ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/3737/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Рильової В.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Мангуст, ЛТД", м. Харків
про зобов'язання вчинити певні дії
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 довіреність № 08-11/3947/2-17 від 28.12.2017;

відповідача - ОСОБА_2 довіреність № б/н від 16.05.2018;

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року Харківська міська рада (позивач) звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Мангуст, ЛТД" (відповідач) про зобов'язання відповідача протягом трьох місяців із моменту вступу в законну силу рішення суду забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,7695 га по вул. Іванівській, 3 у м. Харкові та вчинити дії щодо реєстрації зазначеної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, посилаючись на невиконання відповідачем рішення органу місцевого самоврядування, зокрема стосовно забезпечення виготовлення та подання на затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою приведення розміру орендної плати у відповідність до вимог чинного законодавства.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 13.12.2017, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 у справі №922/3737/17, позовні вимоги задоволено частково. Зобов'язано відповідача забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,7695 га по вул. Іванівській, 3 у м. Харкові та вчинити дії щодо реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. В задоволенні позову в частині встановлення строків на виготовлення технічної документації із землеустрою та вчинення дій щодо реєстрації зазначеної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 06.06.2018 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 26.02.2018 та рішення Господарського суду Харківської області від 13.12.2017 у справі № 922/3737/17 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2018 для розгляду справи № 922/3737/17 визначено суддю Рильову В.В.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.07.2018 встановлено здійснювати розгляд справи № 922/3737/17 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

06 серпня 2018 року до суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Мангуст, ЛТД" на позовну заяву (вх. № 22559), в якому відповідач зазначив, що доводи позивача, викладені у позові не відповідають правовідносинам сторін по справі, є безпідставні та не обґрунтовуються з боку норм матеріального права. Так, зокрема, на думку відповідача, п. 4 рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 №1269/13, стосується орендарів земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні на підставі договорів оренди, укладених протягом 1994-1998 років та 1999-2003 років, та не відноситься до землекористувачів, що використовують земельну ділянку на праві тимчасового довгострокового користування землею, яким є відповідач по даній справі.

Відповідач також вказує на те, що позивачем обраний спосіб захисту порушеного права, який не відповідає частині 1,2 статті 14 ЦК України, у відповідності до якої цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій , вчинення яких не є обовязком для неї. За наявності договірних відносин, рішення однієї із сторін договору не може вносити зміни до прав та обов'язків сторін без внесення змін до договору у визначений законом спосіб.

Відповідач вважає посилання позивача на те, що фінансування виготовлення технічної документації із землеустрою має бути покладено на відповідача не передбачено умовами договору на право тимчасового користування землею № 2508 від 14.09.2001, а тому є безпідставним.

Крім того, за договором тимчасове користування землею здійснює відповідач, тобто він є фактичним володільцем, що виключає застосування механізму захисту права власності неволодіючого власника (позивача) шляхом пред'явлення негаторного позову, тому є безпідставними посилання позивача щодо триваючого правопорушення стосовно нього, як вододіючого власника.

Харківська міська рада 14.08.2018 подала до суду відповідь на відзив (вх. № 23379), в якому зазначає, що підставами для звернення позивача з позовом до суду є саме невиконання відповідачем рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 № 1269 та Закону України "Про Державний земельний кадастр".

Спір у даній справі обумовлений невиконанням відповідачем рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 №1269/13, яке є чинним, в установленому законом порядку не оскаржене, а тому в силу приписів статей 7, 140, 144 Конституції України, статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є обов'язковим для відповідача, як користувача земельної ділянки, що належить територіальній громаді міста Харкова, а отже обраний позивачем спосіб захисту - зобов'язання відповідача забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,7695 га по вул. Іванівській, 3, та вчинення дій щодо реєстрації зазначеної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, є ефективним способом захисту.

Невиконання рішення Харківської міської ради про від 25.09.2013 № 1269/13, відповідно до якого зобовязано орендарів земельних ділянок забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, на думку позивача, є триваючим правопорушенням.

