Окрема думка судді Великої Палати Верховного Суду Антонюк Н.О.
Справа № 905/1926/16
Провадження № 12-187гс18
1. 11 вересня 2018 року ВеликаПалата Верховного Суду розглянула господарську справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» (далі - ПАТ «Донбасенерго») до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» (далі - ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля») про зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 07 лютого 2018 року.
2. Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» задовольнила частково, рішення Господарського суду Донецької області від 09 листопада 2017 року та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 07 лютого 2018 року скасувала, а провадження у справі № 905/1926/16 закрила.
3. Не погоджуюсь з висновками Великої Палати Верховного Суду у цій справі, а тому вважаю за необхідне висловити окрему думку.
Короткий виклад історії справи
4. З матеріалів справи вбачається, що 11 червня 2015 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 07 травня 2015 року № 263 укладено багатосторонній договір між учасниками ринку електричної енергії.
5. У пункті 4.2 договору передбачено, що не пізніше 9 числа місяця, наступного за розрахунковим, постачальник, яким є ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля», оформлює та підписує зі свого боку і направляє виробнику два примірники акта приймання-передачі електричної енергії, форма акта приймання-передачі наведена у додатку № 1 до цього договору.
6. Позивач просив зобов'язати відповідача виконати умови укладеного з ПАТ «Донбасенерго» договору, а саме: прийняти виконання зобов'язань ПАТ «Донбасенерго» за договором від 20 липня 2015 року № АУП-20-07/0003 шляхом надання ПАТ «Донбасенерго» актів приймання-передачі електроенергії за визначені періоди.
7. Рішенням Господарського суду Донецької області від 09 листопада 2017 року позов задоволено частково, а саме: зобов'язано ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» виконати умови договору № АУП-20-07/0003 шляхом надання ПАТ «Донбасенерго» актів приймання-передачі електроенергії за період з травня 2015 року по квітень 2016 року; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
8. Рішення мотивовано тим, що ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» порушило умови цього договору у частині виконання зобов'язань з надання актів приймання-передачі електроенергії за вказаний період. Відмовлено у задоволенні позову у частині зазначення обсягів електроенергії тому, що зазначеним договором не передбачено обов'язку відповідача надати позивачу спірні акти за вказаний період саме з тими показниками, що були визначені позивачем.
9. Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 07 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позову та прийнято в цій частині нове рішення, яким позов задоволено повністю, оскільки ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» не мало підстав для ухилення від виконання обов'язку з надання ПАТ «Донбасенерго» актів приймання-передачі електроенергії з конкретно визначеними показниками за спірний період, оскільки за змістом пункту 1.1 цього договору ПАТ «Донбасенерго» здійснює продаж електроенергії, а ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» купує її в обсягах, визначених розрахунковим центром, виходячи з місячних балансів електроенергії.
10. Рішення мотивовано тим, що спонукання ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» до оформлення актів приймання-передачі електричної енергії без вирішення питання щодо конкретних параметрів таких актів знецінюють значення часткового задоволення позовних вимог, адже спір у такий спосіб не вирішено по суті та порушені суб'єктивні права/інтереси ПАТ «Донбасенерго» фактично не відновлені.
11. 11 вересня 2018 року Велика Палата Верховного Суду частково задовольнила касаційну скаргу ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля»: рішення Господарського суду Донецької області від 09 листопада 2017 року та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 07 лютого 2018 року скасувала, а провадження у справі № 905/1926/16 закрила.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
12. ВеликаПалата Верховного Суду зазначила, що вимога позивача у цій справі про зобов'язання надати акт приймання-передачі електроенергії не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не приводить до поновлення порушеного права позивача.
13. Вважаю, що оскільки чинне законодавство не визначає вичерпного переліку способів захисту прав та інтересів, то застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
14. Захист прав суб'єктів господарювання є однією з найважливіших категорій господарського і господарсько-процесуального права. Способами захисту прав суб'єктів господарювання є ті законодавчо закріплені заходи, за допомогою яких проводиться відновлення порушеного права. Здійснення такого захисту передбачає органічне поєднання конкретних способів, засобів і форм з активними, цілеспрямованими діями суб'єкта господарювання, права якого були порушені. Це знайшло своє відображення безпосередньо в ГК України (зокрема у ст. 20). Зазначений у ст. 20 ГК України перелік способів захисту прав суб'єктів господарювання не має вичерпного характеру, що допускає можливість захисту прав суб'єктів господарювання іншими способами, які передбачені законом.
15. Статтею 20 ГК України, положення якої кореспондують з положеннями ст. 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
16. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом.
17. Оскільки загальні засади державного регулювання захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначені в ст. 20 ГК України, то при порушенні своїх прав і законних інтересів суб'єкт господарювання має право вибрати порядок захисту своїх прав, враховуючи правила, встановлені процесуальним законодавством.
