ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.10.2018

Справа № 910/9040/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді ДЖАРТИ В.В., за участі секретаря судового засідання Топіхи І.О., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАЙК СІТІ"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

про розірвання договору поруки

Представники учасників процесу згідно протоколу від 03.10.2018,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2018 року Товариство з обмеженої відповідальністю "ЛАЙК СІТІ" (далі – позивач, Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (найменування змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК") (далі – відповідач, Банк) про розірвання договору поруки №4Р13800Д/П від 20.10.2016.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Товариство посилалось на порушення відповідачем умов договору поруки №4Р13800Д/П від 20.10.2016 в частині передання поручителю документів за наслідками виконання останнім основного зобов’язання, що, на думку позивача, є достатньою підставою для розірвання вказаного правочину, у розумінні статті 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2018 відкрито провадження у справі №910/9040/18, постановлено здійснювати розгляд справи в загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання на 02.08.2018.

У підготовчому судовому засіданні 02.08.2018 представник позивача заявив клопотання про продовження строку підготовчого провадження та долучення додаткових документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2018 було замінено найменування Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на Акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", а також оголошено перерву в підготовчому засіданні до 22.08.2018 для надання можливості сторонам подання додаткових доказів та пояснень.

20.08.2018 через відділ автоматизованого документообігу, моніторингу виконання документів (канцелярію) суду відповідачем подано відзив на позов, в якому відповідач проти задоволення позову надав заперечення з огляду на недоведення позивачем обставин порушення прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАЙК СІТІ" з боку Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", а також відсутність належних доказів виконання ним умов договору поруки в повному обсязі та звернення до відповідача з будь-якими вимогами щодо надання документів, що підтверджують обов’язки боржника за кредитним договором. До того ж, останнім наголошено на відсутності з боку кредитора за спірним правочином істотного порушення його умов, яке було б достатньою підставою для розірвання договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 було оголошено перерву в підготовчому засіданні до 03.09.2018.

За наслідками судового засідання 03.09.2018 судом була постановлена ухвала, якою було закрите підготовче провадження та призначено справу №910/9040/18 до судового розгляду по суті в судовому засіданні 03.10.2018.

У судовому засіданні 03.10.2018 представник позивача надав пояснення по суті позовних вимог та просив задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні 03.10.2018 надав пояснення по суті заперечень проти задоволення позову з огляду на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Відповідно статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва –

ВСТАНОВИВ:

20.10.2016 між Товариством з обмеженої відповідальністю "ЛАЙК СІТІ", як поручителем, та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (найменування змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК") (кредитор) був укладений договір поруки №4Р13800Д/П від 20.10.2016, предметом якого згідно з пунктом 1 є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженої відповідальністю "РЕАЛ-СТАНДАРТ" (боржник) своїх зобов’язань за кредитними договорами №4Р13800Д від 13.12.2013, №4Р13802И від 20.12.2013, №4Р14139И від 19.02.2014, №4Р15044И від 17.02.2015, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору (кредитні договори).

За умовами пункту 2 вказаного договору поруки №4Р13800Д/П від 20.10.2016 поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов’язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

У пункті 3 зазначеного правочину вказано, що поручитель з умовами кредитних договорів ознайомлений.

Згідно пунктів 5-6 договору №4Р13800Д/П від 20.10.2016 у випадку невиконання боржником зобов’язань за кредитним договором, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням порушеного зобов’язання. Поручитель зобов’язаний виконати обов’язок, зазначений у письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної у п.5 договору.

Пунктом 10 оспорюваного договору поруки передбачено, що кредитор зобов’язаний у випадку виконання поручителем обов’язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 робочих днів банку з моменту виконання обов’язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов’язки боржника за кредитним договором.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє три роки від дати його укладання. Порука припиняється після закінчення строку у три роки від дати укладання цього договору (пункт 11 договору №4Р13800Д/П від 20.10.2016).

Договір №4Р13800Д/П від 20.10.2016 було укладено/підписано сторонами із використанням електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа Акредитованого Центру Сертифікації Ключів Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" в порядку, передбаченому Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Законом України "Про електронний цифровий підпис", а також на підставі Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 24.02.2016, укладеної сторонами. (пункт 17 договору поруки).

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до частини 2 статті 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

За приписами частини 1 статті 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

Наслідки, передбачені цією нормою, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов’язання. Цей висновок узгоджується з положенням пункту 3 частини 1 статті 512 вказаного кодексу, яка передбачає подібний спосіб заміни кредитора у зобов’язання внаслідок виконання обов’язку боржнику поручителем.

