суддів Ситнік О. М., Прокопенка О. Б., Ткачука О. С.
11 вересня 2018 року
Справа № 905/1926/16
Провадження № 12-187гс18
11 вересня 2018 року ВеликаПалата Верховного Суду розглянула господарську справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» (далі - ПАТ «Донбасенерго») до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» (далі - ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля») про зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 07 лютого 2018 року.
Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» задовольнила частково, рішення Господарського суду Донецької області від 09 листопада 2017 року та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 07 лютого 2018 року скасувала, а провадження у справі № 905/1926/16 закрила.
З такими висновками Великої Палати Верховного Суду погодитися неможливо, оскільки вони зроблені без врахування вимог як норм господарського судочинства, так і норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
З матеріалів справи вбачається, що 11 червня 2015 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 07 травня 2015 року № 263 укладено багатосторонній договір між учасниками ринку електричної енергії, сторонами якого були: (А) суб'єкти електроенергетики, які здійснюють діяльність із виробництва, передачі, розподілу та постачання електричної енергії на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (неконтрольована територія), які підписали договір і/або приєдналися до нього; (Б) суб'єкт електроенергетики (його відокремлений підрозділ), який здійснює диспетчерське (оперативно-технологічне) управління на неконтрольованій території. Метою договору у пункті 2.1 зазначено врегулювання правових, економічних та організаційних відносин, пов'язаних з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням, придбанням, продажем і споживанням електричної енергії на неконтрольованій території. Визначено права, обов'язки і відповідальність сторін договору, загальних зборів та координаційного центру на неконтрольованій території (пункт 2.2 договору).
Сторони спору, як учасники ринку електричної енергії 20 липня 2015 року уклали договір купівлі-продажу електричної енергії № АУП-20-07/0003, відповідно до пунктів 1.1, 1.2 якого виробник взяв на себе зобов'язання продавати електричну енергію, вироблену на Старобешівській ТЕС, постачальнику, що здійснює діяльність з поставки електричної енергії за регульованим тарифом на території Донецької області, в місячних обсягах електроенергії, заданих (визначених) розрахунковим центром, виходячи з місячного балансу електроенергії, а постачальник зобов'язався купувати електричну енергію в точці (точках) продажу електричної енергії і здійснювати її оплату та інші платежі відповідно до умов цього договору.
Розрахунковим періодом (пункт 2.3 договору) є календарний місяць. Згідно з пунктом 2.4 цього договору вартість продажу в кожному розрахунковому періоді визначається як добуток обсягу відпущеної електричної енергії на діючий тариф виробника, затверджений координаційним центром.
У підпункті 3.1.3 пункту 3.1, підпункті 3.2.2 пункту 3.2 договору вказано, що виробник має право здійснювати виробництво і продаж електричної енергії в обсязі і з дотриманням графіку навантаження електростанції, заданого системним оператором та зобов'язався постачати постачальнику електричну енергію в обсягах, визначених системним оператором.
Згідно з пунктом 4.1 договору обсяг фактично проданої виробником і придбаної постачальником електричної енергії в розрахунковому місяці визначається розрахунковим центром при координаційному центрі в порядку, визначеному багатостороннім договором між учасниками ринку електричної енергії.
Крім того, у пункті 4.2 договору передбачено, що не пізніше 9 числа місяця, наступного за розрахунковим, постачальник, яким є ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля», оформлює та підписує зі свого боку і направляє виробнику два примірники акта приймання-передачі електричної енергії, форма акта приймання-передачі наведена у додатку № 1 до цього договору.
Відповідно до пункту 9.1 договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і його умови застосовуються до відносин між сторонами, які виникли з 01 травня 2015 року. Договір діє протягом строку дії постанови Кабінету Міністрів України від 07 травня 2015 року № 263.
Позивачем надано акти приймання-передачі електричної енергії, що були підписані лише ним за період з травня 2015 року по квітень 2016 року (а. с. 225-236, т. 2), фізичний баланс електроенергії по Донецькій області (НКТ) за період з травня 2015 року по квітень 2016 року (а. с. 6-12, т. 2), що був отриманий від Відокремленого підрозділу «Донбаська електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», та фактичні об'єми корисного відпуску електричної енергії ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» з травня 2015 року по квітень 2016 року (а. с. 87-97, т. 1; а. с. 172 - 194, т. 3) з доказами направлення електронною поштою.
Позивач просив зобов'язати відповідача виконати умови укладеного з ПАТ «Донбасенерго» договору від 20 липня 2015 року № АУП-20-07/0003, а саме: прийняти виконання зобов'язань ПАТ «Донбасенерго» за договором від 20 липня 2015 року № АУП-20-07/0003 шляхом надання ПАТ «Донбасенерго» актів приймання-передачі електроенергії за наступні періоди, на таку кількість і вартість електроенергії:
за травень 2015 року в кількості 24 221 290 кВт/г на суму 20 345 883,60 грн,
за червень 2015 року в кількості 21 391 058 кВт/г на суму 17 968 488,72 грн,
за липень 2015 року в кількості 10 882 461 кВт/г на суму 11 100 110,22 грн,
за серпень 2015 року в кількості 0 кВт/г на суму 0,00 грн,
за вересень 2015 року в кількості 14 934 099 кВт/г на суму 16 284 738,91 грн,
за жовтень 2015 року в кількості 19 353 654 кВт/г на суму 16 675 108,28 грн,
за листопад 2015 року в кількості 20 830 068 кВт/г на суму 19 204 489,49 грн,
за грудень 2015 року в кількості 21 600 555 кВт/г на суму 20 873 912,33 грн,
за січень 2016 року в кількості 20 766 613 кВт/г на суму 20 765 782,33 грн,
за лютий 2016 року в кількості 20 563 932 кВт/г на суму 20 456 999,56 грн,
за березень 2016 року в кількості 20 682 703 кВт/г на суму 21 667 199,66 грн,
за квітень 2016 року в кількості 15 177 484 кВт/г на суму 16 114 845,41 грн.
Всі суми з урахуванням податку на додану вартість (далі - ПДВ).
Рішенням Господарського суду Донецької області від 09 листопада 2017 року позов задоволено частково, а саме: зобов'язано ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» виконати умови договору № АУП-20-07/0003 шляхом надання ПАТ «Донбасенерго» актів приймання-передачі електроенергії за період з травня 2015 року по квітень 2016 року; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» порушило умови договору № АУП-20-07/0003 у частині виконання зобов'язань з надання актів приймання-передачі електроенергії за вказаний період. Відмовлено у задоволенні позову у частині зазначення обсягів електроенергії тому, що договором № АУП-20-07/0003 не передбачено обов'язку відповідача надати позивачу спірні акти за вказаний період саме з тими показниками, що були визначені позивачем.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 07 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позову та прийнято в цій частині нове рішення, яким позов задоволено повністю, оскільки ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» не мало підстав для ухилення від виконання обов'язку з надання ПАТ «Донбасенерго» актів приймання-передачі електроенергії з конкретно визначеними показниками за спірний період за договором № АУП-20-07/0003, оскільки за змістом пункту 1.1 цього договору ПАТ «Донбасенерго» здійснює продаж електроенергії, а ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» купує її в обсягах, визначених розрахунковим центром, виходячи з місячних балансів електроенергії.

