ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.09.2018 м. Ужгород Справа № 907/385/18

Господарський суд Закарпатської області у складі
головуючого судді Васьковського О.В.,
розглянувши матеріали справи №907/385/18,
за участю секретаря судового засідання Дергачової Ю.А.
за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ), м.Київ

до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , м.Мукачево

за участі третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача ОСОБА_1 , с.Зеленянка, Крижопільський район, Вінницька область

про стягнення суми 14896,61 грн. витрат, у відповідності до ст.ст.22,1166,1172,1187,1191 Цивільного кодексу України, ст.123,129 Господарського кодексу України

Представники:
від позивача - не з`явився

від відповідача - Пупена Т.А. (дов. б/н від 14.06.18р.)

від третьої особи - не з`явився

СУТЬ СПОРУ: стягнення суми 14896,61 грн. витрат у порядку регресу, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, у відповідності до ст.ст.22,1166,1172,1187,1191 Цивільного кодексу України, ст.123,129 Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 06.07.2018 року відкрито провадження у справі №907/385/18 в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 02.08.2018 року залучено до участі у справі №907/385/18 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 , с.Зеленянянка, Крижопільський район, Вінницька область.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 02.08.2018 року, 10.09.2018 року та 20.09.2018 року розгляд справи по суті відкладався, у зв`язку з наданням можливості відповідачу надати відзив по справі.

Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачем внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди виплачено відшкодування власнику автомобіля марки «Деу Нексыя», державний номер НОМЕР_2 , а тому позивачем в силу положень п.п. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" отримано право звернення із регресним позовом до власника транспортного засобу. Оскільки власником транспортного засобу «УРАЛ», державний номерний знак НОМЕР_3 , водія якого визнано винним у скоєнні ДТП, є Військова частина НОМЕР_1 , позивач вказує, що обов`язок з відшкодування шкоди в порядку регресу покладається на відповідача. Посилаючись на ст. 1172 ЦК України позивач вказує, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Зазначає, що покладення на військову частину НОМЕР_1 відповідальності нанесену їхнім військовослужбовцем підтверджується наявністю деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника/службовця, завданої шкоди, причинного зв`язку та вини), а також і спеціальними умовами, лише за наявності може бути застосована зазначена стаття. До таких спеціальних умов позивач відносить, зокрема: перебування водія ОСОБА_1 в трудових (службових) відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо; завдання шкоди під час виконання ОСОБА_1 своїх трудових (службових) обов`язків (виконання роботи, зумовленої трудовим договором чи контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, що доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу). У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача понесені витрати щодо слати страхового відшкодування в судовому порядку.

Відповідач у поданому 23.07.2018 року відзиві на позов з позовними вимогами не погоджується, що вмотивовує тим, що водій транспортного засобу «УРАЛ» вчинив ДТП у стані алкогольного сп`яніння, а пригода сталася без повідомлення про її настання відповідача. Незважаючи на те, що вказана пригода сталася за участю автомобіля, що належить військовій частині НОМЕР_1 , що фактично відображено у повідомленні про ДТП та у схемі ДТП, військову частину НОМЕР_1 не було повідомлено про подію жодним чином. Відповідач вказує, що про ДТП дізнався лише з позовної заяви ОСОБА_2 , тобто зі спливом фактично трьох років, незважаючи на те, що вказаний факт був відомий як ОСОБА_2 з 18.05.2018 року, так і позивачу з 21.05.2015 року, якому відшкодовано грошові кошти позивачем за пошкодження його автомобіля. Також, відповідач заперечує щодо складеного звіту про оцінку автомобіля, оскільки датою складання звіту є 18.05.2015 року , що як вважає, не відповідає дійсності, оскільки пройшло від цього дня більше шести тижнів. Крім того, заперечує щодо правильності складання звіту в частині повідомлення відповідача, що є на думку відповідача, суттєвим порушенням п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а також права відповідача та свідчить про неправомірність оцінки пошкоджень.

