Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/384/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання Степанченко О.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Капелюх В.О. дов. №167 від 12.03.2018; Іванюк І.В. дов. №2932 від 19.06.2018;

від відповідача: Янчук М.О., ордер серія ЖТ №36489, витяг з договору про надання адвокатських послуг № 18/18 від 26.07.2018;

спеціаліста ГУ Держгеокадастру у Житомирській області: Жидецької Г.А., посв. №79 від 29.12.2017;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м.Житомир

до Фізичної особи - підприємця Прибиш Олени Володимирівни

про зобов'язання звільнення земельної ділянки оборони площею 0,0161га, шляхом знесення дерев'яного паркану та торгової палатки та відшкодування завданої шкоди в розмірі 689,43грн

Квартирно-експлуатаційний відділ м.Житомира звернувся до господарського суду із позовом до Фізичної особи - підприємця Прибиш Олени Володимирівни про зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку оборони площею 0,0161га, що знаходиться в межах АДРЕСА_1, шляхом знесення дерев'яного паркану та торгової палатки; відшкодування завданої шкоди, нанесеної в результаті самовільного зайняття земельної ділянки оборони площею 0,0161га в розмірі 689,43грн.

В якості правових підстав позивач зазначає ст.17 Конституції України, ст.ст. 77, 84 Земельного кодексу України.

Ухвалою господарського суду від 16.08.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/384/18 до судового розгляду по суті на 18.09.2018.

В судовому засіданні 18.09.2018 оголошено перерву до 27.09.2018.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с. 77-81).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Державного акту на право користування землею серії НОМЕР_2 від 1978 року, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право користування землею за №10, Квартирно-експлуатаційний відділ м.Житомир (правонаступник Житомирської КЕЧ району) є постійним користувачем земельних ділянок площею 26,34 га військового містечка №84 (а.с. 19-22).

Доказів державної реєстрації речових прав на цю земельну ділянку в Державному земельному кадастрі позивачем не надано.

Згідно листа Міськрайонного управління у Житомирському районі та м.Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №8-6-0.15-2522/123-17 від 06.12.2017 вказано, що відповідно до державного акта НОМЕР_2 за 1978 рік земельна ділянка, що розташована в АДРЕСА_1, в числі інших земель віднесена до земель Міністерства оборони - категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. В управлінні відсутні накази, розпорядження, акти, за якими дана земельна ділянка могла бути передана до земель запасу (а.с. 24).

26.01.2018 державними інспекторами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області складено акт обстеження земельної ділянки №46-ДК/320/АО/10/01/-18, згідно якого проведено обстеження земельної ділянки, яка знаходиться в межах АДРЕСА_1 (а.с.26-27). Згідно вказаного акту Прибиш Олена Володимирівна на землях оборони державної форми власності використовує земельну ділянку площею 0,0161 га шляхом встановлення дерев'яного паркану та торгової палатки. В акті зазначено план-схему самовільно зайнятої земельної ділянки: 12 м на 10,6 м.

26.01.2018 державними інспекторами Головного управлінням Держгеокадастру у Житомирській області складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельної ділянки №46-ДК/381/ВП/09/01/-18, згідно якого в результаті перевірки встановлено, що ФОП Прибиш Олена Володимирівна на землях оборони державної форми власності використовує земельну ділянку площею 0,0161 га шляхом встановлення дерев'яного паркану та торгової палатки (а.с.28). Згідно акту на момент перевірки право власності або право користування земельною ділянкою площею 0,0161 га за Прибиш О.В. не зареєстровано, що є порушенням ст.126 Земельного кодексу України, рішення органу виконавчої влади про передачу вказаної земельної ділянки у власність або користування (оренду) Прибиш О.В. відсутнє, що у відповідності до ст.1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" свідчить про факт самовільного зайняття земельної ділянки площею 0,0161 га.

За результатами вищевказаної перевірки Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області внесено припис №46-ДК/0276ПР/03/01/-18 від 26.01.2018 про усунення порушення вимог законодавства (шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки або її оформлення) (а.с.30).