Стосовно висновків, викладених в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.06.2018, з приводу того, що неможливо ототожнювати договір оренди землі та договір на право тимчасового користування землею, Харківська міська рада зазначає, що в даному випадку форма договору не має різниці, оскільки обовязковість внесення відомостей до Державного земельного кадастру передбачена Законом України "Про Державний земельний кадастр". Обовязок щодо внесення відомостей до Державного земельного кадастру не залежить від форми договору та виду користування землею.

Крім того, позивач вказує, що відповідно до статті 67 Закону України "Про землеустрій" фінансування органами місцевого самоврядування робіт, повязаних з виготовленням документації із землеустрою на окрему земельну ділянку, діючим законодавством не передбачено, а тому зазначені дії повинні здійснюватися землевласниками та землекористувачами. Таким чином, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, на підставі якої вносяться відомості про земельну ділянку до Державного земельного кадастру повинна бути виготовлена за рахунок відповідача.

Харківська міська рада також вважає, що задоволення позову без визначення терміну у який відповідач повинен забезпечити виготовлення технічної документації та зареєструвати зазначену земельну ділянку в Державному земельному кадастрі надасть останньому можливість взагалі не виконувати рішення суду, оскільки фактично такі вимоги є безстроковими без обмеження у часі виконання відповідачем своїх прямих обовязків як землекористувача щодо здійснення дій, направлених на виготовлення технічної документації із землеустрою та реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Ухвалою суду від 11.09.2018 підготовче провадження у справі № 922/3737/17 закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 вересня 2018 року.

Представник позивача, який брав участь в судовому засіданні 25.09.2018, позовні вимоги підтримував та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 25.09.2018 проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву Харківської міської ради. Крім того, під час попереднього розгляду справи Товариство з обмеженою відповідальністю фірми "Мангуст, ЛТД" просило суд застосувати наслідки спливу позовної давності, передбачені статтею 267 ЦК України (а.с.77-82). Разом з тим, в судовому засіданні 25.09.2018 представник відповідача не підтримав та просив не розглядати заяву щодо відмови в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строків позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово представників сторін, з'ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів позивача та заперечень відповідача фактичним обставинам справи, судом встановлено наступне.

14 вересня 2001 року на підставі рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.09.2001 № 1551 між Виконавчим комітетом Харківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мангуст ЛТД" укладено договір на право тимчасового користування землею № 2508 (Договір зареєстровано в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 17 вересня 2001 року за № 2508 виконкомом Харківської міської ради), за умовами якого Відповідач отримав в тимчасове користування земельну ділянку площею 0,7695 га, розташовану за адресою: м. Харків, вул. Іванівська, 3, строком до 01.12.2025 для експлуатації та обслуговування виробничих та складських приміщень.

Пунктом 2.1 договору передбачено плату за землю у вигляді земельного податку. Кадастровий номер земельної ділянки не визначений.

Рішенням Харківської міської ради від 03.07.2013 № 1209/13 затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013.

Згідно з пункту 1.1. вказаного рішення затверджено базову вартість одного квадратного метра земель міста Харкова у сумі 291,18 грн., яка отримана на підставі витрат на освоєння і облаштування території міста станом на 01.01.2013 та підлягає в подальшому індексації в порядку, встановленому законодавством України.

Пунктом 2 рішення встановлено, що це рішення вводиться в дію з моменту оприлюднення в установленому порядку, а нормативна грошова оцінка земель міста Харкова станом на 01.01.2013 застосовується з 01 січня 2014 року.

Пунктами 2 та 3 рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 №1269/13 "Про затвердження "Порядку впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станам на 01.01.2013" встановлено, що плата за землю на підставі даних Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013 вводиться в дію з 01.01.2014. Зміна нормативної грошової оцінки земель є підставою для внесення змін до договору оренди землі. Зміни до договорів оренди землі, пов'язані зі зміною розміру орендної плати, оформлюються додатковою угодою до договору оренди землі згідно з Порядком оформлення договорів оренди землі у місті Харкові.