Відповідач стверджує, що не знав і не міг знати про вказану ситуацію, тобто військова частина НОМЕР_1 була позбавлена можливості вчасно встановити можливе порушення своїх інтересів з боку ОСОБА_1 , та підтвердити чи спростувати використання автомобіля відповідача водієм ОСОБА_1 на правовій основі, та встановити безпосередньо всі обставини, які б мали істотне значення для встановлення факту завдання шкоди під час виконання службових обов`язків, що не може відповідати дійсності, так як для покладення матеріальної відповідальності за завдану працівником шкоду на роботодавця згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України є доведеність перебування останніх у трудових відносинах та виконання особою, яку визнано винною, у цей час трудових обов`язків. Зазначає, що позовна заява не містить доказів виконання своїх трудових обов`язків під час вчинення ДТП ОСОБА_1 , який крім того, на момент вчинення ДТП перебував у стані алкогольного сп`яніння. Зауважує, що позивач навіть не спробував повідомити військову частину НОМЕР_1 про вказану ДТП, ні на дату скоєння, ні на дату виплати коштів. На підставі чого, відповідач вважає, що військова частина НОМЕР_1 не є належним відповідачем, так як ОСОБА_1 самовільно «вживав з побратимами алкогольні напої», тобто не виконував обов`язки військової служби, з чого випливає, що він сів за кермо автомобіля, та скоїв ДТП не виконуючи службових обов`язків.

У спростування доводів відповідача, наведених у відзиві на позов, позивач зазначає, що п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів містить альтернативну норму щодо виклику зацікавлених осіб при наявній такій потребі, а не містить такий обов`язок; позивач взагалі не був учасником огляду автомобіля, який пошкоджено внаслідок ДТП та не володіє інформацією щодо виклик /невиклик будь-яких осіб для його огляду; законодавство України не містить жодної норми по відповідальності за недотримання п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а тому якщо Військова частина НОМЕР_1 пов`язує відсутність її повідомлення про огляд пошкодженого автомобіля із підставою для відмови у позові, то такої підстави Законом України не передбачено. Позивач, заперечуючи доводи відповідача, також зазначає, що в матеріалах справи міститься Звіт №50 від 10.07.2015р. У даному звіті міститься сам звіт, калькуляція, Протокол огляду транспортного засобу, фото-таблиці та свідоцтва експерта, міститься схема ДТП та її зворотній бік із переліком пошкоджень зафіксованих працівниками поліції на місці ДТП. Позивача зауважує, що Військова частина НОМЕР_1 процесуально не позбавлена права клопотати суд про призначення судової авто товарознавчої експертизи, проте по таке клопотання є відсутнім у матеріалах справи. Зважаючи на вище викладені обставини, позивач вважає заперечення Військової частини НОМЕР_1 в цій частині абсолютно безпідставними, та маючи на меті лише тільки бажання уникнути відповідальності. Стосовно доведеності наявних службових відносин ОСОБА_1 із військовою частиною НОМЕР_1 позивач вказує, що Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2015 року судом було встановлено, що ОСОБА_1 був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 . Крім того, відповідно до витягу з наказу №155 від 23.07.2015р. ОСОБА_1 був звільнений від служби лише тільки 23.07.2015р., проте ДТП було скоєне 18.05.2015р., тобто ще до звільнення із служби військовослужбовця ОСОБА_1 .

Враховуючи той факт, що відповідно до Постанови Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2015р. судом було встановлено, що ОСОБА_1 в момент ДТП був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , при цьому відповідно до зворотного боку схеми місця ДТП працівниками поліції було встановлено, що власником автомобіля «УРАЛ» д.н.з. НОМЕР_3 була також військова частина НОМЕР_1 , а тому є підстави вважати що ОСОБА_1 на момент ДТП дійсно перебував на службі у військової частини НОМЕР_1 , та у останньої виникає обов`язок матеріальної відповідальності за завдану шкоду військовослужбовцем ОСОБА_1 .

У зв`язку з наведеним позивач вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повновму обсязі.

