УХВАЛА

м. Київ

01.10.2018Справа № 910/11048/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрлізинг"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі"

про визнання правочину недійсним

В межах справи № 910/11048/14

За заявою Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Агрогаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі"

про банкрутство

Суддя Чеберяк П.П.

Представники:

Від позивача Тимофєєва О.А. - ліквідатор

Відповідач Огейчук Т.В. - ліквідатор

Від АТ "Укртрансгаз" Домашенко М.В. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/11048/14 за заявою Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії "Агрогаз" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою Господарського суду м. Києва від 24.10.2010.

25.04.2018 до Господарського суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрлізинг" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" про визнання недійсним правочину, посвідченого 31.08.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3421 про відмову від договору купівлі-продажу від 17.07.2012.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.05.2018 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" про визнання недійсним правочину, посвідченого 31.08.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3421 про відмову від договору купівлі-продажу від 17.07.2012 прийнято до розгляду та призначено розгляд справи на 18.06.2018.

Судове засідання призначене на 18.06.2018 не відбулось.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.06.2018 розгляд справи призначено на 25.07.2018.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.07.2018 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 03.09.2018.

У судовому засіданні 03.09.2018 оголошено перерву до 01.10.2018.

У судовому засіданні 01.10.2018 представник позивача надав пояснення по суті поданого позову та підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що керуючий санацією Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" арбітражний керуючий Огейчук Т.В. без належних правових підстав в односторонньому порядку відмовилась від договору купівлі-продажу від 17.07.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 2061. Повідомлення про відмову від зазначеного договору були направлені на адресу позивача з порушенням строків, встановлених законодавством.

Нотаріальне посвідчення відмови від договору купівлі-продажу, за твердженнями позивача, вчинене з порушенням приписів Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012.

Окрім того, позивач також зазначає, що підставою для відмови керуючого санацією від договору купівлі-продажу стало відсутність факту оплати покупцем вартості нерухомого майна, яке являлося предметом даного договору, що завдало збитків продавцю, водночас, дані твердження відповідача, за переконанням позивача, являються безпідставними та суперечливими, оскільки у заяві про злочин, який був направлений на адресу правоохоронних органів керуючим санацією Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" містились відомості, що посадовими особами боржника не була передана арбітражному керуючому бухгалтерська, фінансова та вся інша документація, що стосується господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі".

Зважаючи на викладені обставини, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати недійсним правочин, посвідчений 31.08.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 3421 про відмові від договору купівлі-продажу від 17.07.2012.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо обставин, викладених у позові заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Наведена норма кореспондується з положеннями п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України згідно якого господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Розглянувши позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрлізинг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" про визнання правочину недійсним, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

17.07.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрлізинг" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: арочна споруда відділення № 1, площею 501,5 кв.м.; склад металевий тракторної бригади, площею 303,4 кв.м.; газосклад, площею 47,4 кв.м.; будинок садоводів, площею 20,9 кв.м., загальною площею 1073 кв.м.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 3 ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі односторонньої відмовив від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

При цьому, згідно ч. 4 ст. 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане за зобов'язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 28 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" керуючий санацією у тримісячний строк з дня прийняття рішення про санацію має право відмовитися від правочинів (договорів) боржника, вчинених до порушення провадження у справі про банкрутство, не виконаних повністю або частково, якщо, зокрема, виконання правочину (договору) завдає збитків боржнику або створює умови, що перешкоджають відновленню його платоспроможності.

Згідно абз. 2 ч. 10 ст. 28 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" сторона правочину (договору) щодо якого прийнято рішення керуючого санацією про відмову від його виконання, має право в тридцяти денний строк з дня прийняття рішення керуючим санацією вимагати в установленому порядку відшкодування збитків, які виникли через відмову від виконання договору, в провадженні у справі про банкрутство.

Водночас, як вбачається з наведеної норми, Закон не покладає обов'язку на керуючого санацією щодо інформування іншої сторони правочину про прийняте рішення щодо відмови від такого правочину, а також не встановлює способу та порядку такого інформування.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду м. Києва від 28.03.2016 відкрито процедуру санації Товариства з обмеженою відповідальністю «Технік Енерджі», керуючим санацією боржника призначено арбітражного керуючого Огейчук Т.В.

Керуючим санацією у відповідності до приписів абз. 1 ч. 10 ст. 28 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в межах тримісячного строку з дня прийняття судом рішення про санацію, 13.07.2016 було прийнято рішення про відмову від договору купівлі-продажу нерухомого майна, про що повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрлізинг» в письмовій формі, що підтверджується повідомленням № 43/02-04 від 12.07.2016, а також описом вкладення у цінний лист та квитанцією про сплату вартості поштових послуг, копії яких містяться в матеріалах справи.