Згідно з пунктом 2.2 Порядку впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2013, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 25.09.2013 № 1269/13, управління Держземагенства у м. Харкові Харківської області (на теперішній час відділ у м. Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області) надає інформацію про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки у формі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки згідно з чинним законодавством.

Відповідно до п. 4 рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 №1269/13 зобов'язано орендарів земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні на підставі договорів оренди, укладених протягом 1994-1998 років та 1999-2003 років, та які були передані у користування без проведення державної реєстрації цих земельних ділянок:

- укласти із розробниками документації із землеустрою договори на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) стосовно земельних ділянок, переданих їм у користування без проведення державної реєстрації таких земельних ділянок (без присвоєння їм кадастрового номеру);

- забезпечити складання та прийняття технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у строк, що не перевищує 2 календарних місяців з дня набрання чинності цим рішенням;

- не пізніше 31.12.2013 вчинити дії, спрямовані на подання складеної (розробленої) технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до Управління Держземагентства у м. Харкові для здійснення Державним кадастровим реєстратором державної реєстрації (із присвоєнням кадастрового номеру) земельних ділянок, переданих у користування без проведення їх державної реєстрації (в тому числі, у разі, коли відомості про земельні ділянки, право користування на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель);

- повідомити Департамент земельних відносин Харківської міської ради про здійснення державної реєстрації відповідної земельної ділянки із зазначенням присвоєного кадастрового номеру та долученням копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який було видано на підтвердження державної реєстрації земельної ділянки.

Пунктом 5 цього рішення Департамент земельних відносин міської ради зобов'язано попередити всіх землекористувачів (орендарів) земельних ділянок, реєстрація яких у Державному земельному кадастрі не здійснена, про необхідність приведення розміру плати за землю відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Харківської міської ради від 29.12.2012 № 960/12 затверджено Порядок оформлення договорів оренди землі у місті Харкові.

Відповідно до пункту 16.4 вказаного Порядку зміни до договору оренди землі, пов'язані зі зміною розміру орендної плати, оформляються додатковою угодою до договору оренди землі. Розмір орендної плати, передбачений договором оренди землі, підлягає перегляду у випадку, також зміни нормативної грошової оцінки землі.

На виконання рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 № 1269/13 щодо виготовлення технічної документації із землеустрою, Департаментом земельних відносин направлено відповідачу лист-попередження від 08.10.2013 №1750/0/225-13, в якому було повідомлено ТОВ "Мангуст, ЛТД" про необхідність в строк до 01.12.2013 забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); в строк не пізніше 31.12.2013 подати складену (розроблену) технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до Управління Держземагенства у м. Харкові для здійснення реєстрації земельної ділянки із присвоєнням кадастрового номеру; в строк до 01.01.2014 повідомити Департамент земельних відносин Харківської міської ради про здійснення державної реєстрації земельної ділянки та надати копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку на підтвердження державної реєстрації цієї земельної ділянки; в строк до 01.02.2014 привести розмір плати за землю відповідно до вимог чинного законодавства. Одержання вказаного листа підтверджується наявною в матеріалах справи копією повідомлення про отримання.

Позивач вважає, що до договору № 2508 про право тимчасового користування землею від 14.09.2001 (зареєстрованого 17.09.2001) повинні бути внесені зміни щодо розміру орендної плати, який визначається згідно з розрахунком розміру орендної плати, виконаного Департаментом земельних відносин на підставі витягу з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, який надається Управлінням Держземагенства у м. Харкові згідно рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 № 1269/13 Про затвердження Порядку впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станам на 01.01.2013.

Отже, внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру є обовязковим, оскільки після цього їй присвоюється кадастровий номер. Наявність реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі дає можливість отримати витяг про її нормативну грошову оцінку та розрахувати розмір орендної плати за землю і укласти угоду до договору про зміну розміру орендної плати за землю.

