Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2018 р. м. Рівне Справа № 918/302/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Бережнюк В.В. розглянувши матеріали позовної заяви від 03/05/2018 р. №132

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід"

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТРАДЄКС"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит"

про стягнення в сумі 2 619 000,00 грн. безпідставно отриманих коштів

Секретар судового засідання : Сідлецька Ю.Р.

представники:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4

від третьої особи: ОСОБА_5

Судове засідання відбувалося у режимі відеоконференції, проведення якої забезпечив Господарський суд Львівської області.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТРАДЄКС" про стягнення 2 619 000,00 грн. безпідставно отриманих коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач сплатив на рахунок відповідача кошти в загальному розмірі 2 619 000,00 грн. за отриманий товар. Однак, проведена оплата відбулася не на належний рахунок, і відповідно в подальшому була визнана такою, що не здійснена на виконання зобов'язання із оплати поставленого товару. Позивач вважає, що відповідач набув майно (грошові кошти) у даному випадку за рахунок позивача без належної правової підстави, тому зобов'язаний повернути для ТОВ "Галичина-Захід" таке майно (грошові кошти).

Ухвалою від 14.05.2018 р. відкрито провадження у справі та вирішено розглядати спір за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 05.06.2018 р.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 11.05.2018 р. у справі №918/302/18 відмовлено ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" у задоволенні заяви №133 від 03.05.2018 р. про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі судового наказу, виданого на виконання Постанови Верховного суду від 05.04.2018 р. у справі №914/1027/16; накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Традєкс", що знаходяться на всіх рахунках останнього у банківських установах у межах суми позову у розмірі 2 619 000 грн. та судових витрат у розмірі 39 285 грн.; накладення арешту на майно ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" у межах суми позову у розмірі 2 619 000 грн. та судових витрат у розмірі 39 285 грн.

05.06.2018 р. представник ТОВ "ТРАДЄКС" подав заяву від 05.06.2018 р. про застосування строків позовної давності. Заява мотивована тим, що перерахування коштів здійснювалося безпосередньо самим позивачем, то відповідно з дат перерахування ТОВ "Галичина-Захід" знало не тільки про те, що ним було здійснено перерахування коштів, але й про те, що таке перерахування коштів було здійснено не на той банківський рахунок. Вказує, що у жодному рахунку від ТОВ "ТРАДЄКС" на оплату коштів, або в будь-яких інших документах, на підставі яких позивач у цій справі міг би здійснювати вищевказані платежі, не вказувалося реквізитів банківського рахунку в АТ "Банк "Фінанси та Кредит", а отже, перерахування грошових коштів позивачем на такий рахунок здійснювалося ним усвідомлено, без будь-якої вини ТОВ "ТРАДЄКС" у цьому, що і було встановлено постановою Верховного Суду від 05.04.2018 року у справі №914/1027/16. Зазначає, що у справі №914/1027/16 у спорі між тими ж сторонами, що і в даній справі, судами фактично встановлено те, що вже з дати здійснення грошових переказів ТОВ "Галичина-Захід" знало не тільки про те, що ним було здійснено перерахування коштів, але і про те, що таке перерахування є помилковим, а отже, саме з цих дат і почав перебіг строк позовної давності. Таким чином, на думку відповідача, строк позовної давності слід обчислювати до вимог про стягнення коштів сплачених платіжним дорученням №3251 з 05.04.2015 року, а щодо стягнення коштів, сплачених платіжними дорученнями №3349 та №3363 з 09.04.2015 року. Вважає, що строк позовної давності щодо вимоги про сплачених платіжним дорученням №3251 сплинув 05.04.2018 року, а щодо стягнення коштів, сплачених платіжними дорученнями №3349 та №3363 09.04.2018 року. Крім того, вказує, що у позивача відсутні будь-які поважні причини пропуску зазначеного строку, адже про факт перерахування коштів на неналежний рахунок позивач знав, більше того, неодноразово повідомлявся відповідачем.