Третя особа письмові пояснення щодо позову та відзиву на позов, у відповідності до ст.168 Господарського процесуального кодексу України не подала, у судове засідання на виконання вимог ухвали суду від 02.08.2018 року, 10.09.2018 року та 20.09.2018 року не з`явилася.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

У судовому засіданні 28.09.2018 року, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали справи, суд встановив:
Моторне (транспортне) страхове бюро України (позивач) звернулося з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (відповідача) про стягнення регресної виплати в розмірі 14896,61 грн. грн.

Згідно з постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2015 року у справі №303/3216/15-п 18.05.2015 року біля 18:00 год. в м. Мукачево по вул. І. Франка, ОСОБА_1 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом УРАЛ реєстраційний номер НОМЕР_3 , виконуючи маневр повороту ліворуч, не надав перевагу в русі автмобіля марки «Дейво Нексія» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався на зустріч по головній дорозі, під керуванням ОСОБА_2 , чим порушив пункт 2.9 А та 11.3 ПДР України. ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст..ст. 124, 130 КУпАП визнав повністю та підтвердив обставини відображені у протоколі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Вказаною постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.04.2016 у справі №752/20785/15-п, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст. 124,130 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Внаслідок зазначеної ДТП транспортний засіб «Деу Нексія» реєстраційний номер НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на дату скоєння ДТП застрахована не була.

21.05.2015 водій автомобіля «Деу Нексія» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_2 звернувся до МТСБУ (позивача) з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду.

Також, 21.05.2015 водієм автомобіля «Деу Нексія» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_2 подано до МТСБУ заяву про виплату страхового відшкодування.

Згідно із Звітом №50 від 10.07.2015 про оцінку автомобіля DAEWOO NEXIA 1,5GL номерний знак НОМЕР_2 визначено, вартість матеріального збитку , завданого вказаному автомобілю внаслідок ДТП станом на 18.05.2015 р. становить 16075,93 грн.

Згідно із наказом МТСБУ №4582 від 14.09.2015 року, позивачем вирішено здійснити виплату ОСОБА_2 14896,61 грн. за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 18.05.2015 року.

Позивачем здійснено виплату ОСОБА_2 страхове відшкодування у повному обсязі в розмірі 14896,61 грн., що підтверджується платіжним дорученням №4582рв від 15.09.2015 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що виплативши страхове відшкодування особі, якій завдано шкоду внаслідок настання 18.05.2015 року страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, позивач в силу положень п.п. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" отримав право звернення із регресним позовом до власника транспортного засобу.

Проаналізувавши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з наступних підстав.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно із п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Застосування цього способу захисту здійснюється і в позадоговірних зобов`язаннях (гл. 82 ЦК), якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду, призведено до збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Факт наявності вини ОСОБА_1 вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 18.05.2015 року, підтверджується постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2015 року у справі №303/3216/15-п, самим ОСОБА_1 визнана в ході розгляду вказаної адміністративної справи.

Також, у постанові Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2015 року у справі №303/3216/15-п встановлено, що автомобіль «УРАЛ», державний номерний знак НОМЕР_3 , належить Військовій частині НОМЕР_1 , а ОСОБА_1 на час дорожньо-транспортної пригоди перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 .

Зазначені вище обставини відповідачем не заперечуються, однак заперечується факт виконання службових обов`язків ОСОБА_1 на час дорожньо-транспортної пригоди. Відповідач зазначає, що звертався до третьої особи- ОСОБА_1 з листом №3/1-05/25694 від 15.09.2018 року про необхідність відшкодування завданої шкоди внаслідок скоєння ДТП з вини третьої особи, однак такий лист проігнорований третьою особою та залишений без відповіді.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України", організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Згідно із ч. 2 ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України", земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 1 ст. 133 Господарського кодексу України. основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 Господарського кодексу України, правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Як підтверджено матеріалами справи, автомобіль «УРАЛ», державний номерний знак НОМЕР_3 , належить Військовій частині НОМЕР_1 .

Цивільно-правова відповідальність власника даного автомобіля, як зазначено відповідачем, не застрахована. Протилежного судом не встановлено.

Відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду завдану їхнім працівником під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно пункту 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В силу наведених положень законодавства, відповідальність за шкоду, заподіяну автомобілю «Деу Нексія» реєстраційний номер НОМЕР_2 , має нести відповідач як юридична особа, з винних неправомірних дій водія якої сталася ДТП, оскільки цивільно-правова відповідальність осіб, що користуються автомобіль «УРАЛ», державний номерний знак НОМЕР_3 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб, на момент ДТП застрахована не була.

При цьому, наявності вини ОСОБА_1 вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 18.05.2015 року, підтверджується постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2015 року у справі №303/3216/15-п, самим ОСОБА_1 визнана в ході розгляду вказаної адміністративної справи та у відповідності до ст. 75 ГПК України повторного доведення не потребує.

Доводи відповідача щодо необхідності встановлення факту перебування водія в службових та трудових відносинах з відповідачем та факту виконання ним службових обов`язків під час скоєння ДТП, а також порушення п.5.2 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», а саме неповідомлення відповідача про огляд пошкодженого автомобіля, - судом відхиляються, оскільки такі обставини не входять до предмету доказування в даній справі.

Водночас, суд зауважує, що відповідачем у відповідності до ст.ст. 74 ГПК України, жодних доказів у спростування перебування ОСОБА_1 у службових відносинах з відповідачем чи доказів у підтвердження вчинення вказаною особою ДТП поза виконанням службових обов`язків не подано та судом в ході розгляду даної справи не встановлено.

Крім того, вказані обставини встановлювались в ході розгляду адміністративної справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення ДТП та підтверджуються постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.06.2015 року у справі №303/3216/15-п та матеріалами зазначеної справи (Протокол огляду транспортного засобу, фото-таблиці та свідоцтва експерта, міститься схема ДТП та її зворотній бік із переліком пошкоджень зафіксованих працівниками поліції на місці ДТП).

Водночас, відповідач не заперечує того факту, що транспортний засіб «УРАЛ» д.н.з НОМЕР_3 дійсно на момент ДТП був власністю військової частини, а тому суд зазначає, що безпосередньо нормою спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлена відповідальність саме власників транспортних засобів, відповідно до якої МТСБУ звернулось до суду із даним позовом.

За таких обставин, суд констатує, що відповідач - Військова частина НОМЕР_1 є відповідальною за відшкодування позивачу понесених ним збитків.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Питання про відповідальність за шкоду, заподіяну при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожного із їх володільців перед іншим з них, вирішується за наступними правилами: шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого - відшкодовується винним; при наявності лише вини володільця, якому заподіяна шкода, вона йому не відшкодовується; при наявності вини обох володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди - жоден з них не має права на відшкодування (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди").

Матеріалами справи також підтверджено розмір страхового відшкодування в сумі в розмірі 14896,61 грн., що сплачений позивачем водію автомобіля «Деу Нексія» реєстраційний номер НОМЕР_2 згідно із платіжним дорученням №4582рв від 15.09.2015 року. Розмір понесених позивачем витрат відповідачем не оспорений. Доводи ж відповідача щодо недотримання п.5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів не спростовують визначеного розміру страхового відшкодування.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не було надано суду жодних доказів в спростування заявлених позивачем вимог.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача суми 14896,61 грн. - витрат у порядку регресу, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, у відповідності до ст.ст.22,1166,1172,1187,1191 Цивільного кодексу України, ст.123,129 Господарського кодексу України, підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно з ст.129 ГПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 1762,00 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 4, 27, 42, 46, 75-79, 99, 129, 169-170, 202, 222, 237-240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В :
позов задовольнити повністю.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 , ( АДРЕСА_1 , код ЄДРЮОФОПтаГФ НОМЕР_4 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 8, код ЄДРЮОФОПтаГФ 21647131) суму 14896,61 грн. (Чотирнадцять тисяч вісімсот дев`яносто шість гривень 61 коп.)- витрат у порядку регресу, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, а також суму 1762,00 грн.(Одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ.

Рішення суду набирає законної сили і підлягає обов`язковому виконанню на території України в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку ст.256 Господарського процесуального кодексу України до Львівського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 08.10.18.

Суддя О.В. Васьковський