ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/23408/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, судді Краснов Є.В., Кушнір І.В.

за участю секретаря судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Квазар"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2018 (колегія суддів у складі: голова Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.) та на рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2018 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Квазар"

до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна та Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

за участю:

позивача: Півчук Т.В. (голова правління)

відповідача: Разумов М.А. (довіреність від 29.03.18),

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Приватне акціонерне товариство "Квазар" (далі - позивач, скаржник) просило визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 5708, який вчинено 30.12.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною про звернення стягнення на нежилі приміщення (літ.А), загальною площею 2672,8 кв.м, які знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Північно-Сирецька, будинок № 1-3 (далі-виконавчий напис).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виконавчий напис вчинено із порушенням норм законодавства, що призвело до порушення прав та інтересів позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.03.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2018, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати вище вказані судові рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач посилався на те, що виконавчий напис вчинено на копії іпотечного договору від 19.08.2011, що суперечить законодавству, оскільки така дія вчиняється лише на оригіналі документа із зазначенням усіх необхідних реквізитів. При цьому позивач вказує на те, що період стягнення за виконавчим написом становить з 02.04.2016 по 10.10.2016, тоді як розрахунок відповідача зроблений за період з 29.07.2015 по 10.10.2016, без урахування платежів які здійснені позивачем в період з 10.10.2016 по 30.12.2016. Позивач посилається на те, що суди безпідставно взяли до уваги повідомлення-вимоги від 29.07.2016 № 392/5/50 та від 04.05.2016 № 152/5/50, оскільки вони є різними та до однієї з них не додано розрахунку заборгованості та не вказано спосіб звернення стягнення на майно. Також позивач вважає, що право вимоги у відповідача не виникло, оскільки він не скористався правом звернення стягнення в позасудовому порядку, який передбачено договором. Крім того, позивач зазначає, що стягнення заборгованості рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/15888/17 та одночасна наявність виконавчого напису призведе до подвійного стягнення.

25.09.2018 до суду касаційної інстанції також надійшла заява позивача про врахування правових позицій Верховного Суду, яка за своїм змістом є доповнення до касаційної скарги.

Відповідно до приписів частини 1 статті 298 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

Отже скористатися таким правом на подачу доповнень до касаційної скарги особа може лише протягом вказаного строку, а суд касаційної інстанції не уповноважений під час розгляду касаційної скарги змінювати такий строк.

За вказаних обставин такі доповнення до касаційної скарги судом касаційної інстанції не можуть прийматися до розгляду, тому залишаються без розгляду.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 19.08.2011 між позивачем (іпотекодавець) та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії", правонаступником якого є відповідач (іпотекодержатель), був укладений іпотечний договір для забезпечення виконання зобов'язань іпотекодавця, які випливають із договору про відкриття кредитної лінії номер 05-В/10/47/КЛ, який укладено між позивачем та відповідачем 29.04.2010 з усіма змінами та доповненнями (далі-кредитний договір), за умовами іпотечного договору позивач передав відповідачу майно, а саме: нежилі приміщення (літ.А), загальною площею 2672,80 кв.м, які знаходяться у місті Києві, по вулиці Північно-Сирецькій, будинки 1-3, реєстраційний номер 33809881 (далі-нежилі приміщення), які належать позивачу на праві власності згідно рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18.05.2011.

Згідно з пунктом 4.2.7 іпотечного договору іпотекодержатель вправі вимагати дострокового виконання зобов'язань, зазначених у статті 2 цього договору, забезпечених предметом іпотеки, у випадках, передбачених чинним законодавством України та/або цим договором.

Пунктами 6.1, 6.2 іпотечного договору передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги, що забезпечені іпотекою згідно ст.2 цього договору, у повному обсязі, що визначається на момент фактичного відшкодування (задоволення). Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо в момент настання терміну (строку) виконання іпотекодавцем будь-якого із зобов'язань, зазначених у ст.2 цього договору, воно/и не буде/уть виконане/і або буде/уть виконане/і неналежним чином.

Відповідно до пункту 6.4 іпотечного договору у разі настання випадків, передбачених в пунктах 6.2-6.3 цього договору, іпотекодержатель реалізує предмет іпотеки, на який звернено стягнення на підставі рішення суду, вчиненого виконавчого напису нотаріуса. Також у разі настання випадків, передбачених в п.6.2-6.3 цього договору, іпотекодержатель може звернути стягнення шляхом позасудового врегулювання між сторонами шляхом: передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому чинним законодавством України; права іпотекодержателя продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України.

Судами встановлено, що згідно відповідних меморіальних валютних ордерів позивач отримав від відповідача кошти на виконання умов кредитного договору, строк повернення яких був визначений до 28.04.2016, втім згідно з розрахунком відповідача загальна сума заборгованості позивача становить 7 077 308 євро 41 євроцентів та 30 174 470,94 грн.

Також встановлено, що відповідач звертався до позивача з відповідними вимогами, додавши до однієї з них розрахунок заборгованості за кредитним договором, про усунення порушень зобов'язань за кредитним договором, які забезпечені іпотекою, але позивач залишив їх без задоволення.