ОСОБА_6, 05.06.2018 р. представник ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТРАДЄКС" подав заяву від 04.06.2018 р. про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит". Заява мотивована тим, що позивач звертався до Західного РД ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" із листом про повернення коштів, помилково перерахованих на його рахунок згідно платіжного доручення №3251 від 03.04.2015 р., №3349 від 08.04.2015 р., №3363 від 08.04.2015 р. Відповідач вважає, що рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", оскільки у процесі розгляду даної справи, на думку відповідача, будуть з'ясовуватися обставини щодо наявності чи відсутності даних коштів фактично на рахунку ТОВ "ТРАДЄКС" у даній банківській установі станом на дату отримання банком вимоги щодо їх повернення для ТОВ "Галичина-Захід". ОСОБА_6 повинен з приводу вказаних обставин надати письмові пояснення. Тому представник відповідача просить задоволити подане клопотання.

Ухвалою суду від 05.06.2018 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит". Крім того, вказаною ухвалою підготовче засідання було відкладено на 26.06.2018р.

06.06.18 р. до канцелярії господарського суду Рівненської області надійшов лист від Рівненського апеляційного господарського суду про витребування справи № 918/302/18 у зв'язку із поданням ТзОВ "Галичина-Захід" апеляційної скарги на ухвалу суду від 11.05.18 р.

Тому ухвалою від 08.06.2018 р. провадження у справі № 918/302/18 судом зупинено до повернення матеріалів справи до господарського суду Рівненської області.

25.06.2018р. від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач позовні вимоги не визнає. Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові №914/1027/16, вказує, що переказ грошових коштів в сумі 2 619 000,00 грн. відповідачем здійснено на рахунок ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", який не був обумовлений сторонами зобов'язання. Тому, неналежне виконання зобов'язання ТОВ "Галичина-Захід" призвело до того, що ТОВ "ТРАДЄКС" не отримало можливість розпоряджатися виконаним на свій розсуд, у зв'язку із чим наявні правові підстави для вчинення дій для належного виконання зобов'язання ТОВ "Галичина-Захід", а останній не вправі розраховувати на те, що ТОВ "ТРАДЄКС" має за власний рахунок виправляти негативні для ТОВ "ТРАДЄКС" наслідки, що виникли за результатами не добросовісної та не розумної поведінки ТОВ "Галичина-Захід".

Вказує, що в даному випадку грошові кошти в сумі 2 619 000,00 грн. ТОВ "ТРАДЄКС" фактично не тримає у себе, адже як вбачається із встановлених у справі №914/1027/16 обставин «...не вбачається, що саме від волевиявлення позивача [ТОВ "Традєкс"] залежить повернення суми оплати, яка помилково перерахована відповідачем [ТОВ "Галичина-Захід"] на неналежний рахунок постачальника».

Зазначає, що фактичне тримання чужого майна характеризується волевиявленням особи на такі дії, то у звязку із тим, що від волевиявлення ТОВ "Традєкс" не залежить повернення з рахунку АТ "Банк "Фінанси та Кредит" грошових коштів в сумі 2 619 000,00 грн. для ТОВ "Галичина-Захід" (що встановив Верховний Суд у справі №914/1027/16), то відповідно відсутня будь-яка можливість стверджувати про те, що ТОВ "Традєкс" є володільцем чужого майна. Вказує, що з дати перерахування грошових коштів і до цього часу фактичне володіння грошовими коштами у вказаній сумі мав лише АТ "Банк "Фінанси та Кредит".

Стверджує, що у ТОВ "Традєкс" не було і не має ні безпосереднього фізичного, ні вольового впливу на грошові кошти в сумі 2 619 000,00 грн., які були перераховані позивачем на рахунок в АТ "Банк "Фінанси та Кредит", а це в свою чергу свідчить про те, що ТОВ "Традєкс" в розумінні ст. 1212 ЦК України не набуло і не зберегло у себе вказані грошові кошти, а отже, не повинно нести відповідальності перед позивачем. Вважає, що жодним доказом у цій справі не підтверджується вина в діях ТОВ "Традєкс" щодо неповернення помилково перерахованих коштів, а це свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з ТОВ "Традєкс" грошових коштів в сумі 2 619 000,00 грн.

