РІШЕННЯ

24 вересня 2018 року м. ТернопільСправа № 921/297/18

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Охотницької Н.В.

за участі секретаря судового засідання Ранецької Л.А.

розглянув справу

за позовом Засновника селянського (фермерського) господарства "Винярський" - ОСОБА_1, с. Пушкарі, Бучацького району Тернопільської області (адреса для листування: вул. Галицька, 23, м. Бучач Тернопільської області)

до відповідача 1 Засновника селянського (фермерського) господарства "Винярський" - ОСОБА_2, с. Пушкарі, Бучацького району Тернопільської області

відповідача 2 Засновника селянського (фермерського) господарства "Винярський" - ОСОБА_3, с. Пушкарі, Бучацького району Тернопільської області

відповідача 3 Засновника селянського (фермерського) господарства "Винярський" - ОСОБА_4, с. Пушкарі, Бучацького району Тернопільської області

відповідача 4 Засновника селянського (фермерського) господарства "Винярський" - ОСОБА_5, с. Пушкарі, Бучацького району Тернопільської області

про визнання недійсним рішення загальних зборів селянського (фермерського) господарства "Винярський" про виключення зі складу засновників СФГ "Винярський" ОСОБА_6, про включення до складу СФГ "Винярський" нових засновників, про обрання голови селянського (Фермерського) господарства "Винярський" та затвердження статуту СФГ "Винярський" в новій редакції, які оформлені протоколом загальних зборів засновників 27.11.2013.

Представники сторін в судове засідання не прибули.

У відповідності до ч. 3 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснюється.

Встановив:

Засновник селянського (фермерського) господарства "Винярський" - ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до засновників селянського (фермерського) господарства "Винярський": ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними рішення загальних зборів селянського (фермерського) господарства "Винярський" про виключення зі складу засновників СФГ "Винярський" ОСОБА_6, про включення до складу СФГ "Винярський" нових засновників, про обрання голови селянського (Фермерського) господарства "Винярський" та затвердження статуту СФГ "Винярський" в новій редакції, які оформлені протоколом загальних зборів засновників 27.11.2013.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до статуту селянського (фермерського) господарства "Винярський", затвердженого рішенням засновника від 27.11.2013, засновником господарства є ОСОБА_1. При цьому, згідно даного статуту, членами господарства є ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Однак, в рішенні загальних зборів засновників селянського (фермерського) господарства "Винярський" від 27.11.2013, яке оформлене протоколом від 27.11.2013 зазначено, окрім іншого, "включення до складу СФГ "Винярський" нових засновників, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5М." Отже, дані розбіжності між зазначенням в статуті селянського (фермерського) господарства "Винярський" членів господарства та в протоколі загальних зборів засновників селянського (фермерського) господарства "Винярський" від 27.11.2013 засновників господарства, перешкоджає позивачеві в повній мірі користуватись своїми правами, передбаченими Статутом СФГ "Винярський". З огляду на що, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати недійсними рішення загальних зборів селянського (фермерського) господарства "Винярський", які оформлені протоколом загальних зборів від 27.11.2013.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 30 липня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16 серпня 2018 року.

В підготовче засідання, призначене на 16 серпня 2018 року представники сторін не прибули, причин неприбуття суду не повідомили, хоча сторони про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялись належним чином, у відповідності до ст. ст. 120, 176, 242 ГПК України, що підтверджується наявним у справі повідомленнями про вручення поштових відправлень ухвал суду про відкриття провадження від 30.07.2018.

Однак, на адресу суду 16.08.2018 від відповідачів надійшли:

- від відповідача 1 відзив на позов від 13.08.2018 (вх. № 15747), згідно якого ОСОБА_2 вказує, що помилково внесла до протоколу загальних зборів відомості, які не відповідають дійсності, зокрема, зазначила частину членів фермерського господарства "Винярський" його засновниками, а тому в повному обсязі визнає позовні вимоги та просить суд їх задовольнити;

- від відповідача 2 відзив на позов від 13.08.2018 (вх. № 15743), відповідно до якого ОСОБА_3 вважає себе членом фермерського господарства, а не його засновником, оцінює вимоги позивача обґрунтованими та в повному обсязі їх визнає, просить суд позовні вимоги задовольнити;

- від відповідача 3 відзив на позов від 13.08.2018 (вх.№15746), відповідно до якого ОСОБА_4 вважає себе членом фермерського господарства, а не його засновником, оцінює вимоги позивача обґрунтованими та в повному обсязі їх визнає, просить суд позовні вимоги задовольнити;

- від відповідача 4 відзив на позов від 13.08.2018 (вх.№15745), відповідно до якого ОСОБА_5 вважає себе членом фермерського господарства, а не його засновником, оцінює вимоги позивача обґрунтованими та в повному обсязі їх визнає, просить суд позовні вимоги задовольнити.