Враховуючи те, що відповідач до теперішнього часу не забезпечив виготовлення технічної документації із землеустрою, позивач просить суд зобов'язати ТОВ "Мангуст, ЛТД" протягом трьох місяців із моменту вступу в законну силу рішення суду забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,7695 га по вул. Іванівській, 3 у м. Харкові та вчинити дії щодо реєстрації зазначеної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, наведена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Згідно з частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з'ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

За змістом процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу. Тобто учасники справи - це суб'єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов'язання (боржник).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

З урахуванням наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "ОСОБА_2 проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Позивач, в обґрунтування позову про зобов'язання ТОВ "Мангуст, ЛТД" протягом трьох місяців із моменту вступу в законну силу рішення суду забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,7695 га по вул. Іванівській, 3 у м. Харкові та вчинити дії щодо реєстрації зазначеної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, посилається на рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 № 1269/13, яке у встановленому законом порядку не визнано незаконним та не скасоване, у зв'язку з чим є обов'язковим для виконання землекористувачами земельних ділянок, які отримали у користування земельні ділянки на підставі договорів, укладених протягом 1994 - 1998 років та 1999 - 2003 років.

Проте, як вже було зазначено судом, 14 вересня 2001 року між Виконавчим комітетом Харківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мангуст ЛТД" укладено договір на право тимчасового користування землею (Договір зареєстровано в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 17 вересня 2001 року за № 2508 виконкомом Харківської міської ради), за умовами якого Відповідач отримав в тимчасове користування земельну ділянку площею 0,7695 га, розташовану за адресою: м. Харків, вул. Іванівська, 3, строком до 01.12.2025 для експлуатації та обслуговування виробничих та складських приміщень.

Як вбачається з умов, укладеного між сторонами договору, останній за своєю правовою природою є договором тимчасового користування землею.

На час укладення спірного договору від 14.09.2001 (зареєстрованого 17.09.2001) суспільні відносини щодо тимчасового користування землею регулювалися Земельним кодексом України (у редакції, яка була чинною з 15.05.1992 по 31.12.2001), Законом України "Про оренду землі" від 06.10.1998, Законом України "Про плату за землю" від 03.07.1992.

Статтею 7 Земельного кодексу України 1992 року було передбачено існування права тимчасового користування землею, яке виступало як самостійний вид землекористування.

Отже, на момент укладення договору від 17.09.2001 чинним законодавством було передбачено можливість укладення як договору про право тимчасового користування землею, так і договору оренди як особливого виду договору користування землею. Зазначені два види договорів хоча і регулювали тотожні відносини у сфері землекористування, але мали суттєві відмінності.

Право довгострокового тимчасового користування землею та право довгострокового тимчасового користування землею на умовах оренди становили різні види договорів, на підставі яких громадяни та юридичні особи отримували різні за змістом види прав на земельні ділянки.

При цьому Конституційний Суд України в Рішенні у справі про постійне користування земельними ділянками від 22.09.2005 № 5-рп/2005 зазначив, що чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, у Земельному кодексі України не здійснено. Наведене свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалася як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з непереоформленням правового титулу (пункт 5.3 мотивувальної частини Рішення).

25 жовтня 2001 року прийнято та введено у дію з 01.01.2002 чинний Земельний кодекс України, а Земельний кодекс України у редакції від 13.03.1992 втратив чинність. На відміну від попереднього, чинний Земельний кодекс України не передбачає можливості набуття та здійснення такого права на землю як право тимчасового довгострокового користування землею, а містить положення про набуття та здійснення права оренди землі.

Водночас пунктом 7 розділу Х "Перехідні положення" чинного Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Отже, оскільки договір на право тимчасового користування землею № 2508 було укладено 14.09.2001 (зареєстровано 17.09.2001) строком на 24 роки, то на час введення у дію чинного Земельного кодексу України договір не втратив чинності, у зв'язку з чим Відповідач зберіг право тимчасового довгострокового користування землею, що виникло на підставі укладеного із Виконавчим комітетом Харківської міської ради договору.

Окрім того, з 01.01.2011 набрав чинності Податковий кодекс України і втратив чинність Закон України "Про плату за землю".