13.07.2018р. від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якої останній зазначив наступне. Доводи відповідача щодо наявності чи відсутності вини останнього у безпідставному отриманні коштів не є предметом доказування в даному процесі, оскільки такі обставини не впливають на правові наслідки, що виникають внаслідок збереження такого майна обовязку повернення коштів. Вказує, що правові наслідки передбачені ст. 1212 ЦК України за своєю правовою природою не є відповідальністю за порушення зобовязання, а є самим зобовязанням, а саме обовязком повернути кошти. Таким чином, доводи відповідача щодо відсутності вини ТОВ "Традєкс" у безпідставному отриманні коштів не можуть впливати на обовязок останнього в силу закону, повернути такі кошти ТОВ "Галичина-Захід".

Звертає увагу на те, що переказ грошових коштів в сумі 2 619 000,00 грн. було здійснено ТОВ "Галичина-Захід" на рахунок ТОВ "Традєкс" в ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", який на той час належав відповідачу та був відкритий, а кошти було зараховано на рахунок ТОВ "Традєкс". Вказує, що кредиторську вимогу ТОВ "Традєкс" до банку, зокрема по спірних коштах, що надійшли від ТОВ "Традєкс", було включено до реєстру вимог кредиторів ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит". ОСОБА_6, вказує, що відповідачем не надано доказів того, що Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" було замінено кредитора за кредиторською вимогою ТОВ "Традєкс" про повернення коштів, що перебували на рахунку відповідача у вказаному банку. Зазначає, що за результатами ліквідації ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та погашення кредиторських вимог ТОВ "Традєкс", відповідач отримає суму коштів, що перебувала на рахунках останнього на момент введення тимчасової адміністрації в ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", в тому числі суму 2 619 000,00 грн., що були перераховані ТОВ "Галичина-Захід".

Вважає, що ТОВ "Традєкс" набуло кошти, що зараховані на його рахунок та в подальшому визнало їх такими, що належать відповідачеві, заявивши кредиторську вимогу до банку на вказану суму, твердження про те, що фактичним володільцем коштів є банк безпідставне, оскільки вказані кошти змінили розмір активів банку. Звертає увагу на те, позивачем було здійснено платежі на загальну суму 2 619 000,00 грн. 3 квітня 2015 року та 8 квітня 2015 року, тобто до початку процедури ліквідації ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит". Стверджує, що кошти були належним чином зараховані на рахунок ТОВ "Традєкс" і відповідно стали частиною належного відповідачу майна. Зауважує, що ліквідація банку розпочалася у грудні 2015 року, тобто через вісім місяців після здійснення платежів, а той факт, що у відповідача були труднощі з переказами коштів за цим рахунком, не означає, що він їх не набув чи не зберіг.

На переконання позивача, ТОВ "Традєкс" є фактичним набувачем коштів, що без належної підстави були набуті останнім від ТОВ "Галичина-Захід" та в подальшому збережені на рахунку і після введення тимчасової адміністрації визнані такими, що належать відповідачеві. Тому, обовязок по поверненню коштів в суму 2 619 000,00 грн. лежить саме на відповідачеві, як і ризик їх втрати чи тимчасового блокування банком чи іншими субєктами на час ліквідаційної процедури.

Щодо строків позовної давності позивач вказує, що до моменту винесення постанови Верховного Суду від 05.04.2018 р. у справі №914/1027/16 позивач не знав і не міг знати про порушення свого права. Крім того, вказує, що сам відповідач направив претензію ТОВ "Галичина-Захід" про повернення таких коштів лише 24.11.2015 року, тобто задовго після проведення зазначених платежів, що вказує на те, що відповідач не міг не знати чи вважати такий платіж помилковим, а вважав його оплатою за товар, і не мав підстав вважати інакше.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 р., винесеною за результатами розгляду ухвали від 11.05.2018 р., останню залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