Крім того встановлено, що за заявою відповідача, до якої були долучені відповідні документи, 30.12.2016 був вчинений виконавчий напис, яким запропоновано відповідачу звернути стягнення на нежилі приміщення, що належать позивачу та є предметом забезпечення виконання основного зобов'язання позивача за кредитним договором, за вказаним написом було порушене виконавче провадження № 55344694.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що подані відповідачем документи свідчили про безспірність заборгованості позивача, що давало підстави для вчинення виконавчого напису. Також суди вказали на те, що позивачем не подано доказів того, що на час вчинення виконавчого напису у суді розглядався спір щодо стягнення заборгованості з позивача, оскільки спір у Господарському суді міста Києва у справі № 910/15888/17 виник у вересні 2017 року, тоді як виконавчий напис був вчинений 30.12.2016, що виключає підстави для подвійного стягнення з позивача відповідних сум заборгованості. При цьому суди зазначили, що виконавчий напис був виданий на частину заборгованості за кредитним договором, а тому його вчинення на копії договору не суперечить нормам законодавства. Крім того суди послалися на те, що строк повернення кредиту був визначений до 28.04.2016, а виконавчий напис вчинений 30.12.2016, тобто його здійснено в межах однорічного строку.

Підстави для скасування судових рішень відсутні виходячи із наступного.

Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 88 Закону України "Про нотаріат" унормовано, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до пункту 3.1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 (далі-Порядок), нотаріус вчиняє виконавчі написи: - якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; - за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 (пункт 3.2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Пунктом 3.5 глави 16 Порядку визначено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999.

Судами встановлено, що зв'язку з неналежним виконанням позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 28.04.2016 становить 7 077 308 євро 41 євроцентів та 30 174 470,94 грн., та встановлено, що заборгованістю є безспірною, оскільки на письмову вимогу відповідача, отриману, як встановлено судами, позивачем, заперечень не надано.

Також встановлено, що за умовами іпотечного договору (пункту 6.4) іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі, якщо в момент настання терміну (строку) виконання іпотекодавцем будь-якого із зобов'язань, воно/и не буде/уть виконане/і або буде/уть виконане/і неналежним чином. У такому разі іпотекодержатель реалізує предмет іпотеки на підставі вчиненого виконавчого напису нотаріуса.

Щодо доводів скаржника про те, що виконавчий напис вчинено на копії іпотечного договору від 19.08.2011, що суперечить законодавству, то судами цим доводам надавалася правова оцінки, з якої вбачається, що вчинення виконавчого напису на копії іпотечного договору не є правовою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Такі правові висновки судів не суперечать наведеним вище та іншим вимогам чинного законодавства, а скаржник не навів положень законодавства, які б передбачали визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, з наведених підстав.

Крім того скаржник посилається на те, що виконавчий напис вчинено без урахування платежів які здійснені позивачем в період з 10.10.2016 по 30.12.2016.

Про те у касаційній скарзі скаржник не зазначає відомостей, які б могли ідентифікувати такі платежі, не наводить їх розмір.

Відповідно до приписів статті 300 частини 2 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Оскільки суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, з наведених скаржником доводів касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Стосовно доводів заявника про те, що суди безпідставно взяли до уваги повідомлення-вимоги від 29.07.2016 № 392/5/50 та від 04.05.2016 № 152/5/50, оскільки вони є різними та до однієї з них не додано розрахунку заборгованості та не вказано спосіб звернення стягнення на майно, то виходячи із наведеної норми права суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, тому такі доводи не дають правових підстав для скасування судових рішень.

Також скаржник посилається на те, що право вимоги у відповідача не виникло, оскільки він не скористався правом звернення стягнення в позасудовому порядку, який передбачено договором.

Частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.03.2018 у справі № 760/14438/15-ц, звертаючись до висновків Верховного Суду України у постанові від 22.03.2017 у справі № 6-2967цс16, підкреслила, що законом передбачено три способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Оскільки зазначений спосіб захисту цивільного права позивача встановлений наведеними умовами договору, такі доводи не дають правових підстав для скасування судових рішень.

Крім того скаржник зазначає, що стягнення заборгованості рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/15888/17 та одночасна наявність виконавчого напису призведе до подвійного стягнення.

Однак такі доводи не ґрунтуються на фактичних обставинах та приписах чинного законодавства.

Так судами зазначено, що позивачем не подано доказів того, що на час вчинення виконавчого напису у суді розглядався спір щодо стягнення заборгованості з позивача, оскільки спір у Господарському суді міста Києва у справі № 910/15888/17 виник у вересні 2017 року, тоді як виконавчий напис був вчинений 30.12.2016.

Крім того відповідно до положень статті 328 частини 2 Господарського процесуального кодексу України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже у разі якщо обов'язок боржника буде відсутній у зв'язку з його припиненням, за зверненням боржника суд може визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню і у такому випадку виключаються підстави для подвійного стягнення відповідних сум заборгованості.

Разом з тим відповідно до положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином. Отже відповідач у спірних правовідносинах вправі отримати належну йому суму коштів, а наявність судового рішення сама по собі не призводить до відновлення права, а лише спрямована на його захист, який має бути реалізований шляхом виконання такого рішення суду.

За вказаних обставин наявність рішення суду про стягнення заборгованості та одночасна наявність виконавчого напису, з урахуванням передбачених процесуальним кодексом наведених положень щодо виключення такого стягнення, сама по собі не порушить прав позивача, оскільки не призводить до подвійного стягнення, тому доводи касаційної скарги у цій частині є надуманими, такими, що не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності судових рішень.

За приписами статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції немає.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини 3 пункту "в" Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання касаційної скарги належить покласти на заявника скарги.

Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Квазар" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2018 у справі Господарського суду міста Києва №910/23408/17, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді Є.В. Краснов

І.В. Кушнір