ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2018 року м. ОдесаСправа № 923/674/18
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Діброви Г.І.,

суддів: Колоколова С.І., Принцевської Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, м. Київ

на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 25.07.2018 року, м. Херсон, суддя Гридасов Ю.В. (про відмову у видачі наказу)

у справі № 923/674/18

за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, м. Київ

до боржника ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2, м. Херсон

про видачу судового наказу щодо стягнення 11 105 грн. 05 коп.

Короткий зміст заяви і ухвали суду першої інстанції

У липні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк, м. Київ звернулось до Господарського суду Херсонської області з заявою про видачу судового наказу на стягнення з ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, м. Київ заборгованості за договором банківського обслуговування від 26.09.2013 року № б/н в розмірі 11 105 грн. 05 коп., яка складається з: 1 000 грн. 00 коп. заборгованості за кредитом; 2 239 грн. 94 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 4 431 грн. 11 коп. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 3 434 грн. 00 коп. заборгованості по комісії за користування кредитом, а також просило суд відшкодувати заявнику за рахунок боржника судові витрати.

Заява мотивована тим, що в результаті порушення приписів чинного законодавства та укладеного між банком та фізичною особою-підприємцем договору банківського обслуговування у боржника виникла заборгованість за кредитом, по процентах за користування кредитом та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та по комісії за користування кредитом.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 25.07.2018 року у справі №923/674/18 (суддя Гридасов Ю.В.) у видачі судового наказу за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, м. Київ відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що до заявленої до стягнення суми увійшла не тільки грошова заборгованість за договором, а й суми пені, процентів та комісії, нараховані, зокрема, за межами строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк, м. Київ з ухвалою суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Одеського апеляційного господарського суд із апеляційною скаргою, в якій просило суд скасувати ухвалу Господарського суду Херсонської області від 25.07.2018 року про відмову у видачі судового наказу за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, м. Київ до ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2, м. Херсон про стягнення заборгованості та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а також стягнути з ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2, м. Херсон на користь Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, м. Київ судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно, не всебічно та не об'єктивно досліджено обставини справи, суд невірно витлумачив та застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Зокрема скаржник зазначає, що з висновком суду щодо порушення строків позовної давності при поданні заяви про видачу судового наказу погодитись неможна, оскільки за умовами пункту 3.2.1.5.7. укладеного між сторонами договору строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цим Договором встановлюються сторонами тривалістю 15 років, що відповідає вимогам частини 1 статті 259 Цивільного кодексу України і може свідчити про дотримання банком строків позовної давності.

Згідно з частиною 1 статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в звязку з чим скаржник вважає, що заява відповідає вимогам чинного законодавства та є всі законні підстави для її задоволення.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 23.08.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, м. Київ на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 25.07.2018 року у справі № 923/674/18, розгляд справи призначено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідач своїм правом згідно частини 1 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з частиною 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженої ухвали суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржену у справі ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про видачу судового наказу є вірним, проте ухвала Господарського суду Херсонської області від 25.07.2018 року у справі № 923/674/18 підлягає зміні, шляхом викладення мотивувальної частини ухвали в редакції постанови суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Заява про видачу судового наказу мотивована тим, що 26.09.2013 року ОСОБА_1 особою - підприємцем ОСОБА_2 було підписано заяву про відкриття поточного рахунку, згідно якої боржник приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, ОСОБА_3, які разом із заявою складають Договір банківського обслуговування від 26.09.2013 року № б/н та взяв на себе зобов'язання виконувати умови Договору. Відповідно до Договору Боржнику було встановлено та надано кредитний ліміт в розмірі 1000 грн., на поточний рахунок 1356 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв'язку ОСОБА_3 і Клієнта. В звязку з неповерненням вищезазначеної суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісії за користування кредитом, банком було нараховано пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Вищезазначені нарахування та заборгованість за кредитом боржником сплачені не були, що і стало підставою для звернення заявника з заявою про видачу судового наказу на стягнення заборгованості за договором банківського обслуговування від 26.09.2013 року № б/н в розмірі 11 105 грн. 05 коп., яка складається з: 1000 грн. заборгованості за кредитом; 2239 грн. 94 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 4431 грн. 11 коп. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 3434 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом.