06.08.2018р. від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якої відповідач позовні вимоги не визнає. Вказує, що позивач чітко знав про те, що грошові кошти у сумі 2 619 000,00 грн. були перераховані ним в порушення договірних зобовязань на неналежний банківський рахунок. Відповідно відношення позивача до того вважає він такий переказ помилковим чи не вважає не свідчить про те, що він не був обізнаний з тим, що платіж було здійснено ним на неналежний рахунок. Таким чино, строк позовної давності почав спливати вже з дат здійснення перерахування грошових коштів ТОВ "Галичина-Захід", а не зі зміни внутрішнього ставлення компанії чи її представників до здійсненого платежу. Вважає, що позивач не довів того, що він не знав і не міг знати про те, що здійснена ним самостійно за власною волею та власними діями сплата грошових коштів в сумі 2 619 000,00 грн. не неналежний банківський рахунок на який не було в нього обовязку сплати є неналежним платежем. Вказує, що аргументи позивача про те, що сплачені ним грошові кошти начебто набули статусу помилкових лише після винесення постанови Верховним Судом 05.04.2018 року, є такими ми, що не відповідають дійсності, оскільки рішення суду, що набрало законної сили, не є тією обставиною, яка змінює факти, а є наслідком судового розгляду спору в якому такі факти досліджуються, встановлюються і на їх основі дається певна правова оцінка.

Крім того, вказує, що відповідно до ст. 1212 ЦК України, повернути майно повинна саме та особа, яка набула або зберегла його у себе без достатньої правової підстави. Однак, в даному випадку у ТОВ "Традєкс" не було і не має ні безпосереднього фізичного, ні вольового впливу на грошові кошти в сумі 2 619 000,00 грн., які були перераховані позивачем на рахунок в АТ "Банк "Фінанси та Кредит", а це в свою чергу свідчить про те, що ТОВ "Традєкс" в розумінні ст.. 1212 ЦК України не набуло і не зберегло у себе вказані грошові кошти, а отже, не повинно нести відповідальність перед позивачем. Зазначає, що в даному випадку відсутня можливість стверджувати про те, ТОВ "Традєкс" є набувачем або особою, що збагатилася за рахунок грошових коштів позивача. Звертає увагу на те, що ТОВ "Традєкс" ні в момент зарахування коштів на його розрахунковий рахунок, ні протягом всього цього часу не було фактичної влади над такими коштами, адже ні користуватися, ні розпоряджатися, ні безпосередньо володіти ними товариство не мало жодної змоги. Твердження позивача про те, що ТОВ "Традєкс" протягом півроку до введення тимчасової адміністрації в банку міг вільно розпоряджатися коштами не відповідає дійсності і було належним чином спростовано шляхом надання суду доказів невиконання банком платіжних вимог та розпоряджень ТОВ "Традєкс". Стверджує, що грошові кошти в сумі 2 619 000,00 грн. не були включені до активів ТОВ "Традєкс".

Ухвалою від 07.08.2018 р. поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 28.08.2018 р.

20.08.2018р. від третьої особи надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до якої останній зазначив наступне. Після перерахування ТОВ "Галичина-Захід" коштів на поточний рахунок ТОВ "Традєкс", відкритий в АТ "Банк "Фінанси та Кредит", правовий статус банку змінився, оскільки постановою Правління Національного банку України від 17.09.2015 року №612 відповідно до ст.76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" визнано неплатоспроможним. На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015 року №171 "Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" було запроваджено тимчасову адміністрацію. Постановою Правління Національного банку України від 17.12.2015 року №898 відповідно до ст. Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківську ліцензію АТ "Банк "Фінанси та Кредит" відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку. Відповідно до постанови виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про початок процедури ліквідації АТ "Банк "Фінанси та Кредит" та делегування повноважень ліквідатора банку" від 18.12.2015 року №230 розпочато процедуру ліквідації банку строком з 18.12.2015 року по 17.12.2019 року. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27.11.2017 року №5175 було продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ "Банк "Фінанси та Кредит" на два роки по 17.12.2019 року включно.

