ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"24" вересня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/1275/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.

при секретарі судового засідання Мукієнко Д.С.

за участю представників:

від позивача: Бубнов В.І. - адвокат

від відповідача 1: Мясківська М.Г. - довіреність

від відповідача 2: Бурдега Р.В. - довіреність

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом: фізичної особи - підприємця Мойсеєнко Ігора Васильовича (65000, АДРЕСА_1)

до відповідачів:

1. Куяльницької сільської ради (66350, Одеська обл., Подільський р-н., Одеська обл., с. Куяльник, вул. Куяльницька - 26)

2. Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Нива+" (66352, Одеська обл., Подільський р-н., с. Липецьке, вул. Одеська, буд. 67-Д1)

про визнання недійсною та скасування угоди

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Мойсеєнко Ігор Васильович звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Куяльницької сільської ради, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Нива+", в якому просить суд визнати недійсним та скасувати угоду №406 від 23.03.2018р. про відшкодування коштів за фактичне користування земельною ділянкою на території Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області площею 10,99 га.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

У користуванні позивача на протязі тривалого часу, безперервно, на підставі письмових договорів перебуває земельна ділянка площею 10,99 га, розташована на території Липецької сільської ради, Подільського району Одеської області.

Восени 2017 року позивач на вищевказаної земельній ділянці провів осіннє польові роботи, вніс добрива, виробляв оранку, культивацію землі, на що витратив значні власні кошти.

У листопаді 2017 роки після створення нової територіальної громади Куяльницької сільської ради та проведення виборів, її новий голова заявив, що продовжувати договори на право користування земельними ділянками буде після вивчення ситуації, що склалася.

Позивач, сумлінно виконував свої зобов'язання, не порушував умови раніше укладених договорів № 429 від 14.02.2017 р, № 436 від 16.03.2016 р, та своєчасно оплачував орендну плату, в зв'язку з чим повідомив першому відповідачу про те, що він не відмовляється від продовження договору і продовжує використовувати дану земельну ділянку, на той же термін і на тих самих умовах.

Навесні 2018 року позивач, провів весняні польові роботи, вніс добрива і обробив земельну ділянку від бур'янів, засіяв поле насінням соняшнику.

12 травня 2018 року, коли на ділянці зійшли сходи нового врожаю, свої претензії заявив другий відповідач, заявивши проте, що дану земельну ділянку, перший відповідач передав в користування йому.

17 травня 2018 року, позивач через свого представника, звернувся за роз'ясненнями з відповідним запитом до першого відповідача.

23 травня 2018 року в адресу позивача надійшла відповідь вих.№ 613 / 2.17, в якому містилася інформація про те, що земельну ділянку площею 10,99 га на підставі угоди № 406 від 20 березня 2018 року передано в користування другого відповідача СТОВ Агрофірма «Нива +».

Разом з відповіддю, перший відповідач направив позивачеві і належним чином засвідчені копії документів, в тому числі заяву другого відповідача від 20 березня 2018 року, з проханням укласти угоду на відшкодування грошей за фактичне користування земельною ділянкою на території Куяльницького сільської ради, Подільського району Одеської області.

У цій заяві другий відповідач передав не достовірну інформацію, про те, що користується даною земельною ділянкою.

Перший відповідач, свідомо знаючи про те, що другий відповідач у своїй заяві повідомляє недостовірну інформацію, а також про те, що спірна земельна ділянка площею 10,99 га знаходиться в користуванні позивача, в порушення чинного законодавства України в цей же день 20 березня 2018 року оформив з другим відповідачем письмову угоду № 406 «Про відшкодування коштів за фактичне користування земельною ділянкою на території Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області».

За переконанням позивача, дана угода є не дійсною, тому що не передбачена Законами України, а оформлена лише з тією метою, щоб заволодіти урожаєм позивача і правом користування спірною земельною ділянкою.

Відповідно до Розпорядження КМ України № 60-р від 31.01.2018 року з 1 лютого 2018 року всі земельні ділянки сільськогосподарського призначення знаходяться в державній власності, передаються в комунальну власність відповідних територіальних громад відповідно до ст.117 ЗК України.

Зазначеним розпорядженням, Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру з 01.02.2018 року необхідно забезпечити:

- передачу земельних ділянок с/г в комунальну власність об'єднаних територіальних громад після опублікування результатів земельних торгів та укладення договорів оренди таких земельних ділянок.

Оспорювана угода №406 "Про відшкодування коштів за фактичне користування земельною ділянкою" є незаконною і не дає права другому відповідачу користуватися спірною земельною ділянкою.

Зазначені дії відповідачів, грубо порушують права позивача, виходять за межі наданих їм повноважень, містять ознаки корупції, перешкоджають позивачу в здійсненні господарської діяльності, завдають майнову шкоду та моральну шкоду.