Повторне повідомлення від 31.08.2016 було направлене на адресу відповідача, а також додатково направлено на адресу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлізинг» арбітражного керуючого Тимофєєвої О.А.

Водночас, не зважаючи на те, що перше повідомлення стосовно відмови від договору купівлі-продажу від 17.07.2012 було направлено на адресу місцезнаходження відповідача ще 12.07.2016, тобто в межах тридцяти денного строку з моменту прийняття відповідного рішення, відповідач не скористався своїм правом на звернення до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технік Енерджі» про відшкодування збитків, як це передбачено абз. 2 ч. 10 ст. 28 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Наведеним правом відповідач також не скористався і після направлення на його адресу другого повідомлення про відмову від договору купівлі-продажу від 17.07.2012, яке відбулося 31.08.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на приписи Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, стверджуючи, що розірвання договору можливе лише за згодою сторін та лише у нотаріуса, який свого часу посвідчував Договір купівлі-продажу від 17 липня 2012 року.

Водночас, дані твердження суд вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду та не, що у наведеному Порядку мова йде про розірвання або зміну договору за взаємною згодою сторін, а не відмову від договору в односторонньому порядку.

Як вбачається з умов договору купівлі-продажу від 17.07.2012, у пункті 2.1. договору купівлі-продажу сторони погодили, що продаж вчинено за ціною 402 700 грн. 00 коп., які покупець сплачує продавцю до моменту підписання даного договору.

Частиною 2 ст.1087 Цивільного кодексу України передбачено, що розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, в ч. 3 означеної статті зазначено, що граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Національний банк України, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 09.02.2005 № 32 "Про встановлення граничної суми готівкового розрахунку", яка діяла на момент вчинення договору купівлі-продажу, встановив граничну суму готівкового розрахунку одного підприємства (підприємця) з іншим підприємством (підприємцем) протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами у розмірі 10 000 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 2.3. постанови Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637 "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", гранична сума готівкового розрахунку одного підприємства (підприємця) з іншим підприємством підприємцем) протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами встановлюється відповідною постановою Правління Національного банку України. Платежі понад зазначену граничну суму проводяться виключно в безготівковій формі.

Таким чином, враховуючи ціну нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 17 липня 2012 року - 402 700,00 грн., розрахунок між позивачем та відповідачем мав здійснюватися виключно у безготівковому порядку і лише розрахунок у безготівковому порядку міг вважатися проведеним належним чином, у відповідності до вимог діючого законодавства.

Текст договору купівлі-продажу від 17 липня 2012 року не містить жодних банківських реквізитів відповідача, на які можна було б перераховувати ціну нерухомого майна у безготівковому порядку.

Під час розгляду даної справи по суті, у судовому засіданні 03.09.2018 представник позивача заявив про наявність у останнього відповідних доказів здійснення оплати за договором купівлі-продажу від 17 липня 2012 року.

В подальшому, 27.09.2018 позивачем були подані до суду письмові пояснення щодо оплати за наведеним вище договором до яких додані копії квитанцій до прибуткового касового ордера № 55 від 17.07.2012 та № 56 від 17.07.2012, які отримані позивачем під час ознайомлення з матеріалами адміністративної справи № 826/3597/15, яка розглядалась Окружним адміністративним судом м. Києва.

Однак, зважаючи на приписи ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, наведені докази судом до розгляду не приймаються та не оцінюються під час розгляду даної справи, оскільки вони подані з порушенням встановлених Законом строків. Позивачем не наведено та необґрунтовано причини, що стали підставою для неподання даних доказів у встановлені судом строки.

Крім того, як встановлено судом, одночасно з укладенням договору купівлі-продажу від 17 липня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня 2012 року.

У межах даної справи судом розглядався позов одного із кредиторів боржника - Адвокатського об'єднання «Адвокатська компанія «Верум» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технік Енерджі» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлізинг» про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня 2012 року.

Приймаючи ухвалу від 29.03.2017 про задоволення позову, судом було надано оцінку відмові керуючого санацією Товариства з обмеженою відповідальністю «Технік Енерджі» від договору купівлі-продажу від 17 липня 2012 року, зазначивши, що така відмова була вчинена у порядку та спосіб, передбачені законом.

Наведена ухвала суду першої інстанції була залишена без змін постановою Верховного Суду від 29.03.2018.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, як: не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на встановлені обставини та наведені норми, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрлізинг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" про визнання недійсним правочину, посвідченого 31.08.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3421 про відмову від договору купівлі-продажу від 17.07.2012.

Керуючись ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 73-74, 234 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд м. Києва ,

У Х В А Л И В:

1. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрлізинг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік Енерджі" про визнання недійсним правочину, посвідченого 31.08.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3421 про відмову від договору купівлі-продажу від 17.07.2012 відмовити.

2. Копію ухвали направити сторонам та кредиторам боржника.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя П.П. Чеберяк