Доказів отримання акту перевірки, обстеження земельної ділянки, припису відповідачем в матеріалах справи не міститься. Окрім того, не міститься в матеріалах справи і доказів направлення вказаних документів поштою на адресу відповідача.

02.02.2018 державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області Жидецькою Г.В. складено протокол про адміністративне правопорушення №46-ДК/0144П/07/01/-18 (а.с.31), згідно якого вказано, що правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду (збитки), що підтверджується розрахунком розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки на суму 689,43грн (а.с.32). В протоколі вказано, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 09.02.2018 о 10:00год у приміщенні Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області. Згідно протоколу відповідач від його підписання відмовилася, що підтверджується підписами свідків. Однак доказів направлення даного протоколу на адресу відповідача до матеріалів справи не надано.

Суд зазначає, що матеріали справи також не містять постанови про накладення адміністративного стягнення згідно протоколу про адміністративне правопорушення №46-ДК/0144П/07/01/-18 від 02.02.2018.

Згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельної ділянки від 13.03.2018 №168-ДК/479/АП/09/01/-18 відповідачем вимоги припису №46-ДК/0276ПР/03/01/-18 від 26.01.2018 не виконано, порушення не усунуто (а.с.36).

13.03.2018 Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області винесено припис №168-ДК/0346ПР/03/01/-18 про усунення порушень вимог земельного законодавства, шляхом виконання припису №46-ДК/0276ПР/03/01-18 (а.с.37).

Доказів вручення або направлення акту перевірки та припису від 13.03.2018 відповідачу матеріали справи не містять.

Квартирно-експлуатаційним відділом м.Житомира на адресу відповідача було надіслано вимогу №3-юр від 11.05.2018 про сплату в добровільному порядку шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки на суму 689,43грн (а.с.35).

Однак, як зазначає позивач, самовільно зайняту земельну ділянку відповідачем не звільнено, шкоду, заподіяну її самовільним зайняттям не відшкодовано, що стало підставою для звернення до господарського суду.

Під час розгляду справи судом встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України №740-р від 17.07.2015 "Про затвердження переліку об'єктів нерухомого майна, яке може бути відчужене окремо від земельних ділянок" встановлено перелік об'єктів, які підлягали відчуженню, серед яких частина нежитлових приміщень одноповерхової прибудови до будівлі № 382 загальною площею 240,6кв.м. за адресою АДРЕСА_1, військове містечко №84.

21.06.2016 між Корпорацією "Укрінмаш" (продавець) та Прибиш Оленою Володимирівною (покупець, відповідач) укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень загальною площею 240,6 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.82-85).

Дослідивши наявні у справі докази у сукупності, надавши їм правову оцінку, господарський суд дійшов висновку у позові КЕВ м.Житомира до ФОП Прибиш О.В. відмовити з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

01.01.2002 року набрав чинності Земельний кодекс України від 25.10.2001 (надалі - ЗК України). Згідно пункту 6 Розділу Х "Перехідні положення" ЗК України зобов'язано юридичних осіб, які мали у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не могли мати їх на такому праві, до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

В подальшому пункт 6 Розділу Х "Перехідні положення" ЗК України втратив чинність з дня ухвалення КСУ Рішення від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 у справі 1-17/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками).

Визнаючи пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України таким, що не відповідав Конституції України, Конституційний Суд України дійшов, серед іншого, наступних висновків:

- юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою;

- право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством;

- права та обов'язки постійних землекористувачів визначені чинним земельним законодавством і не підлягають договірному регулюванню (не можуть бути звужені).

Отже, за приписами ЗК України надане позивачу право постійного користування землями розміром (площею) 1129,9 га для державних потреб, посвідчене Державним актом на землю, зберігалось у повному обсязі і після 01.01.2002.

Згідно зі статтею 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише у державній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Відповідно статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони" та статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" визначено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (військові частини). За приписами Законів України "Про оборону України" та "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Міністерство оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України та статтями 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з положеннями статей 15, 16, 386, 391 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

За приписами статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Під час розгляду справи встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 знаходиться нерухоме майно, яке згідно договору купівлі-продажу від 21.06.2016 належить на праві власності відповідачу.