Спонукання ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» до оформлення актів приймання-передачі електричної енергії без вирішення питання щодо конкретних параметрів таких актів знецінюють значення часткового задоволення позовних вимог, адже спір у такий спосіб не вирішено по суті та порушені суб'єктивні права/інтереси ПАТ «Донбасенерго» фактично не відновлені.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Велика Палата Верховного Суду не врахувала, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 березня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПрАТ «ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля» лише на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 07 лютого 2018 року (а. с. 95-96, т. 4), і саме в цій частині справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційне провадження у справі на рішення Господарського суду Донецької області від 09 листопада 2017 року не відкривалося і відповідно справа до розгляду Великою Палатою Верховного Суду у частині цього рішення не приймалася.

Вказані дії є порушенням вимог статті 300 ГПК України, оскільки Велика Палата не обґрунтувала необхідність виходу за межі доводів касаційної скарги.

Крім того, підставою для скасування судових рішень зазначено необхідність відступу від правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 04 жовтня 2017 року у справі № 914/1128/16. Як на підставу для відступу від цієї правової позиції зазначалися ухвали Верховного Суду України за 2008 - 2009 роки, без врахування, що у вказаний період Верховний Суд України мав інші повноваження, ніж ті, що були внесені до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та усі процесуальні кодекси Законом України від 07 липня 2010 року № 2453-VI.

Закривши провадження у справі і зробивши висновок про неможливість розгляду вказаних вимог у будь-якому порядку у суді, Велика Палата Верховного Суду вказала, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Вимога надати акт приймання-передачі електроенергії за відповідним договором купівлі-продажу не може бути предметом позову, оскільки такий акт є підтвердженням наявності чи відсутності фактів передачі однією стороною та прийняття іншою стороною предмета договору (в цій справі - електроенергії), тобто такий акт є лише доказом виконання сторонами обов'язків за договором, а підписання акта не може розглядатись як окремий обов'язок щодо виконання сторонами договірних зобов'язань.