Часткове виконання поручителем зобов’язання за кредитним договором не породжує переходу до нього прав кредитора за цим договором. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.09.2018 по справі №910/21035/17.

Пунктом 2 договору поруки №4Р13800Д/П від 20.10.2016 передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитними договорами з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитних договорів.

За умовами п.4 договору поруки №4Р13800Д/П від 20.10.2016 у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

У відповідності до пункту 8 укладеного між позивачем та відповідачем правочину до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за кредитним договором і договору застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Наразі, за твердженнями позивача, з огляду на невиконання Товариством з обмеженої відповідальністю "РЕАЛ-СТАНДАРТ" своїх грошових зобов’язань перед кредитором за кредитними договорами №4Р13800Д від 13.12.2013, №4Р13802И від 20.12.2013, №4Р14139И від 19.02.2014, №4Р15044И від 17.02.2015, Товариством з обмеженої відповідальністю "ЛАЙК СІТІ", як поручителем за договором №4Р13800Д/П від 20.10.2016, було погашено заборгованість боржника, на підтвердження чого представлено суду платіжні доручення №1373 від 20.10.2016, №1374 від 20.10.2016, №1375 від 20.10.2016, №1376 від 20.10.2016. Однак, відповідачем не було виконано зобов'язання з передання належним чином засвідчених копій документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитними договорами, що, на думку заявника, свідчить про істотне порушення кредитором договору поруки та є достатньою підставою для розірвання договору №4Р13800Д/П від 20.10.2016.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку про наступне.

Згідно частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Пунктом 14 договору №4Р13800Д/П від 20.10.2016 поруки передбачено, що дострокове розірвання цього договору здійснюється за письмовою згодою сторін.

Статтею 654 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно з частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зазначеною правовою нормою законодавець поділяє підстави для розірвання договору у судовому порядку на законні та договірні. Так, підставами для розірвання договору, що випливають зі змісту закону є істотне порушення договору винною стороною та інші випадки, передбачені законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина 2 статті 651 Цивільного кодексу України).

Отже, приписи статті 651 Цивільного кодексу України пов'язують можливість розірвання договору у зв'язку з порушенням стороною його умов лише у разі, якщо внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття – "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу суддівського розсуду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 30.01.2018 по справі №908/491/17.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду у справі №924/522/17 від 13.02.2018.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем належними та допустимими доказами не доведено того, що невиконання відповідачем зобов'язань з передання копій документів, що підтверджують обов'язок боржника за кредитним договором, значною мірою позбавило Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛАЙК СІТІ" того, на що воно розраховувало при укладенні договору.

Також позивачем не надано суду доказів звернення до відповідача з вимогою надати документи, які підтверджують обов'язки боржника за кредитними договорами, а також доказів висловлення відповідачем відмови від передання таких документів.

Крім того, суд зауважує, що правова можливість задоволення позовної вимоги про розірвання договору у зв’язку з істотним порушенням другою стороною умов договору пов’язується також з наявністю шкоди, завданої цим порушенням другою стороною договору.

Однак, у суду відсутні підстави вважати, що Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛАЙК СІТІ" було завдано шкоду внаслідок непередання кредитором документів, що підтверджують обов’язки боржника за кредитними договорами.

Крім того, виходячи із змісту статтей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Проте, у даному випадку заявником не представлено суду належних та допустимих доказів виконання обов’язку боржника за кредитними договорами №4Р13800Д від 13.12.2013, №4Р13802И від 20.12.2013, №4Р14139И від 19.02.2014, №4Р15044И від 17.02.2015 в повному обсязі, що передбачений означеними правочинами.

Крім того, з приводу вимоги позивача про розірвання договору саме з 27.10.2016 суд зазначає, що частиною 3 статті 653 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Отже, означені вимоги позивача також не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Наразі, слід зауважити, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з пунктом 3 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії".). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного суду по справі №910/13407/17.

За таких обставин, з огляду недоведеність позивачем наявності підстав для розірвання договору поруки в судового порядку, позовні вимоги Товариства з обмеженої відповідальністю "ЛАЙК СІТІ" з підстав, заявлених у позовній заяві, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

З огляду на приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись статтями 73-74, 76-80, 86, 129, 232-233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛАЙК СІТІ” до Акціонерного товариства Комерційний банк “ПРИВАТБАНК” про розірвання договору поруки – відмовити.

2. Судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи, покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю “ЛАЙК СІТІ”.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 08.10.2018.

СУДДЯ                                                                                            В. В. ДЖАРТИ