Враховуючи неявку сторін в підготовче засідання 16.08.2018, суд, з метою створення сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, а також необхідність в наступному підготовчому засіданні виконати завдання та з'ясувати питання, визначені частиною 2 статті 182 ГПК України, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави та надання сторонам, передбаченого ст. ст. 7, 13 ГПК України, рівного права на захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів, відклав підготовче засідання на 10.09.2018.

В підготовче засідання 10 вересня 2018 року позивач та його представник не прибув, причин неприбуття суду не повідомив, хоча про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлявся належним чином, у відповідності до ст. ст. 120, 176, 242 ГПК України, що підтверджується наявним у справі повідомленням про вручення поштового відправлення ухвали суду про відкладення підготовчого засідання від 16.08.2018, однак 06.09.2018 представник позивача звернувся до суду з клопотанням від 02.09.2018 (вх. №16724) відповідно до якого позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд слухати справу за його відсутності.

Не прибули в підготовче засідання 10 вересня 2018 року і відповідачі, однак 04.09.2018 від відповідачів у справі засновників селянського (фермерського) господарства "Винярський" ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на адресу суду надійшло клопотання від 02.09.2018 (вх. №16617 від 04.09.2018) відповідно до якого позов визнають та просять суд слухати справу за їх відсутності.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 10 вересня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу №921/297/18 до судового розгляду по суті на 24.09. 2018.

В призначене 24.09.2018 судове засідання для розгляду справи по суті, сторони чи їх представники також не прибули, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином, у відповідності до ст. ст. 120, 176, 242 ГПК України.

Таким чином, судом виконано процесуальні вимоги щодо повідомлення сторін належним чином про час та місце слухання справи і реалізовано право учасників судового процесу на судовий захист.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 (с. Пушкарі, Бучацький район, Тернопільська область) є засновником селянського (фермерського) господарства "Винярський" (код ЄДРОПУ 31274343), що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 30.07.2018 за №, здійсненого на запит суду та п. 1.2 Статуту селянського (фермерського) господарства "Винярський", також відповідно до згаданого вище ОСОБА_6 та Статуту засновниками (учасниками), членами господарства є ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказує на те, що він є засновником селянського (фермерського) господарства "Винярський", а членами господарства є ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Однак, в рішенні загальних зборів засновників селянського (фермерського) господарства "Винярський" від 27.11.2013, яке оформлене протоколом від 27.11.2013 зазначено, про включення до складу СФГ "Винярський" нових засновників, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5М.", що перешкоджає позивачеві в повній мірі користуватись своїми правами, передбаченими статтею 5 Статуту СФГ "Винярський".

З огляду на що, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати недійсними рішення загальних зборів селянського (фермерського) господарства "Винярський", які оформлені протоколом загальних зборів від 27.11.2013.

Одночасно із поданням позовної заяви позивачем подано заяву від 14.06.2018 про поновлення пропущеного строку для звернення за захистом своїх прав та інтересів до суду, оскільки, як зазначає позивач про порушення своїх прав він довідався лише в квітні 2018 року під час ознайомлення у державного реєстратора із оспорюваним протоколом та звернув увагу на те, що протокол підписаний його іменем, про те як зазначає ОСОБА_1 він його не підписував та обставини викладені у протоколі йому не були відомі.

Оцінивши наявні у справі докази, суд прийшов до висновку, що в позові слід відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до п. 3 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, повязані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

За змістом п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24 жовтня 2011 року №10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам", господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори зі справ, що виникають з корпоративних відносин.

Зазначені справи підвідомчі господарським судам і в тому разі, якщо сторонами в судовому процесі виступають фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 1.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 №4 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Усі спори між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язані зі здійсненням ними корпоративних прав та виконанням обов'язків учасника господарського товариства, підвідомчі (підсудні) господарським судам незалежно від суб'єктного складу учасників спору (п. 6 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2008 №13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів").

Справи, що виникають з корпоративних відносин, це спори між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), в тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами), що пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства. Предметом відповідних позовів можуть бути вимоги про визнання недійсними актів органів управління господарського товариства, визнання недійсними установчих документів товариства або договорів про відчуження майна тощо. Виняток становлять трудові спори за участю господарського товариства (п. 3.2. постанови пленуму ВГСУ від 24.10.2011 №10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам").

Відповідно до ст. 114 Господарського кодексу України фермерське господарство є формою підприємництва громадян з метою виробництва, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Відносини, пов'язані із створенням та діяльністю фермерських господарств, регулюються цим Кодексом, а також законом про фермерське господарство, іншими законами.

Згідно ст. 1 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Відносини, повязані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України, ст. 2 Закону України "Про фермерське господарство".

Відповідно до частин 1 та 2 ст.79 ГК України господарськими товариствами визнаються підприємства або інші суб'єкти господарювання, створені юридичними особами та/або громадянами шляхом об'єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку.

