ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2018 року, м. Херсон, справа № 923/794/18

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К., розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт"

до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Херсонської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Херсонського морського порту)

про стягнення 13 167,54 грн,

за участю секретаря судового засідання Бєлової О.С.,

у с т а н о в и в:

Дії, аргументи та докази позивача

12.09.2018 до суду надійшла позовна заява Державного підприємства «Херсонський морський торгівельний порт» з вимогами, спрямованими до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Херсонської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Херсонського морського порту), про стягнення 13 167,54 грн, з яких: 12098,92 грн інфляційних та 1068,62 грн річних, які нараховані у зв’язку з несвоєчасним виконанням відповідачем взятих на себе зобов’язань за договором № 67Д/322-В-ХЕФ-4 від 26.12.2014 щодо сплати вартості наданих послуг.

У якості обґрунтування власної позиції, позивач вказав, що на підставі укладеного між сторонами договору № 67Д/322-В-ХЕФ-14 від 26.12.2014 надавав відповідачу послуги з перевезення, але останнім вони своєчасно не були сплачені, у зв’язку з чим він був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Зокрема, рішенням Господарського суду Херсонської області від 14.03.2017 у справі № 923/1392/16 стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Херсонської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Херсонського морського порту) на користь Державного підприємства «Херсонський морський торгівельний порт» 10094,40 грн основної заборгованості.

Безпосередньо заборгованість відповідачем сплачена лише 19.09.2017 шляхом перерахування грошових коштів платіжним дорученням № 734 від 19.09.2017.

У зв’язку з несвоєчасною сплатою заборгованості позивачем нараховані 12098,92 грн інфляційних та 1068,62 грн річних, виходячи від несплаченої суми 10094,40 грн та за період з 10.03.2014 по 18.09.2017.

З метою підтвердження заявлених вимог, позивач разом із позовною заявою надав та послався на наступні докази:

- договір від 26.12.2014 з додатком № 1,

- платіжне доручення № 734 від 19.09.2017,

- постанову Одеського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 у справі № 923/1392/16,

- рішення Господарського суду Херсонської області від 14.03.2017 у справі № 923/1392/16,

- рахунки на оплату № 792 від 03.04.2014 та № 553 від 28.02.2014,

- лист № 07-38/20 від 22.05.2015 з вимогою про оплату заборгованості.

Дії та аргументи відповідача

Відповідач заявлені до нього вимоги не визнав та у поданому до суду у встановлений строк відзиві на позов послався на наступні аргументи.

Так, на його думку, у задоволенні позову суд повинен відмовити виходячи із наслідків застосування строку позовної давності, оскільки зобов’язання між сторонами виникли починаючи з 01.06.2015, а саме закінчення п’ятиденного строку несплати виставлених рахунків відповідно до листа позивача № 07-38/20 від 22.05.2015 з вимогою про оплату заборгованості.

Процесуальні дії та рішення суду

Ухвалою суду від 12.09.2018 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення та виклику учасників справи. Цією ж ухвалою відповідачу встановлений строк (до 28.09.2018) надати відзив на позов, а позивачу у строк до 01.10.2018 – відповідь на відзив. У свою чергу, відповідач надав відзив на позов, а позивач правом на подачу відповіді на відзив не скористався.

Статтею 248 ГПК України встановлено, що «суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі».

Суд дотримався даного правового положення та розглянув справу у межах вказаного строку, виходячи з наведеної дати відкриття провадження у справі.

При вирішенні питання порядку подачі доказів з метою їх подальшої оцінки при винесенні даного рішення, суд зазначає, що позивачем дотримані вимоги частини 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України щодо подачі доказів разом із позовною заявою, а тому названі вище письмові докази прийняті судом до розгляду.

Суд також констатує, що сторонами не заявлено будь-яких процесуальних клопотань.

Обставини, які установлені судом

14.03.2017 Господарським судом Херсонської області прийняте рішення у справі № 923/1392/16 за позовом Державного підприємства «Херсонський морський торговельний порт» до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Херсонської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення 49812,29 грн, яким позовні вимоги задоволені частково та стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Херсонської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь Державного підприємства «Херсонський морський торговельний порт» 10094,40 грн боргу та 279,25 грн витрат зі сплати судового збору.