Вказує, що після початку процедури ліквідації банку задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому, передбаченому спеціальним законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Відповідно до норм ст. 52 вказаного Закону суму коштів по рахунку №6601 кредитор має право отримати в сьому чергу за рахунок ліквідаційної маси банку. Розмір боргових зобовязань АТ "Банк "Фінанси та Кредит" перед ТОВ "Традєкс" зафіксовано виключно в акцептованому реєстрі вимог кредиторів. Зазначає, що 07.04.2016.виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Банк "Фінанси та Кредит". Інформація про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ "Банк "Фінанси та Кредит" була розміщена 14.04.2016 року на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, 14.04.2016 року на офіційному сайті АТ "Банк "Фінанси та Кредит" та у приміщенні АТ "Банк "Фінанси та Кредит" в доступному для відвідувачів місці.

Вказує, що ТОВ "Традєкс" звернулося до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осібна ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит" з відповідною кредиторською вимогою. Дана вимога була акцептована у відповідальності до ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" включена до 7-ої черги реєстру кредиторів банку на суму 2 752 411,93 грн.

28.08.2018р. від позивача надійшли пояснення щодо пояснень третьої особи, відповідно до якої останній зазначив наступне. Відповідач заявив свої кредиторські вимоги до банку щодо спірної суми. Заявлення вимог відповідачем до банку та включення таких вимог до акцептованих вимог кредиторів спростовує твердження відповідача про не збільшення розміру активів відповідача на суму коштів отриманих від позивача, оскільки майнові права є активом товариства. Зазначає, що право вимоги відповідача до банку є майновим правом, яке виникло з волевиявлення відповідача, що збільшило активи відповідача, але вказана сума була отримана відповідачем від позивача то такі кошти вибули із володіння позивача саме на користь відповідача без достатньої правової підстави.

Ухвалою від 28.08.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.09.2018р.

В судовому засіданні 19.09.2018р. оголошено перерву до 26.09.2018р.

Ухвалою від 21.09.2018р. клопотання ТОВ "Галичина-Захід" задоволено та доручено забезпечення проведення відеоконференції Господарському суду Львівської області, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Личаківська, 128, яка відбудеться "26" вересня 2018 р. о 16:00 годині.

Представник позивача в судовому засіданні 26.09.2018р. підтримав позовні вимоги, з підстав зазначених у позовній заяві.

У свою чергу представники відповідача позов не визнали та надали пояснення, які дублюють доводи відзиву та письмових пояснень. Просять у позові відмовити повністю.

Представник третьої особи в судовому засіданні 26.09.2018р. надав пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

Між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТРАДЄКС" було укладено договір поставки у спрощений спосіб шляхом обміну електронними листами, а саме 01.04.2015 року ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід на електронну пошту ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТРАДЄКС" направило проект договору поставки №15-033, за яким постачальник (відповідач) зобов'язується поставляти та передавати у власність покупця зернові та олійні культури (товар) у відповідності до специфікацій, які оформляються на кожну окрему поставку товару у формі додатка до договору і є його невід'ємною частиною, а покупець (позивач) зобов'язується прийняти цей товар та оплатити його.

У розділі 11 проекту договору "Юридичні адреси і реквізити сторін" було зазначено банківські реквізити відповідача, а саме поточний рахунок в АТ Банк "Фінанси та Кредит".

Однак у відповідь відповідач 01.04.2015 року електронною поштою направив позивачеві проект договору із відповідними правками до договору, а саме вказаний позивачем рахунок відповідача в АТ Банк "Фінанси та Кредит" було змінено на розрахунковий рахунок в ПАТ "УкрСиббанк".

На виконання укладеного між сторонами договору поставки, відповідачем було поставлено відповідачеві упродовж квітня 2015 року товар на загальну суму 3 823 507,20 грн., що підтверджується видатковими накладними у яких містилося посилання на банківські реквізити постачальника - рахунок у ПАТ "УкрСиббанк".

Видаткові накладні підписані представниками сторін та скріплені печатками відповідних юридичних осіб без зауважень.

02.04.2015 року відповідач виставив позивачеві рахунок на оплату №36 на загальну суму 3492000, грн., в якому було наведено реквізити рахунку постачальника в ПАТ "УкрСиббанк".