Засновниками і учасниками товариства можуть бути суб'єкти господарювання, інші учасники господарських відносин, зазначені у ст.2 цього Кодексу, а також громадяни, які не є суб'єктами господарювання.

Відповідно до ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Корпоративними правами, згідно ст. 167 Господарського кодексу України, є права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, корпоративні права це сукупність прав учасника юридичної особи, зміст яких визначається її організаційно-правовою формою та установчими документами.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави дійти висновку, що селянське (фермерське) господарство "Винярський" засноване на приватній власності, згідно статті 6 Статуту, основною метою діяльності господарства є отримання прибутку шляхом виробництва сільськогосподарської продукції, її переробки, реалізації та здійснення інших видів діяльності, а стаття 10 Статуту господарства передбачає формування складеного капіталу статутного фонду господарства, права та обовязки засновників господарства, порядок розпорядження частками складеного капіталу за рішенням загальних зборів є господарським підприємством, а отже його засновники наділені корпоративними правами, які включають в себе правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, а також інші правомочності, передбачені законом та статутом.

З огляду на викладене, суд вважає, що при вирішенні даного спору слід застосовувати правові норми, що регулюють діяльність господарських товариств.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом положень вказаних норм, у випадках, передбачених законодавчими актами України правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, фізичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Згідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 №13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" при вирішенні корпоративного спору господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання.

Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого вищевказаними нормами права.

Так, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Позивач ОСОБА_1 є засновником селянського (фермерського) господарства "Винярський", який має право на звернення до суду з позовом у разі порушення, невизнання або оспорювання його корпоративного права чи законного інтересу. При цьому, позивач повинен довести сам факт порушення або оспорення.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, позивачем не вказано та не обґрунтовано, а судом не встановлено на захист якого порушеного права або законного інтересу у відносинах між ним та відповідачами подано позов, яким чином розбіжності між зазначенням в Статуті селянського (фермерського) господарства "Винярський" членів господарства та в протоколі загальних зборів засновників селянського (фермерського) господарства "Винярський" від 27.11.2013 засновників господарства, перешкоджають позивачеві в повній мірі користуватись своїми правами, передбаченими ст. 5 Статуту та порушують його права.

При цьому позивачем не обґрунтовано яким чином прийняте рішення про виключення зі складу засновників СФГ "Винярський" ОСОБА_6 порушує права позивача у справі ОСОБА_1, тобто у даному спорі позивач має довести, які саме його, а не інших осіб права порушені спірними рішеннями зборів.

Поряд з цим, суд звертає увагу позивача на те, що у п. 11 Постанови Пленуму від 24.10.2008 № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" сказано, що акціонери (учасники) господарського товариства не вправі звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших акціонерів (учасників) господарського товариства та самого товариства поза відносинами представництва, а також обґрунтовувати свої вимоги порушенням прав інших акціонерів (учасників) товариства.

Щодо заяви позивача про поновлення пропущеного строку, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За приписами ч. ч. 2, 3 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Водночас за заявою позивача відповідно до частини п'ятої статті 267 ЦК України цей строк може бути поновлений, якщо його пропущено з поважних причин.

Отже, із зазначених вище норм ЦК України вбачається, що заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, і лише у разі заявлення стороною/відповідачем про застосування позовної давності, суд за заявою позивача може поновити такий строк, якщо його пропущено з поважних причин.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачами не було заявлено про застосування судом позовної давності у даному спорі, тому заява позивача є передчасною та безпідставною, відтак до задоволення не підлягає.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким предявлено позовну вимогу.

Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 визначив відповідачів у даній справі, тобто осіб, яким предявлено позовну вимогу, а саме засновників/членів господарства ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, тоді як відповідно до п.2.7. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 №4 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" відповідачем у спорах про визнання недійсним рішення загальних зборів та інших керівних органів юридичної особи виступає сама юридична особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 ГПК України, завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; зясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача; якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Згідно ч. 3 ст. 48 ГПК України після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувся до господарського суду як засновник селянського (фермерського) господарства "Винярський", однак враховуючи що позивач чи його представник у призначені судом підготовчі засідання не прибули, клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем не подали, не прибув позивач чи його представник і в судове засідання призначене для розгляду справи по суті, відтак беручи до уваги невірно визначений склад учасників судового процесу, зокрема відповідача у даному спорі, а також враховуючи не доведеність позивачем порушення або оспорення його прав відповідачами, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог, а тому у позові слід відмовити.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (ч. 2 ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Пунктами 1, 2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи суд підписує рішення без його проголошення.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч.1 ст. 241 ГПК України).

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення, в порядку визначеному ст.ст. 256-257 ГПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено 26.09.2018.

Суддя Н.В. Охотницька