Після апеляційного перегляду відповідно до постанови Одеського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 вказане рішення залишене без змін та набрало законної сили.

За змістом названого рішення судом було установлено, що «ДП «Херсонський морський торговельний порт» у лютому 2014 року надавалися послуги Херсонській філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» власними спеціальними дорожніми транспортними засобами та послуги з перевезення вантажів, що підтверджується копіями наданих подорожніх листів за лютий 2014 року.

26.12.2014 між ДП «Адміністрація морських портів України» (замовник, відповідач) та ДП «Херсонський морський торговельний порт» (виконавець, позивач) укладено договір, за умовами якого виконавець зобов’язався надавати послуги власними спеціальними дорожніми транспортними засобами та послуги з перевезення вантажів (послуги щодо оренди вантажних автомобілів з водіями), а замовник зобов’язувався прийняти та оплатити надані послуги.

Пунктом 1.5 договору сторони передбачили, що послуги надаються на підставі письмової заявки замовника. Також послуги можуть бути надані з використанням палива замовника.

У п. 5.1 договору сторони погодили, що умови договору застосовуються до правовідносин, що виникли між сторонами з 1 січня 2014 року, зі строком дії договору до 31 грудня 2014 року.

У розділі 3 договору сторони узгодили порядок проведення розрахунків, при цьому вартість однієї машино-години роботи дорожніх транспортних засобів визначено у додатку № 1 до договору, що є його невід’ємною частиною.

Додатковою угодою № 1 від 27.12.2014 сторонами погоджено внести зміни та встановлено калькуляцію цін і тарифів на використання автомобільної техніки ДП «Херсонський морський торговельний порт», встановивши у пункті ІІІ, що умови цієї додаткової угоди застосовуються до відносин, які виникли між сторонами з 01.10.2014.

За умовами розділу 3 зазначеного договору розрахунки за надані послуги замовник мав здійснювати протягом 5-ти банківських днів з моменту надання рахунку виконавцем; виконавець щомісячно складає та передає замовнику підписані акти наданих послуг, які замовник протягом 10-ти календарних днів з дати направлення виконавцем цих актів мав підписати та повернути один примірник виконавцю.

Сторони встановили, що у випадку неповернення актів наданих послуг, або мотивованої відмови від їх підписання у встановлений даним договором строк, вважається, що акти є погодженими сторонами.

Оплату за отримані послуги замовник мав проводити у безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок виконавця.

Позивачем стверджується та не заперечується відповідачем надання послуг власними спеціальними дорожніми транспортними засобами та послуги з перевезення вантажів у лютому 2014 року на суму 10094,40 грн, з урахуванням ПДВ.

Листом від 22.05.2015 позивачем замовнику направлялися акти надання послуг у лютому 2014 року за № 194, 195, 196 та рахунок на оплату цих послуг на загальну суму 34060,79 грн, який отримано замовником 25.08.2015».

Ці обставини не потребують додаткового доказування, оскільки вони установлені рішенням господарського суду, що слідує з частини 4 статті 75 ГПК України.

Таким чином, суд констатує, що відповідач не виконав власного зобов’язання по сплаті заборгованості за надані йому послуги у лютому 2014 року на суму 10094,40 грн протягом п’яти банківських днів з моменту отримання рахунку, тобто 01.06.2015.

Поряд з цим, відповідач вказану суму заборгованості сплатив лише 19.09.2017 платіжним дорученням № 734.

Через несвоєчасне виконання відповідачем зобов’язання щодо оплати вартості наданих послуг позивачем нараховані 12098,92 грн інфляційних та 1068,62 грн річних за період з 10.03.2014 по 18.09.2017.

Оцінка суду

Установлені судом обставини наявності укладеного між сторонами договору, свідчать про виникнення між ними майново-господарських зобов’язань, у силу яких у відповідності до приписів статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України одна сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони, а інша (управнена) сторона має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

За частиною 1 статті 175 того ж Кодексу майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зміст та умови договору, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобов’язань (майново-господарських зобов’язань у відповідності до частини 1 статті 179 ГК України), які виникли між сторонами на його підставі, з огляду на вказані правові положення, свідчать, що за своєю юридичною природою між ними укладений договір про надання послуг.