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Згідно з підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Відповідно до положень статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Отже, норми статті 288 Податкового кодексу України підлягають застосуванню до земельних правовідносин, заснованих на договорі оренди.

Оскільки договір на право тимчасового користування землею № 2508 було укладено 14.09.2001 (зареєстровано 17.09.2001), тобто після прийняття і введення у дію Закону України "Про оренду землі", є всі підстави вважати, що цей договір не є різновидом договору оренди землі і до нього не можуть застосовуватися як положення Закону України "Про оренду землі", так і положення статті 288 Податкового кодексу України (аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 15.03.2017 у справі № 910/26993/15).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 922/3065/17 .

Виходячи з вищенаведеної правової позиції, яку визначено Верховним Судом у даній справі, суд зазначає, що пунктом 4 рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 №1269/13 Про затвердження "Порядку впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станам на 01.01.2013" зобов'язано орендарів земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні на підставі договорів оренди, укладених протягом 1994-1998 років та 1999-2003 років, та які були передані у користування без проведення державної реєстрації цих земельних ділянок з метою реалізації Харківською міською радою, як орендодавцем, можливості щодо отримання витягів з технічної документації про нормативу грошову оцінку окремих земельних ділянок для визначення обґрунтованого розміру орендної плати за вказані земельні ділянки, зважаючи на те, що об'єктом оцінки є земельні ділянки з визначеною площею, межами, місцем розташування, зареєстровані у Державному земельному кадастрі: укласти із розробниками документації із землеустрою договори на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) стосовно земельних ділянок, переданих їм у користування без проведення державної реєстрації таких земельних ділянок (без присвоєння їм кадастрового номеру); забезпечити складання та прийняття технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у строк, що не перевищує 2 календарних місяців з дня набрання чинності цим рішенням; не пізніше 31.12.2013 вчинити дії, спрямовані на подання складеної (розробленої) технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до Управління Держземагентства у м. Харкові для здійснення Державним кадастровим реєстратором державної реєстрації (із присвоєнням кадастрового номеру) земельних ділянок, переданих у користування без проведення їх державної реєстрації (в тому числі, у разі, коли відомості про земельні ділянки, право користування на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель); повідомити Департамент земельних відносин Харківської міської ради про здійснення державної реєстрації відповідної земельної ділянки із зазначенням присвоєного кадастрового номеру та долученням копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який було видано на підтвердження державної реєстрації земельної ділянки.

Зі змісту вказаного рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 №1269/13 вбачається, що обов'язок щодо укладання із розробниками документації із землеустрою договорів на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) стосовно земельних ділянок; забезпечення складання та прийняття технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для здійснення Державним кадастровим реєстратором державної реєстрації (із присвоєнням кадастрового номеру) земельних ділянок, покладений саме на орендарів земельних ділянок, з якими укладені договори оренди землі, а не на користувачів, з якими укладені договори на право тимчасового користування землею.

Щодо посилань позивача на те, що згідно зі ст. 67 Закону України "Про землеустрій" фінансування органами місцевого самоврядування робіт, пов'язаних з виготовленням документації із землеустрою на окрему земельну ділянку, діючим законодавством не передбачено, а тому, зазначені дії повинні здійснюватися землевласниками та землекористувачами, тобто технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, на підставі якої вносяться відомості про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, повинна бути виготовлена за рахунок відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1,3,4 статті 67 Закону України "Про землеустрій" фінансування робіт із землеустрою здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, коштів юридичних осіб, громадян та інших джерел, не заборонених законом. На землях комунальної власності за рахунок коштів місцевих бюджетів фінансуються роботи із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, складання схем землеустрою, розроблення техніко-економічних обґрунтувань з використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, інвентаризації земель. Роботи із землеустрою можуть фінансуватися відповідно до укладених договорів за рахунок коштів громадян, юридичних осіб та інших джерел, не заборонених законом.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що фінансування робіт із землеустрою може здійснюватись з різних джерел, зокрема, за рахунок коштів громадян на підставі укладеного договору. Таким чином, стаття 67 Закону України "Про землеустрій" обумовлює лише можливість фінансування робіт із землеустрою, як за рахунок юридичних осіб та інших джерел, не заборонених законом, так і за рахунок коштів Державного бюджету України та місцевих бюджетів.