18. Правове забезпечення порядку господарювання передбачає не лише визнання за суб'єктами господарювання певних прав, а також забезпечення їх надійної правової охорони. Доречно зауважити також, що захист прав суб'єктів господарювання та споживачів у юридичній літературі визначається як впровадження в дію системи правових та організаційно-технічних заходів, що спрямовані на те, щоб забезпечити реалізацію прав відповідних суб'єктів та недопущення порушення цих прав.
19. Суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний позивачем спосіб.
20. Одним із шляхів захисту прав суб'єктів господарювання у ст. 20 ГК України визначено припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення. Дії - це активна поведінка порушника. Водночас, якщо відбувається порушення права або створюється загроза його порушення шляхом пасивної поведінки (бездіяльності), то видається, що і такий спосіб захисту може бути обраний суб'єктом господарювання для захисту своїх порушених прав.
21. У розглядуваній справі відповідач, на думку позивача, не виконав належним чином зобов'язання за Договором шляхом надання ПАТ «Донбасенерго» актів приймання-передачі електроенергії за конкретні періоди, на певну кількість і вартість електроенергії. Видається, що вимога про зобов'язання підписати відповідні акти приймання-передачі електроенергії, які є зовнішньою формою виразу юридично значимої дії, і підтверджують факт виконання позивачем зобов'язання відповідає способам захисту порушеного права, встановленим ст. 20 ГК України.
22. Фактично ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» всупереч умовам договору, що і було встановлено судами першої і апеляційної інстанції, не підписує актів приймання-передачі електроенергії від ПАТ «Донбасенерго».
23. Видається, що визнавати обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом застосування позитивістського підходу і звуженого розуміння змісту статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України неправильно. У цих випадках доцільно виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
24. Обов'язок сторін підписувати акти приймання-передачі електроенергії визначений укладеним між ними договором. Відповідно до п. 4.3. Договору № АУП-20-07/0003 протягом двох днів після отримання 2-х примірників актів приймання-передачі Виробник перевіряє ці акти і, у разі відсутності зауважень, підписує їх та направляє Постачальнику один примірник акта.
25. У цьому випадку звернення до суду пов'язане з невиконанням відповідачем договірних зобов'язань.
26. Згідно зі статтею 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
27. Інші норми матеріального права (ст. ст. 525, 530, 610 ЦК України) також передбачають можливість захисту порушеного права саме у зв'язку з невиконанням зобов'язання вчинити певні дії.
28. У позовній заяві та під час судового розгляду цієї справи позивач послідовно доводив, що невиконанням договірного зобов'язання у вигляді непідписання актів приймання-передачі електроенергії порушуються такі права, як здійснення бухгалтерського обліку господарських операцій з продажу електроенергії, перешкоджання у здійсненні розрахунків податкових зобов'язань перед державним бюджетом.
29. На ці аргументи позивача щодо дієвості обраного ним способу захисту права (зобов'язання підписати акти прийому-передачі електроенергії) у постанові Великої Палати Верховного Суду не наведено спростувань. Позивач же вважає, що за умови підписання вказаних актів у нього не могло б виникнути проблем із можливим застосуванням фінансових санкцій за неналежне ведення бухгалтерського обліку чи сплату податків.
30. Саме по собі невиконання договірних зобов'язань у вигляді непідписання акта приймання-передачі свідчить про порушення прав іншого суб'єкта вказаних правовідносин. З огляду на дієвість такого способу захисту порушеного права, позивачу має бути забезпечено право звернутися до суду, який, встановивши обставини справи, дослідивши докази та надавши їм правову оцінку, повинен зробити висновок про те, чи були порушені права позивача та яким чином, у разі порушення, вони мають бути поновлені.
31. Системний аналіз змісту статей 16 ЦК України та 20 ГК України дає підстави для висновку, що цими нормами законодавцем встановлено лише орієнтовний перелік способів захисту прав, який не є вичерпним. Відтак, суд уповноважений захищати права та інтереси осіб й іншими способами. У разі порушення права чи інтересу особи в останньої виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов'язальних відносин. Тобто особа, права якої порушено, обирає для себе саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.
32. Цивільне і господарське право як право приватне дає можливість суб'єктам правовідносин самостійно вирішувати питання про обсяг прав і обов'язків, а також про використання наданого права, у тому числі права на захист та способів захисту цих прав. Специфіка суб'єктивних цивільних прав така, що вони можуть захищатися не інакше, як способами, адекватними характеру суб'єктивних цивільних прав і відносин, що становлять предмет цивільного права.
33. Законодавче обмеження переліку способів захисту не лише не гарантує правильного застосування у цій сфері, а й може стати перепоною на шляху реального захисту суб'єктами майнових відносин своїх прав.
34. Таким чином, вважаю, що висновок Верховного Суду України, викладений у рішенні від 04 жовтня 2017 року у справі № 914/1128/16 про те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, відповідає положенням статей 16 ЦК України та 20 ГК України, оскільки перелік визначених ними способів захисту прав та інтересів не є вичерпним.
Суддя Великої Палати Верховного Суду