Так, за статтею 901 Цивільного кодексу України «за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов’язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, а замовник зобов’язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором». Водночас у відповідності до статті 903 того ж Кодексу «якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов’язаний оплатити надану послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором».

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлені загальні правила виконання господарських зобов’язань, за якими:

- «Суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом» (частина 1);

- «порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором» (частина 2);

- «не допускаються одностороння відмова від виконання зобов’язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов’язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином» (частина 7).

Безпосередньо правові наслідки порушення грошових зобов’язань передбачені приписами статті 625 ЦК України. Так, у відповідності до частини 2 цієї статті «боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу …, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом».

Вказані інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування за загальним правилом здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов’язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Разом з тим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічні правові висновки викладені в пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань».

Таким чином, нарахування інфляційних та річних є правомірним з моменту настання строку невиконання зобов’язання, яким у даному випадку є 01.06.2015, про що зазначено вище, а тому початок нарахування інфляційних та річних за період з 10.03.2014 по 01.06.2015 є неправомірним. При цьому суд зазначає, що порядок визначення строку виконання зобов’язання передбачений у частині 1 статті 530 ЦК України, за якою якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відносно іншого періоду нарахування інфляційних та річних, а саме з 02.06.2015 по 18.09.2017, а також заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Статтею 256 ГК України надане визначення позовній давності, якою є «строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу».

За змістом статті 257 того ж Кодексу «загальна позовна давність встановлюється у три роки».

Відповідно до положень частини 1 статті 261 ЦК України «перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права …», а за частиною 5 цієї ж статті «за зобов’язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання».

Водночас, положеннями статті 264 ЦК України передбачені випадки переривання перебігу позовної давності, до яких відповідно до частини 2 цієї статті відноситься пред’явлення позову. Зокрема, за змістом цієї норми «позовна давність переривається у разі пред’явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач». А за частиною 3 цієї статті «після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується».

У даному випадку Державне підприємство «Херсонський морський торгівельний порт» зверталося до суду із позовом про стягнення основної заборгованості 22.12.2016 та за таким зверненням було відкрите провадження у справі № 923/1392/16, а тому саме з цієї дати перебіг строку позовної давності перервався та почав обліковуватися заново.

Таким чином, пред’явлення позивачем позову про стягнення інфляційних та річних у межах строку з 02.06.2015 по 18.09.2017 здійснене із дотриманням строку позовної давності.

Зокрема, інфляційні за цей період складають 2689,07 грн, виходячи від суми заборгованості 10094,40 грн та сукупного індексу інфляції за період з 02.06.2015 по 18.09.2017 – 1,266, а річні за цей же період – 696,10 грн, виходячи від суми заборгованості 10094,40 грн та 840 днів прострочення.

Висновки суду з предмету судового розгляду

На підставі викладеного, за результатами оцінки доказів, з урахуванням факту несплати відповідачем 2689,07 грн інфляційних та 696,10 грн річних у добровільному порядку, частковою доведеністю позивачем власних вимог, не спростування їх відповідачем, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у вказаних сумах, а інша частина вимог є безпідставними та задоволенню не підлягають.

При цьому судом не приймаються до уваги заперечення відповідача щодо пропуску строку позовної давності, оскільки, як зазначено вище, у спірних правовідносинах має місце переривання строку позовної давності та його перебіг заново.

Розподіл судових витрат

Судовими витратами у даній справі є витрати позивача на сплату судового збору відповідно до платіжного доручення № 7301 від 10.09.2018 у сумі 1762 грн, які згідно з приписами статті 129 ГПК України підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 453,01 грн, виходячи із 25,71% задоволених вимог.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 238, 240 ГПК України,

у х в а л и в :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Херсонської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Херсонського морського порту) (73000 м. Херсон, проспект Ушакова, буд. 4; ідентифікаційний код 38728533) на користь Державного підприємства «Херсонський морський торгівельний порт» (73000 м. Херсон, проспект Ушакова, буд. 4; ідентифікаційний код 01125695) – 2689,07 грн інфляційних, 696,10 грн річних та 453,01 грн компенсації по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя                     М.К. Закурін