На підтвердження викладених в заяві обставин, Акціонерним товариством Комерційний банк Приватбанк, м. Київ до заяви додано заяву ОСОБА_2 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 26.09.2013 року, витяг з "Умов та правил надання банківських послуг", довідку про розміри встановлених кредитних лімітів ОСОБА_2, розрахунок заборгованості за договором від 26.09.2013 року № б/н станом на 21.03.2018 року, виписки по рахунку ОСОБА_2

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви, за якими суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про видачу судового наказу

Частиною 1, 2 статті 147 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Згідно з статтею 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Статтею 150 Господарського процесуального кодексу України наведено вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу, згідно з якими заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником. У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред'явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до частини 1, 2 статті 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу; 4) наявні обставини, зазначені у частині першій статті 175 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для предявлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 36 цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Згідно з частиною 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 статті 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Положеннями статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів. Так, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк, м. Київ до заяви про видачу судового наказу додало розрахунок заборгованості за договором від 26.09.2013 року № б/н станом на 21.03.2018 року та виписки по рахунку ОСОБА_2, які оформлені неналежним чином, зокрема, порядок складання, оформлення та шрифт, яким надруковано зазначені розрахунки та виписки позбавляє судову колегію можливості встановити заявлені до стягнення суми боргу як безспірні.

Заявник не надав доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги щодо видачі судового наказу, а за відсутності належного обґрунтування заявлених вимог разом з переліком відповідних доказів, що мають бути додані заявником до заяви про видачу судового наказу, в тому числі банківських виписок по рахунку боржника, на яких обліковуються прострочена заборгованість по тілу кредиту, відсотках та комісії за користування кредитом, суд позбавлений можливості встановити законність виданого ним наказу.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів дійшла висновку, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність заборгованості у боржника перед заявником та які підтверджують обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги щодо видачі судового наказу, а за відсутності належного обґрунтування заявлених вимог разом з переліком відповідних доказів, що мають бути додані заявником до заяви про видачу судового наказу, в тому числі банківських виписок по рахунку боржника, на яких обліковуються прострочена заборгованість по тілу кредиту, відсотках та комісії за користування кредитом, оформлених належним чином, суд позбавлений можливості встановити законність виданого ним наказу.

Таким чином, за результатами перегляду даної справи колегією суддів Одеського апеляційного господарського суду було встановлено, що заявником при поданні до місцевого господарського суду заяви про видачу судового наказу не було дотримано вимоги пункту 4 частини 3 статті 150 Господарського процесуального кодексу України, що, у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України, є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Що стосується посилання скаржника на можливість звернення із заявою про видачу судового наказу по пені, яка є заборгованістю за договором банківського обслуговування, судова колегія їх відхиляє за безпідставністю та зазначає наступне.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, за яким праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу приписів частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Нормами статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Отже, пеня за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а являється видом штрафних санкцій, яку сторона зобов'язання сплачує у разі невиконання/неналежного виконання зобов'язань та у випадку, якщо відповідальність у вигляді пені була передбачена договором.

Відтак, пеня не є заборгованістю за договором, а являється штрафною санкцією, вимоги про сплату пені у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань.

Частино 3 статті 152 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємоповязані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку, що оскільки стягнення пені є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, правовим наслідком порушення зобов'язання у разі прострочення його виконання, а також, враховуючи можливість розгляду стягнення тільки неоспорюваної заборгованості в порядку наказного провадження, вимоги про стягнення пені не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.

При цьому, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду не погоджується з мотивами суду першої інстанції у відмові в задоволенні заяви про видачу судового наказу з підстав того, що грошова заборгованість за договором, суми пені, процентів та комісії, нараховані за межами строку позовної давності, виходячи з наступного.

За нормами статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Статтями 6 і 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

За приписами статей 628 та 629 Цивільного кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з додатків доданих до заяви, а саме з пункту 3.2.1.5.7. витягу з "Умов та правил надання банківських послуг", який в сукупності з іншими доказами складає письмовий договір банківського обслуговування від 26.09.2013 року № б/н, строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюються сторонами тривалістю 5 років, а не 15 як посилається скаржник в апеляційній скарзі.

Зазначений пункт договору відповідає вимогам частини 1 статті 259 Цивільного кодексу України і може свідчити про дотримання банком строків позовної давності, в звязку з чим, Господарським судом Херсонської області помилково було відмовлено у видачі судового наказу на підставі пункту 5 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу, тоді як висновок про відмову у видачі наказу є вірним на підставі пунктів 1, 3 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, колегія суддів звертає увагу заявника на положення частини 1 статті 153 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1 та 8 частини 1 статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Згідно зі частиною 4 статті 277 Господарського процесуального кодексу України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, м. Київ на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 25.07.2018 року у справі № 923/674/18 не підлягає задоволенню, а на ухвала Господарського суду Херсонської області від 25.07.2018 року у справі № 923/674/18 підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини ухвали в редакції постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, м. Київ на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 25.07.2018 року у справі № 923/674/18 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Херсонської області від 25.07.2018 року у справі № 923/674/18 змінити, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції постанови суду апеляційної інстанції.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2018 року.

Головуючий суддя ОСОБА_4
Судді ОСОБА_5
ОСОБА_6