ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18 вересня 2018 р. Справа № 903/445/18

Суддя господарського суду Волинської області Дем'як В. М., за участю секретаря судового засідання Ведмедюка М. П., розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Оснастка, Волинська область, м. Нововолинськ

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Волинська область, м. Нововолинськ

про стягнення 20182,87 грн.

за участю представників-учасників справи:

від позивача: ОСОБА_2 - довіреність № 10/174 від 18.06.2018р.

від відповідача: ОСОБА_1 -довіреність № 3076від 25.10.2016р.

Встановив: Позивач - Публічне акціонерне товариства Оснастка звернувся до господарського суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 20182,87 грн. з них: 16791, 84 грн. заборгованості з орендної плати, 2484,27грн. - 30% річних, та 906,76 грн. - пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору оренди частини стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям за №10-10/16 від 01.01.2016р.

Ухвалою суду Волинської області від 26.06.2018 суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, справу розглядати за правилами загального позовного провадження із підготовчої стадії .

Ухвалою суду від 17.07.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20.08.2018р.

Ухвалою суду від 20.08.2018р. оголошено перерву в засіданні до 18.09.2018р.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує з підстав викладених у позовній заяві та просить суд задоволити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні подав,

-лист ВАТ «Оснастка» за вих. №10/400 від 17.11.2016р., який адресований Підприємцю ОСОБА_1 з якого вбачається, що ВАТ «Оснастка» відмовилась продовжувати термін дії договору оренди №10-10/16 від 01.01.2016р., який закінчується 31.12.2016р. та останній направив підписані і скріплені печаткою 2 примірники угоди про розірвання договору №10-10/16 від 01.01.2016р.

-лист ФОП ОСОБА_1 від 27.12.2016р., який адресований виконавчому директору ВАТ «Оснастка» ОСОБА_3 в якому вказано, що у відповідь на лист №10/400 від 17.11.2016р. повідомив про згоду на недоцільність продовження договору оренди № 10-10/16 від 01.01.2016р.

Представник відповідача в судовому засіданні просить суд відмовити в позові, як безпідставно заявленому.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд встановив наступне.

01.01.2016р. між ВАТ «Оснастка» (орендодавець, позивач) та підприємцем ОСОБА_1 (орендар, відповідач) укладено договір №10-10/16 на виконання якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове володіння частину стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям для заняття підприємницькою діяльністю. Адреса за якою знаходиться обєкт оренди вул. Луцька, 25. Загальна площа частини стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям, що орендується становить 180,0 м. кв. Стан частини стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям, що передається в орендне користування, визначений в акті прийому-передачі.

1 березня 2016 року між Відкритим акціонерним товариством Оснастка та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди № 10-10/16 від 01.01.2016р., згідно якої сторони прийшли до взаємної згоди змінити п. 5.1. розділу 5 та викласти його у наступній редакції: 5.1. Розмір орендної плати за базовий (березень) місяць за 1 кв.м. частини стоянки автомобілів з асфальтовим покриттям становить 26,84грн.

Згідно п. 2.1 до договору оренди сторони визначили, що частина стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям, що орендується, надається орендарю для розміщення павільйону шиномонтажу.

Пунктом 3.1 договору сторони встановили, що приміщення, що орендується, вважається переданим орендарю з моменту підписання акту прийому-передачі.

Відповідно до п. 4.2 договору передбачено, що у разі коли за місяць до закінчення дії договору однієї із сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається продовженим на аналогічній термін.

Згідно п. 5.2 договору орендна плата здійснюється грошовими коштами на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 5 числа поточного місяця.

Відповідно до п. 9.1 договору оренди орендар несе наступну відповідальність за даним договором у випадку прострочення по сплаті орендних платежів нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент проведення розрахунків та 30% річних від простроченої суми за кожен день прострочення.

На виконання умов договору, позивач виставляв відповідачу рахунки на оплату: за №130 від 15.03.2017р. на 5514,48 грн.,№236 від 16.05.2017р., №187 від 19.04.2017р. (а.с. 12-14) за період з 15.03.2017р. по 16.05.2017р. проте, останній їх не оплатив.

Отже, за доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо несвоєчасної та повної орендної плати в період з березня по травень 2017р., що стало підставою виникнення у відповідача заборгованості у розмірі 16 791,84 грн. за договором № 10-10/16.

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що договір оренди частини стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям за №10-10/16 від 01.01.2016р., був укладений позивачем без належних на те повноважень і без дотримання відповідної форми. Крім того, доводить, що строк дії договору сторонами припинено в підтвердження долучив до матеріалів справи, лист позивача за №10/400 від 17.11.2016р., та лист відповідача від 27.12.2016р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення договору оренди за №10-10/16 від 01.01.2016р. між сторонами згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки з оренди.

Правове регулювання оренди (найму) визначено ст.ст. 759-763 Цивільного кодексу України, та ст. 284 Господарського кодексу України.

Оскільки, між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України, як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Як уже зазначалось вище, між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини з оренди частини стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям на підставі укладеного договору №10-10/16 від 01.01.2016р. в силу статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Стаття 765 Цивільного кодексу України встановлює, що наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Відповідно до частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.610, ч.1 ст.612 ЦК України).

За загальним правилом строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Договір набуває чинності з моменту його укладення. Зазначене положення закріплене частинами 1, 2 статті 631 Цивільного кодексу України.

Як слідує з матеріалів справи, сторони обумовили строк дії договору оренди про, що вказали у п. 4.1 договору, який вступає в дію з 01.01.2016р. і діє до 31.12.2016р.

Згідно п. 4.2 договору сторони передбачали, що у разі коли за місяць до закінчення дії договору однієї із сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається продовженим на аналогічний термін.

Згідно листа позивача - ВАТ «Оснастка» за вих. №10/400 від 17.11.2016р., який адресований Підприємцю ОСОБА_1 вбачається, що позивач відмовився продовжувати термін дії договору оренди №10-10/16 від 01.01.2016р., який закінчується 31.12.2016р., та направив підписані і скріплені печаткою 2 примірники угоди про розірвання договору №10-10/16 від 01.01.2016р.

Разом з тим, ФОП ОСОБА_1 направив лист від 27.12.2016р. на адресу позивача в якому вказав про згоду на недоцільність продовження договору оренди № 10-10/16 від 01.01.2016р., даний лист отриманий секретарем ПАТ «Оснастка» ОСОБА_4 26.12.2016р., про що свідчить підпис останньої.

Отже, строк дії договору оренди частини стоянки для автомобілів з асфальтним покриттям за №10-10/16 від 01.01.2016р. закінчився 31.12.2016р. добровільно сторонами про, що дане погодження викладено у формі визначеній у п. 4.2 даного договору оренди .

За таких обставин правові підстави для стягнення з відповідача орендної плати за період з березня по травень 2017р., тобто коли договір закінчився свою дію, відсутні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оскільки, матеріали справи не містять, а позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставини на які він посилався, як на підставу своїх вимог, чи на спростування наведених вище висновків, суд на підставі наявних у матеріалах справи доказах та з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, вважає заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, дійшовши висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 16 791,84 грн., відсутні підстави для стягнення з відповідача пені та 30 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати орендних платежів.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови в позові, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення

складено 25.09.2018р.

Суддя В. М. Дем`як