Перехід прав на земельну ділянку, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Враховуючи приписи ч.2 с.120 Земельного кодексу України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані (постанова Великої палати Верховного суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц).

В судовому засіданні також з'ясовано, що за адресою АДРЕСА_1 знаходиться не лише нерухоме майно, яке належить відповідачу.

Окрім того, суд зазначає, що в ході вирішення спору позивач не довів, що у постійному користуванні КЕВ м.Житомир за Державним актом на землю перебуває саме спірна земельна ділянка. Плану землекористування, який є додатком до Державного акту на землю позивачем до матеріалів справи не надано.

Суд зауважує, що з метою ідентифікації земельної ділянки в акті перевірки зазвичай наводиться план-схема місця розташування земельної ділянки (схематичний абрис чи викопіювання з картографічних матеріалів планів земельної ділянки з прив'язкою до місцевості та зазначенням суміжних землекористувачів). На плані-схемі вказується загальна площа земельної ділянки та площа, на якій виявлено порушення (забруднення, самовільне зайняття, нецільове використання земельної ділянки тощо).

Однак, в актах перевірки дотримання вимог земельного законодавства та обстеження земельної ділянки, які містяться в матеріалах справи, не вказано точних координат та індивідуалізуючі ознаки земельної ділянки, яку було обстежено,

Окрім того, в акті перевірки не зазначено, яку загальну площу займає земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 та яку її частину самовільно зайнято відповідачем. Наведена у актах план-схема земельної ділянки вказує, що розміри самовільно зайнятої земельної ділянки становлять 12 м на 10,6 м, що відповідає площі 127,2 кв.м., однак в тексті актів перевірки зазначено, що відповідачем самовільно зайнято земельну ділянку площею 0,0161 га. Таким чином, акти перевірок та обстежень містять суперечності.

У разі задоволення позовної вимоги про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, рішення не може бути виконано у примусовому порядку, оскільки відсутні ідентифікуючі ознаки земельної ділянки для виконання такого рішення, а саме, через відсутність в матеріалах справи чітко встановлених меж та координат самовільно зайнятої земельної ділянки.

Розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, проводиться Держекоінспекцією та її територіальними органами або Держгеокадастром та його територіальними органами, а розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам, - територіальними органами Держгеокадастру на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок (п.7 Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року №96).

Визначення розміру шкоди, завданого самовільним зайняттям земельної ділянки, що підлягає стягненню із відповідача, має бути доведеним та обґрунтованим позивачем. Однак зважаючи на суперечності, які містяться у актах обстеження земельної ділянки щодо площі самовільно зайнятої земельної ділянки, у суду відсутня можливість встановити, який саме розмір шкоди є правильним та обґрунтованим.

Всі ці обставини в сукупності доводять, що позивач не володіє достовірними відомостями про фактичний розмір (площу) земель, на які поширюється режим державної форми власності та право постійного користування, а також межі цих земель в натурі (на місцевості), зокрема, в межах смт.Озерне.

Згідно ч.2, ч.3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 15.12.2017) (далі - ГПК України) учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо усної заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Позовною давністю відповідно до ст.256 ЦК України є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому, є важливим встановлення факту наявності у особи, яка звертається з позовом, суб'єктивного матеріального права, на захист якого подано позов, тобто застосування позовної давності можливо лише у тому випадку, коли позов є обґрунтованим.

Разом з тим враховуючи, що вирішуючи даний спір, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав, викладених вище, дослідження обставин щодо перебігу позовної давності є недоцільним.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розподіл судових витрат врегульовано ст. 129 ГПК України, п. 4 якої передбачено, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м.Житомира (10014, м.Житомир, вул. Дмитра Донцова, 20, ідентифікаційний код 08492505) до Фізичної особи-підприємця Прибиш Олени Володимирівни (12445, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 04.10.18

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу;

2 - позивачу (рек. з пов.)

3 - відповідачу (рек. з пов.) 12445, АДРЕСА_2