Попри це, платіжними дорученнями №3251 від 03.04.2015 року, №3349 від 08.04.2015 року та №3363 від 08.04.2015 року (на суму 873 000,00 грн. кожне) позивач перерахував кошти з посиланням на рахунок №36 від 02.04.2015 на рахунок відповідача в ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит".

Інші оплати за поставлений товар позивач здійснив на рахунок відповідача в ПАТ "УкрСиббанк".

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Традєкс", звернулось до Господарського суду Львівської області до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" про стягнення 2 619 000,00 грн. заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення умов укладеного між сторонами договору поставки, відповідач здійснив оплату отриманого товару в заявленій до стягнення сумі не на погоджений сторонами банківський рахунок постачальника (позивача), а на інший рахунок і тому отриманий відповідачем товар на заявлену суму залишився ним не оплаченим належним чином.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.05.2017 р. у справі №914/1027/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.10.2017 р., в позові відмовлено. Суди визнали, що сплачена сума коштів не була повернена позивачем відповідачеві як помилково зарахована, а позивач після надходження таких оплат продовжував здійснювати поставку товару відповідачеві, що підтверджується відповідними видатковими накладними, відтак стягнення (повторно) суми оплати за поставлений товар призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок відповідача.

Постановою Верховного Суду від 05.04.2018 р. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 11.10.2017 р. та рішення Господарського суду Львівської області від 29.05.2017 р. у справі № 914/1027/16 скасовано повністю та прийнято нове рішення. Позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" заборгованість у розмірі 2 619 000 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" витрати зі сплати судового збору у розмірі 39 285 грн. 00 коп., сплачених за подання позовної заяви, 43 213 грн. 50 коп. і 43 213 грн. 50 коп., сплачених за подання апеляційних скарг та 47 142 грн. 00 коп. і 47 142 грн. 00 коп., сплачених за подання касаційних скарг.

17.04.2018 року позивач звернувся до відповідача з вимогою №120 про повернення помилково перерахованих грошових коштів, що були сплачені платіжними дорученнями №3251 від 03.04.2015 року на суму 873 000,00 грн., №3349 від 08.04.2015 року на суму 873 000,00 грн. та №3363 від 08.04.2015 року на суму 873 000,00 грн. на рахунок відповідача в АТ Банк "Фінанси та Кредит".

Проте, відповідач на вимогу грошові кошти не повернув, що стало підставою для звернення з даним позовом.

Главою 83 ЦК України визначені загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 ЦК України. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчать про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Постановою Верховного Суду від 05.04.2018 р. у процесі розгляду справи №914/1027/16 було враховано наступне: "......Із встановлених судами обставин справи вбачається, що поведінка позивача у спірних правовідносинах була добросовісною та розумною, тоді як відповідач вступаючи у відносини з позивачем знехтував умовами відповідача щодо перерахування коштів на розрахунковий рахунок, відкритий у відповідному банку, і за наслідками такої не добросовісної та не розумної поведінки відповідача останній не вправі перекладати на позивача негативні наслідки такої поведінки, що унеможливлює відмову у позові у даному спорі.

За встановлених судами обставин справи, враховуючи віднесення ПАТ "Фінанси та Кредит" до категорії неплатоспроможних та введення тимчасової адміністрації, не вбачається, що саме від волевиявлення позивача залежить повернення суми оплати, яка помилково перерахована відповідачем на не належний рахунок постачальника.

З наведеного вбачається, що позивач не зобов'язаний за власний рахунок виправляти негативні для нього наслідки, що виникли за результатами не добросовісної та не розумної поведінки відповідача, а останній не вправі на це розраховувати.

Із встановлених судами обставин справи вбачається, що неналежне виконання зобов'язання відповідачем призвело до того, що позивач не отримав можливість розпоряджатися виконаним на свій розсуд, у зв'язку із чим наявні правові підстави для вчинення дій за рішенням суду для належного виконання зобов'язання відповідачем, а останній не вправі розраховувати на те, що позивач має за власний рахунок виправляти негативні для позивача наслідки, що виникли за результатами не добросовісної та не розумної поведінки відповідача.".