Таким чином відповідачами порушені норми матеріального права, зокрема ч.1 ст.33 Закону України "Про оренду землі", тому що після закінчення терміну, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Фактично першим відповідачем в односторонньому порядку розірвано з позивачем договір, чим грубо порушено норми матеріального права, ст.141 ЗК України, тому що позивач від користування земельною ділянкою не відмовлявся і не порушував умови договору.

Таким чином, оспорювана угода №406 "Про відшкодування коштів за фактичне користування земельною ділянкою" оформлена відповідачами з грубими порушеннями Закону України "Про оренду землі" №161 від 6.10.1998р., Закону України №1878 від 11.02.2010р. Постанови КМ України №1021 від 09.09.2009р. і №119 від 24.01.2000р, якими затверджено Порядок реєстрації договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

З врахуванням вищенаведеного, позивач вернувся до Господарського суду Одеської області із даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2018р., позов фізичної особи-підприємця Мойсеєнко Ігора Васильовича було передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельського О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.07.2018р. прийнято позов фізичної особи-підприємця Мойсеєнко Ігора Васильовича (вх.№1370/18) до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.08.2018р. строк підготовчого засідання було продовжено на 30 днів за ініціативою суду.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суду задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача - Куяльницької сільської ради, заявлені позивачем позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні, з підстав викладених у відзиві на позов (вх.№15662/18).

Представник відповідача - Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Нива+", заявлені позивачем позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні, з підстав викладених у відзиві на позов (вх.№16720/18).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Згідно ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених ст.11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно частини 1 статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною 7 статті 179 ГК України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.1, 4 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частиною 2 ст.640 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За змістом частини 2 статті 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Частина 1 ст.181 ГК України встановлює, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Досліджуючи оспорювану позивачем угоду про відшкодування коштів за фактичне користування земельною ділянкою на території Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області №406 від 20.03.2018р., судом встановлено, що Куяльницькою сільською радою було фактично передано в користування сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Нива+" земельну ділянку, площею 10,99 га, яка розташована на території Куяльницької сільської ради біля (за межами населеного пункту) та яка відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності, вид угідь - рілля.

З цього приводу, суд зазначає наступне:

Відповідно до пункту 7 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Пунктами 3 і 4 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону визначено, які землі вважаються землями комунальної власності відповідних територіальних громад та які залишаються у державній власності.

Згідно з пунктом 6 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень» згаданого Закону у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

Повноваження органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначено статтею 122 ЗК України.

Частиною четвертою цієї статті визначено, що центральний орган виконавчої влади: з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення Державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті у власність або у користування для всіх потреб.

Підпунктом 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в, області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 №333 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за №1391/29521, встановлено, що Головне управління Держгеокадастру в Одеській області відповідно до покладених на його завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Отже, з врахуванням встановлення судом, що Куяльницькою сільською радою було передано сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Нива+" земельну ділянку, площею 10,99 га, розпорядження якою відповідно до чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини сторін, віднесено до компетенції Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, то така угода є недійсною.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Верховний Суд України, серед іншого, зазначив:

"Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК України тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено".

Суд зазначає, що оспорювана угода про відшкодування коштів за фактичне користування земельною ділянкою на території Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області №406 від 20.03.2018р., порушує права та охоронювані законом інтереси саме позивача, оскільки, 14.02.2017р. між Мойсеєнко Ігорем Васильовичем (Землекористувач) та Подільською районною державною адміністрацією (Власник) було укладено договір про відшкодування втрат бюджету Липецької сільської ради від недоотримання коштів за фактичне землекористування №429.

Так, відповідно до п.1. Договору, Землекористувач фактично користується земельною ділянкою сільськогосподарського призначення рілля, площею 76,00 га, що розташована на території Липецької сільської ради (за межами населеного пункту).

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 10,99 га, яка розташована на території Куяльницької сільської ради біля (за межами населеного пункту) та яка відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності, вид угідь - рілля, яка була передана відповідачу 2 за угодою про відшкодування коштів за фактичне користування земельною ділянкою на території Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області №406 від 20.03.2018р. входить до складу земельної ділянки, площею 76,00 га, яка була передана позивачу за договором про відшкодування втрат бюджету Липецької сільської ради від недоотримання коштів за фактичне землекористування №429.

При цьому, судом встановлено, що Договір про відшкодування втрат бюджету Липецької сільської ради від недоотримання коштів за фактичне землекористування №429 діє з дати його укладання (14.02.2017р.) до дати виставлення зазначеної вище земельної ділянки окремим лотом на земельні торги, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виставлення зазначеної вище земельної ділянки окремим лотом на земельні торги, а отже зазначений договір є діючим.

