07.2018р.

В обґрунтування позовних вимог позивач відзначив, що СФГ "Віталія" помилково перерахувано на банківський рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (помилково зазначено Миколайовича) 151200,00 грн. з призначенням платежу „за дискування грунту зг. рах. №1 від 28.04.2017 року, що підтверджується платіжними дорученнями №442 від 28.04.2017р. та №446 від 10.05.2017р., хоча жодних договірних відносин чи усних домовленостей не існує, та рахунки від відповідача не отримувались. У відповідь на надіслану 03.04.2018р. претензію про повернення коштів, відповідач надав лист з вимогою надати підтверджуючі документи, що, на думку позивача, є ухиленням від повернення коштів. На підставі ст. 1212 ЦК України позивач просить повернути кошти як безпідставно набуті та нараховані на підставі ст.ст. 8, 536, 1214 ЦК України проценти за користування грошовими коштами з 10.04.2018р. по 25.04.2018р. у розмірі облікової ставки Національного банку України. На думку позивача, оскільки ст. 536 ЦК України конкретний розмір процентів за користування грошовими коштами не визначено, то слід застосувати аналогію права. Окремо, окрім відшкодування судового збору, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов'язані з правничою допомогою, на підтвердження чого надав копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордера від 20.03.2018р., договору про надання правової допомоги №14 від 20.03.2018р., додатку №1 від 02.04.2018р. до договору, актів приймання-передачі наданих послуг №1 від 16.08.2018р. та №2 від 17.09.2018р., рахунку фактури №1 від 15.08.20018р., квитанцій, платіжного доручення №355 від 15.08.2018р.

Представник позивача в судовому засіданні 17.09.2018р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить суд позов задовольнити та стягнути судові витрати з відповідача (окрім 500 грн. за правову допомогу, про які зазначено в акті приймання-передачі наданих послуг №2 від 17.09.2018р.).

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи (ухвали у справі було надіслано за належною адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань), відзив на позов не подав, позовні вимоги по суті та розмір не оспорив. При цьому, від відповідача надходили клопотання від 11.06.2018р. та від 16.08.2018р. про відкладення розгляду справи, розгляд справи неодноразово відкладався. У судовому засіданні 17.09.2018р. гр.ОСОБА_3 подано на підтвердження повноважень з представництва інтересів відповідача довіреність, яка не відповідає вимогам ст. 60 ГПК України, у зв'язку з чим названу особу судом не було допущено до участі у справі як представника відповідача.

Відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків визначених цією статтею. При цьому судом враховується процесуальна неможливість подальшого відкладення судового розгляду, зважаючи на закінчення 17.09.2018р. визначеного ст. 195 Господарського процесуального кодексу України граничного строку розгляду справи по суті.

Розглядом наявних матеріалів справи встановлено таке.

Згідно з платіжним дорученням №442 від 28.04.2017р. селянське (фермерське) господарство „Вікторія (код 30919703) перерахувало через філію Хмельницького ОУ АТ „Ощадбанк ФОП ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) 75600,00 грн. з призначенням платежу: „ за дискування грунту зг. рах. №1 від 28.04.2017р. без ПДВ.

Відповідно до платіжного доручення №446 від 10.05.2017р. повторно перераховано позивачем відповідачу 75600,00 грн. з призначенням платежу: „за дискування грунту (доплата) зг. рах. №1 від 28.04.2017р. без ПДВ.

03.04.2018р. позивач звернувся до відповідача з претензією про повернення безпідставно набутих коштів в розмірі 151200 грн. з посиланням на ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України та зазначенням банківського рахунку, що підтверджується копією претензії та фіскальних чеків від 03.04.2018р., витягом з сайту „Укрпошти про вручення 05.04.2018р.

Відповідач у відповідь надіслав лист від 11.04.2018р., в якому просив надати завірені копії документів, що підтверджують факт перерахування коштів, виписки підприємства та копію Статуту, довідку про належність поточного рахунку саме СФГ „Віталія.

Позивач здійснив нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами на підставі ст. 536 ЦК України із застосуванням аналогії права (частини 2 статті 8 ЦК України), виходячи з розміру облікової ставки Національного банку України.

Досліджуючи надані докази, оцінюючи їх в сукупності, судом береться до уваги наступне.

За змістом ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Оскільки матеріали справи не містять доказів наявності договірних відносин між селянським (фермерським) господарством "Віталія" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, грошові кошти у сумі 151200,00 грн., сплачені згідно платіжних доручень № 442 від 28.04.2017р. та № 446 від 10.05.2017р., є безпідставно набутим майном і мали бути повернуті відповідачем позивачеві на підставі положень статті 1212 ЦК України.

Стосовно нарахування позивачем 6971,07 грн. процентів за користування грошовими коштами за період з 10.04.2018р. по 17.07.2018р. із застосуванням аналогії права (частини 2 статті 8 ЦК України), виходячи з розміру облікової ставки Національного банку України, судом враховується таке.

Плата за прострочення виконання грошового зобов'язання передбачена законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд вважає необґрунтованим посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин аналогії права для визначення розміру процентів, оскільки за змістом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10.04.2018р. №910/10156/17, від 16.05.2018 № 686/21962/15-ц та від 04.09.2018р. №6/363, положеннями статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від того, чи є воно договірним, чи позадоговірним. Тобто, положення цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Водночас, наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі прострочення виконання зобов'язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

За змістом ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Беручи до уваги наведені вище положення закону та означені правові позиції Верховного Суду, враховуючи встановлені судом факти та зміст позовних вимог, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь селянського (фермерського) господарства "Віталія" 151200 грн. безпідставно отриманих коштів, 1230,31 грн. процентів річних (на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за період з 10.04.2018р. по 17.07.2018р.). У решті позову слід відмовити з огляду на його безпідставність в цій частині.

У зв'язку із частковим задоволенням позову судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 20, 24, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов селянського (фермерського) господарства "Віталія" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 151200 грн. безпідставно отриманих коштів, 6971,07 грн. процентів за користування грошовими коштами задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь селянського (фермерського) господарства "Віталія" (с. Ясенівка, Ярмолинецький район, Хмельницька область, ідентифікаційний код 30919703) 151200 грн. безпідставно отриманих коштів, 1230,31 грн. процентів річних, 2286,46 грн. відшкодування судового збору, 7706,71 грн. витрат, пов'язаних з правничою допомогою.

Видати наказ.

У решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України, з урахуванням пп. 17.5 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 27.09.2018р.

Суддя М.В. Смаровоз

Віддруков. 3 прим. (всім рек. з пов. про вруч.): 1 - до справи; 2 - позивачу (01054, м. Київ, вул. Ярославів Вал, 33-А, оф. 1-14); 3 - відповідачу (29000, АДРЕСА_1).