Предметом позову не може бути встановлення обставини, зокрема, обов'язок оформлення документів, які виступають доказами у справі. Так, акти приймання-передачі товару підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову.

Такий висновок не ґрунтується на вимогах процесуального закону, прямо порушує принцип судового захисту і перешкоджає доступу до правосуддя, що суперечить статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (Menshakovav. Ukraine, заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kuticv. Croatia, заява № 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

Посилання на неможливість розгляду вказаного спору в будь-якому суді є небезпечним та обмежувальним щодо реалізації права особи на доступ до правосуддя та порушення вимог статті 124 Конституції України, яка передбачає поширення юрисдикції судів на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Ця конституційна норма передбачає лише один випадок обмеження доступу до правосуддя - визначення законом обов'язкового досудового порядку врегулювання спору. У цьому випадку такого обов'язкового досудового врегулювання спору не передбачено ні ГПК України, ні спеціальним законом.

Позивач намагався врегулювати спір у позасудовому порядку і спонукати відповідача виконати свої договірні зобов'язання, з якими відповідач був обізнаний, підписав договір і не заперечував проти покладання на нього зобов'язання не пізніше 9 числа місяця, наступного за розрахунковим, оформити та підписати і направити виробнику два примірники акта приймання-передачі електричної енергії, форма якого наведена у додатку № 1 до договору.

Крім того, відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Саме у вказаній статті знайшли продовження і деталізація вимог статті 124 Конституції України.

Посилання на неможливість розгляду спору в будь-яких судах у цьому випадку є варіантом тлумачення пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) і сягає далеко за межі змісту вказаної норми.

Однак аргументація такого тлумачення має забезпечити прийнятне для більшості виправдання знайденого вирішення правової проблеми, але в цьому випадку очевидність підстав, які вимагають застосування прийомів доповнення права, повинна не лише не викликати жодних сумнівів, але й бути більш вагомою порівняно з аргументами, які можуть бути використані для спростування цих підстав, і такими є принципи поділу влади і забезпечення правовпевненості.

Зазначений висновок прямо протирічить і вимогам статті 5 ГПК України, оскільки при виявленні, що закон чи договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Однак у жодному випадку суд не наділений повноваженнями закривати особі доступ до правосуддя у будь-який спосіб.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У даному випадку звернення до суду пов'язане з невиконанням відповідачем договірних зобов'язань.

Згідно зі статтею 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Тобто, і норми матеріального права передбачають можливість захисту порушеного права саме у зв'язку з невиконанням зобов'язання вчинити певні дії.

У позовній заяві та протягом усього часу розгляду справи по суті у судах усіх інстанцій позивач послідовно доводив, що порушенням договірного зобов'язання у вигляді непідписання актів приймання-передачі електроенергії порушуються такі права, як здійснення бухгалтерського обліку господарських операцій з продажу електроенергії, перешкоджання у здійсненні розрахунків податкових зобов'язань перед державним бюджетом, порушує майнові інтереси позивача.

Цим доводам не надано жодної оцінки, хоча вони є істотними, зачіпають майнові права позивача у правовідносинах з іншими суб'єктами господарського обороту та фіскальними органами, впливають на його репутацію, як платника податків, та відкривають можливості для фінансових санкцій за неналежне ведення бухгалтерського обліку чи повної сплати податків.

Саме по собі невиконання договірних зобов'язань свідчить про порушення прав іншого суб'єкта вказаних правовідносин, і, як наслідок гарантоване право звернутися до суду, який, встановивши обставини справи, дослідивши докази та надавши їм правову оцінку, повинен зробити висновок про те, чи були порушені права позивача та яким чином, у випадку порушення, вони мають бути поновлені.

У випадку, якщо вказані порушення не доведені, суд повинен не закрити провадження у справі, а відмовити у задоволенні позові.

Крім того, формулювання закриття провадження у справі із забороною розгляду позовних вимог у будь-якій іншій юрисдикції свідчить про вихід за межі господарської юрисдикції, за правилами якої і розглядається вказана справа, та втручання, що не передбачене законом, у повноваження судів інших юрисдикцій.

Таким чином, такі висновки Великої Палати Верховного Суду порушують право позивача на доступ до суду, яке включає і право на розгляд спору судом, робить це право ілюзорним та перешкоджає судовому захисту у будь-якому судочинстві.

Судді: О. М. Ситнік

О.Б. Прокопенко

О.С. Ткачук