З матеріалів справи вбачається, що умови договору на право тимчасового користування землею № 2508 від 14.09.2001 (зареєстрованого 17.09.2001) не містять положень, за якими на Товариство з обмеженою відповідальністю фірми "Мангуст, ЛТД" покладений обов'язок укласти із розробниками документації із землеустрою договір на складання технічної документації із землеустрою та здійснити оплату отриманих робіт із землеустрою, а отже сторони не визначили та не дійшли згоди щодо особи, яка здійснює відповідні дії. Крім того, позивачем не доведено наявність між ним та відповідачем інших договірних зобов'язань, за якими на відповідача покладений відповідний обов'язок.

За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність посилань позивача на те, що виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,7695 га по вул. Іванівській, 3 у м. Харкові та реєстрація зазначеної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі мають здійснюватись саме за рахунок відповідача.

Крім того, як вже було встановлено судом вище, відповідач є тимчасовим користувачем земельної ділянки, а не орендарем, в той час, як п. 4 рішення Харківської міської ради від 25.09.2013 № 1269/13 зобов`язання із забезпечення виготовлення технічної документації покладено на орендарів земельних ділянок.

За змістом частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

За змістом частин 1, 2 статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з частиною першою статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правових актів.

Захист прав на землю врегульовано главою 23 Земельного кодексу України і саме дані положення законодавства підлягають застосуванню при вирішенні питання захисту права власника або користувача земельної ділянки.

Окрім того, норми статті 391 Цивільного кодексу України щодо захисту прав власника (негаторний позов) поширюються на володіючого власника, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності. Оскільки судом під час розгляду справи встановлено, що за спірним договором тимчасове користування землею здійснює відповідач, тобто є фактичним володільцем, це виключає застосування механізму захисту права власності неволодіючого власника (позивача) шляхом пред'явлення негаторного позову, тому суд також дійшов висновку щодо відсутності триваючого правопорушення стосовно позивача, як володіючого власника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Верховний Суд при розгляді спору з аналогічних правовідносин у постанові від 22.05.2018 у справі №922/3065/17 звернув увагу на те, що при задоволенні позову судами залишено поза увагою з'ясування механізму виконання судового рішення про зобов'язання особи протягом визначеного строку вчинити дії з забезпечення виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та зобов'язання його зареєструвати.

Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту - зобов'язання відповідача забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та вчинення дій щодо реєстрації зазначеної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі є неналежним, оскільки не може забезпечити реального та ефективного виконання судового рішення з тих підстав, що відповідач у справі не наділений правом виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та реєстрації зазначеної земельної ділянки, що свідчить про відсутність механізму його виконання, а отже задоволення позову не може призвести до відновлення прав позивача. Крім того, за умовами договору та приписами чинного законодавства на відповідача не покладено обов'язку щодо фінансування робіт із землеустрою, що має наслідком відмову в даному позові з заявлених підстав та за заявленими вимогами.

Суд враховує також правову позицію, висловлену ЄСПЧ при розгляді справи "Серявін проти України", а саме те, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 р.). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003 р.). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Зважаючи на вищевикладене та вимоги вищезазначених норм, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Щодо вимог постанови Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 922/3737/17 в частині правильного застосування законодавства про позовну давність, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рвшення. Враховуючи відмову відповідача від заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених статтею 267 ЦК України, суд залишає вказану заяву без розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 73, 74, 86, 129, 183, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Харківської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Мангуст, ЛТД про зобов'язання відповідача протягом трьох місяців із моменту вступу в законну силу рішення суду забезпечити виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,7695 га по вул. Іванівській, 3 у м. Харкові та вчинити дії щодо реєстрації зазначеної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі - відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 200,00 грн. залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 256 ГПК України та п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено 02.10.2018 р.

Суддя ОСОБА_3

справа № 922/3737/17