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні кошти в сумі 2 619 000,00 грн. ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" перерахувало на рахунок ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" в АТ Банк "Фінанси та Кредит", який не був обумовлений сторонами зобов'язання.

Відповідач звертався до Західного РД ПАТ "Банк "Фінаси та Кредит" з листом №08-04/4 від 08.04.2015 року про повернення коштів, перерахованих на його рахунок вказаними вище платіжними дорученнями на рахунок, з яких ці кошти було помилково переказано (арк.с. 79). Однак, банк вказані грошові кошти не повернув.

В подальшому, постановою Правління Національного банку України від 17.09.2015 року №612 відповідно до ст.76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" визнано неплатоспроможним. На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015 року №171 "Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "Банк "Фінанси та Кредит" було запроваджено тимчасову адміністрацію.

Судом встановлено, що ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" фактично припинило виконання платіжних доручень клієнтів щодо перерахування коштів з поточних рахунків/видачу грошових коштів з поточних рахунків з дати запровадження в банку тимчасової адміністрації.

За встановлених обставин справи, враховуючи віднесення ПАТ "Фінанси та Кредит" до категорії неплатоспроможних та введення тимчасової адміністрації, не вбачається, що саме від волевиявлення позивача залежить повернення суми оплати, яка помилково перерахована позивачем на не належний рахунок постачальника.

Зважаючи на викладені вище обставини, суд приходить до висновку, що у ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" не було можливості безпосередньо вплинути на рух коштів в заявленій у позові сумі 2 619 000,00 грн., та місце знаходження чи зберігання даних грошових коштів не залежало від волі відповідача. А це в свою чергу свідчить про те, що останній їх фактично не отримав, та відповідно у розумінні ст.1212 ЦК України не набув і не зберіг у себе.

Щодо посилань позивача на включення спірної суми до реєстру кредиторських вимог АТ Банк "Фінанси та Кредит", суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини 1 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості:

1) зобовязання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоровю громадян;

2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобовязань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;

3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, повязаних із консолідованим продажем активів Фондом;

4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є повязаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом;

5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування;

6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є повязаними особами банку, платежі яких або платежі на імя яких заблоковано;

7) вимоги інших вкладників, які не є повязаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є повязаними особами банку;

8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом;

9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є повязаними особами банку;

10) вимоги за субординованим боргом.

Вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до повязаної з банком особи у порядку, визначеному частиною пятою цієї статті.

Судом встановлено, що вимоги ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" в сумі 2752 411,93 грн. включені до сьомої черги вимог кредиторів АТ Банк "Фінанси та Кредит".

При цьому, суд звертає увагу не те, що включення вимог ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" до реєстру кредиторських вимог АТ Банк "Фінанси та Кредит" не свідчить про автоматичне набуття відповідачем грошової суми в розмірі 2 619 000,00 грн. Зважаючи на викладені обставини, суд наголошує на тому, що в даному випадку відсутні підстави стверджувати про те, що ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" є набувачем цих коштів, або особою, що збагатилася за рахунок коштів ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід". Позивачем не доведено факту власне набуття відповідачем спірних коштів у розумінні ст.1212 ЦК України.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Галичина-Захід" про стягнення 2 619 000,00 грн. з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Традєкс" безпідставно отриманих коштів не підлягають задоволенню.

Щодо позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Як роз'яснено у нині чинній пп. 2.2 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, у даному випадку за умов відсутності підстав для задоволення вимог позивача у зв'язку з необґрунтованістю заявленого позову, обставини пропуску строку позовної давності, та обставини наявності чи відсутності поважних причин його пропущення, судом не досліджуються.

Таким чином, оскільки право та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, не порушено відповідачем, тому в позові слід відмовити саме з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до вимог ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи те, що норми Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, були створені належні умови та здійснені всі необхідні дії для надання сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позивача необґрунтованими, такими, що не доведені належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим заявлений позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "03" жовтня 2018 року.

Суддя Бережнюк В.В.