В свою чергу, судом було встановлено, що зазначений договір про відшкодування втрат бюджету Липецької сільської ради від недоотримання коштів за фактичне землекористування №429, також не відповідає вимогам чинного законодавства України, що регулює правовідносини землекористування, проте він не є предметом розгляду у даній справі, у зв'язку з чим, судом в межах даної справи, договір не досліджувався, правова оцінка договору про відшкодування коштів за фактичне користування земельною ділянкою на території Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області №406 від 20.03.2018р. не надавалась.

Щодо посилань відповідачів на те, що договір №429, е некчемним, оскільки він не був зареєстрований в державному реєстрі, суд зазначає наступне:

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації; а право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Відповідно ч.2 ст.126 Земельного кодексу України право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Відповідно до статей 6, 17 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (ч.1 ст.6 Закону України "Про оренду землі").

Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (ч.5 ст.6 Закону України "Про оренду землі").

Об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом (ст.17 Закону України "Про оренду землі").

Отже, настання юридичного факту передання земельної ділянки орендарю, як невід'ємної умови укладення договору оренди земельної ділянки, законодавець нерозривно пов'язує з моментом державної реєстрації права оренди.

За змістом частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Речове право користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Приписами пункту 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державній реєстрації прав, серед іншого, підлягає право оренди (суборенди) земельної ділянки.

У пункті 4 оглядового листа Вищого господарського суду України від 30.11.2007р. №01-8/918 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з орендою земельних ділянок» визначено, що лише рішення уповноваженого державного виконавчого органу чи органу місцевого самоврядування є підставою набуття фізичними і юридичними особами права користування земельними ділянками, що знаходяться у державній або у комунальній власності. Укладення між позивачем та міською радою договору резервування земельної ділянки та його умови в будь-якому разі не повинні суперечити та не змінюють вимог законодавства щодо порядку надання земельних ділянок в оренду, зокрема, щодо обов'язковості прийняття радою відповідного рішення.

Виходячи з вищенаведенного, суд дійшов до висновку, що договір про відшкодування втрат бюджету Липецької сільської ради від недоотримання коштів за фактичне землекористування № 429 не є тотожним договору оренди земельної ділянки, а тому підстави некчемності договору оренди землі не можуть бути застосовані до нього.

Тобто, на підставі договору про відшкодування втрат бюджету Липецької сільської ради від недоотримання коштів за фактичне землекористування №429, укладеного між позивачем та Подільською РДА не виникли орендні правовідносин в порядку передбаченому ст.124 Земельного кодексу України, а відтак договір № 429 і не підлягає державній реєстрації.

Крім того суд не приймає в якості належних заперечень посилдання відповідача СТОВ на те, що данний спір не підвідомчий господарському суду, оскільки договір про відшкодування втрат бюджету Липецької сільської ради від недоотримання коштів за фактичне землекористування №429, укладено між Подільською РДА та позивачем не як ФОПом, а як фізичною особою, оскільки виходячи із суті правовідносин, що виникають з цього договору, суд дійшов висновку, що позивач діяв у цих правовідносинах не як фізичнва особа, а як суб'єкт господарювання.

Суд, керуючись п.п.5 п.5 ст.13 ГПК України зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст.73 Господарського процесуального Кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст.79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України".

Відповідно до п.1 ст.86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачами у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.

Згідно ст.129 ГПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати на оплату судового збору в сумі 1 762,00 грн.

Керуючись ст.ст.13, 74, 79, 86, 129, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов - задовольнити частково.

2. Визнати недійсною угоду №406 від 23.03.2018р. про відшкодування коштів за фактичне користування земельною ділянкою на території Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області площею 10,99 га, що укладена між Куяльницькою сільською радою Подільського району (вул. Куяльницька, буд. №26 А, с. Куяльник, Подільський район, Одеська обл., 66350, код 04379835) та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Нива+" (вул. Одеська, буд. №67-Д1, с. Липецьке, Подільський район, Одеська обл., 66352, код 38443027).

3. Стягнути з Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області (вул. Куяльницька, буд. №26 А, с. Куяльник, Подільський район, Одеська обл., 66350, код 04379835) на користь фізичної особи-підприємця Мойсеєнко Ігора Васильовича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 881 (вісімсот вісімдесят одна) грн. 00 коп.

4. Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Нива+" (вул. Одеська, буд. №67-Д1, с. Липецьке, Подільський район, Одеська обл., 66352, код 38443027) на користь фізичної особи-підприємця Мойсеєнко Ігора Васильовича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 881 (вісімсот вісімдесят одна) грн. 00 коп.

5. В іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає чинності в порядку ст.241 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 04 жовтня 2018 р.

Суддя О.В. Цісельський