ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/1683/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом ФОП ОСОБА_1, м. Харків
до ФОП ОСОБА_2, м. Харків
про стягнення 62 894,00 грн.
за участю представників учасників справи:

позивача - ОСОБА_3

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ФОП ОСОБА_1, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до ФОП ОСОБА_2, відповідач, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь 57682,00 грн. завданих матеріальних збитків, спричинених значним пошкодженням стану нежитлового приміщення та 5000,00 грн. моральної шкоди, яка спричинена позивачу внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору оренди від 15.08.2016. Судові витрати у вигляду судового збору позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 11.07.2018 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 01.08.2018 о 10:15.

Ухвалою суду від 15.08.2018 підготовче провадження у справі було закрите та справа призначена до судового розгляду по суті на 05.09.2018 о 10:45. Ухвалою суду від 05.09.2018 розгляд справи по суті був відкладений на 19.09.2018 об 11:15.

Відповідач правом на участь представника у підготовчому та судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив. Про місце, дату та час судових засідань відповідач повідомлявся судом за юридичною адресою. Але, судова кореспонденція повернута поштою на адресу суду із позначкою "за закінченням терміну зберігання". Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за можливості сповістити їх з допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає. Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що неявка представника відповідача у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому, відповідно до ст. 202 ГПК України, суд розглядає справу за відсутності представника відповідача.

Присутній у судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, 15 серпня 2016 року між ФОП ОСОБА_1 (позивач) та ФОП ОСОБА_2 (відповідач) було укладено два договори оренди №б/н, згідно умов яких, позивач (орендодавець) передав відповідачу (орендар) в оренду нежитлове приміщення загальною площею 50 кв.м. (В-1-2) та нежитлове приміщення площею 100 кв.м. (В1-2), які розташовані за адресою: м. Харків, пров. В. Данілівський, буд. 19.

Відповідно до п. 8.1 договорів, їх укладено з 15 серпня 2016 року по 31 липня 2017 року. 01.08.2017 між сторонами були підписані договори оренди приміщення №б/н, за змістом яких, оренда приміщень та строк дії договорів від 15.08.2016 були продовжені до 30.06.2018.

15.08.2016 між сторонами були підписані акти прийому-передачі орендованого нежитлового приміщення до договорів №б/н від 15.08.2016, відповідно до яких позивач передав, а відповідач прийняв нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: пров. В. Данилівський, 19, "В-1-2", загальною площею 50 кв.м. та нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: пров. В. Данилівський, 19, "В-1-2", загальною площею 100 кв.м. у справному технічному стані.

Відповідно до умов договорів оренди, відповідач (орендар) несе повну матеріальну відповідальність за передане йому приміщення та обладнання та майно, що використовується (п. 4.8 договору).

Згідно п. 4.14 договорів, орендар повинен у разі припинення договорів оренди повернути орендодавцю приміщення у відповідному стані, не гірше, ніж у час його передачі в оренду.

У п. 5.4 договорів сторони погодили, що у разі погіршення стану приміщення та обладнання, а також у разі не виконання або неналежного виконання договорів оренди, орендар отримує грошову компенсацію у двократному розмірі від суми завданого погіршення, пошкодження майна.

Як зазначає позивач у позовній заяві, 15.01.2018 відповідач достроково припинив договори оренди з позивачем, чим спричинив матеріальні збитки. Приймаючи надані в оренду нежитлові приміщення, позивач виявив значні пошкодження орендованого майна та непридатність його для подальшого використання. Позивачем до матеріалів справи надані акти прийому-передачі від 15.01.2018; акти огляду орендованого приміщення від 15.01.2018 та акти про відмову у підпису від 15.01.2018.

В подальшому, а саме: 19.03.2018, між позивачем та ТОВ "Техносервіс Промгруп" був укладений договір підряду №1903, відповідно до умов якого замовник (позивач) доручає, а підрядник (ТОВ "Техносервіс Промгруп") бере на себе зобов'язання за плату виконати роботи (надати послуги), що зазначені у додатках №№ 1 та 2 до договору. Вартість договору визначається погодженою твердою договірною ціною і складає 28947,60 грн. Як вказує позивач, він був вимушений укласти вказаний договір підряду з ТОВ "Техносервіс Промгруп" для приведення майна, що було об'єктом оренди у належний для використання стан.

Викладені обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК України).

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Загальне поняття збитків визначається у статті 22 ЦК України. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Тобто, кредитор має право вимагати в якості відшкодування збитків як витрати, які він вже зробив для відновлення свого порушеного права, так і витрати, які він мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

В свою чергу, ч. 2 статті 623 ЦК України покладає на кредитора тягар доказування розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання.

За змістом ст. ст. 224, 225 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Таким чином, особа, яка порушила зобов'язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема, у вигляді відшкодування збитків.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, необхідна наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність шкоди (збитків); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина боржника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність щодо збитків не настає. Такою ж є правова позиція Верховного суду України від 25.02.2015 у справі №17/192.

При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тягар доказування протиправної поведінки боржника, наявності збитків та їх розміру, а також причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданими збитками несе кредитор (позивач у даній справі). У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Виходячи з наведеного, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення зв'язку між протиправною поведінкою та збитками потерпілої сторони.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 910/6657/16, від 07.02.2018 у справі № 917/1651/16, а також у постановах Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 3-1071гс16, від 28.01.2015 у справі N 3-210гс14.

Відшкодування моральної шкоди передбачено ст. 23 ЦК України, відповідно до якої, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктами 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 роз'яснено про те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви, що узгоджується з роз'ясненнями пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995.

За результатами оцінки всіх доказів у сукупності, суд дійшов висновку, що у даній справі позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, а саме: не надано доказів, які б свідчили про те, що саме з вини відповідача відбулось пошкодження орендованого майна; не доведений розмір завданих збитків; не доведено в чому полягає спричинена моральна шкода та якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача її заподіяно позивачеві, та з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, суд критично оцінює надані позивачем акти від 15.01.2018, виходячи з наступного.

Позивачем суду наданий акт прийому передачі нежитлового приміщення від 15.01.2018, який підписаний тільки позивачем та акт огляду орендованого приміщення від 15.01.2018, який також підписаний тільки позивачем.

В обґрунтування підпису вказаних актів тільки позивачем, останнім суду наданий акт про відмову відповідача від підпису від 15.01.2018. У вказаному акті зазначено про те, що 15.01.2018 о 15:00 відповідачу було запропоновано підписати акт прийому-передачі від 15.01.2018 та акт огляду орендованого приміщення, від підпису яких відповідач відмовився, причини відмови не пояснив.

Проте, позивачем суду не надано доказів того, що саме 15.01.2018 був проведений огляд орендованого приміщення, під час якого були встановлені порушення відповідачем умов договору оренди, не надано доказів направлення вказаних актів відповідачу поштою, що могло б підтвердити намагання позивача підписати вказані акти.

Крім того, акт про відмову від підпису, окрім позивача підписаний громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, правовий статус яких суду не зрозумілий. Відповідно до ст. 87 ГПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Сторони, треті особи та їх представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Показання свідка, що ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, не беруться судом до уваги. Тобто, якщо позивач вважав, що вказані особи можуть виступати у даній справі в якості свідків, які можуть повідомити обставини, які мають значення для справи, він мав право скористуватись своїм процесуальним правом, передбаченим статтями 87-90 ГПК України. Проте, позивач не звертався до суду з заявою про виклик свідків.

Доказів звернення позивача до правоохоронних органів у зв'язку з пошкодженням майна останнім суду також не надано.

Подані позивачем акти, за переконанням суду, не доказують протиправної поведінки зі сторони відповідача, наявності шкоди, її розмір, причинного зв'язку між діями відповідача та завданням шкоди позивачу.

Суд також не може прийняти в якості доказів розрахунку суми завданих позивачу збитків додатки №№ 1 та 2 до договору підряду №1903 від 19.03.2018, укладеного між позивачем та ТОВ "Техносервіс Промгруп", оскільки до вказаних актів включені роботи та матеріали, які на думку суду не можуть свідчити про пошкодження майна позивача, а саме: "сходи до котельної; окраска газової труби; окраска сходів на другий поверх; вата для утеплення стін; відливи на труби опалення" та інше.

Суд також не може прийняти в якості доказу надані позивачем фотографії орендованого приміщення, оскільки з вказаних фотографій не можливо встановити в якому саме приміщенні вони зроблені, в який час та які саме пошкодження нанесені об'єкту оренди.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права та обовязки, що і експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Втім, позивач не скористався зазначеним правом.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди (протиправної поведінки зі сторони відповідача, наявності шкоди, її розмір, причинного зв'язку між діями відповідача та завданням шкоди позивачу), суд дійшов висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог, та відмову у позові у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у цій справі залишаються за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач - ФОП ОСОБА_1 (61204, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1).

Відповідач - ФОП ОСОБА_5 (61177, м. Харків, пров. Ігоря Муратова 1-й, б. 8, кв. 1, ІПН НОМЕР_2).

Повне рішення складено та підписано 26 вересня 2018 року.

Суддя ОСОБА_6