РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.09.2018Справа № 910/9678/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Зінчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м. Київ, пров. Несторівський, буд. 3-5) в особі структурної одиниці Нафтогазвидобувного управління "Чернігівнафтогаз" (17500, Чернігівська область, м. Прилуки, вул. Вокзальна, 1)

до Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" (02092, м. Київ, вул. Алма Атинська, буд. 37)

про визнання договору в частині недійсним

Представники учасників справи:

Від позивача: Чернецький В.В. - предст. за дов.;

Від відповідача: Норець Н.О. - предст. за довір.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

23.07.2018 до господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" з вимогами до Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" про визнання п. 11.2 та п. 11.3 Договору № 3/168-VI від 17.11.2017 недійсними.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що п.п. 11.2, 11.3 укладеного між сторонами Договору №3/168-VI від 17.11.2017 не відповідають нормам ст. 71 Статуту залізниць, п. 3.4 Правил обслуговування під'їзних колій та ч. 4 ст. 307 Господарського кодексу України, у зв'язку з чим повинні бути визнані недійсними.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.07.2017 вирішено здійснювати розгляд справи № 910/9678/18 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.09.2018 року.

13.08.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

30.08.2018 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив, обґрунтовуючи свою позиції тим, що спірний договір не порушує прав позивача та положень чинного законодавства, а при його укладенні сторони керувались принципом свободи договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.09.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/9678/18 до судового розгляду по суті на 19.09.2018 року.

В судовому засіданні 19.09.2018 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 19.09.2018 року, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.11.2017 року між позивачем (Замовник) та відповідачем (Виконавець) укладено договір №3/168-VI (далі - Договір).

Вказаний договір містить дві дати підписання 01.11.2017 року та 17.11.2017 року. Оскільки, позивач вказав 17.11.2017 року та вказана дата не заперечується відповідачем, суд дійшов висновку, що датою укладення договору №3/168-VI є саме 17.11.2017 року.

У відповідності до умов даного договору Виконавець зобов'язувався надати Замовнику послуги з перевезення вантажів залізничним транспортом та послуги, пов'язані з перевезенням вантажів залізничним транспортом щодо надання яких виникає технологічна необхідність у Замовника, а Замовник зобов'язувався провести розрахунки за надані послуги на умовах цього договору (п.1.1. Договору).

Відповідно до п.1.3 Договору, послуга з перевезення вантажів передбачає переміщення вантажів у залізничних вагонах та іншого рухомого складу, які надійшли на адресу Замовника з передавальних колій №1,2,3,4а станції Сортувальна Виконавця на залізничну колію № 20 до місць навантаження-вивантаження Замовника та у зворотному напрямку до станції Сортувальна Виконавця.

Послуга користування тепловозом (маневрова робота) передбачає проведення локомотивом Виконавця маневрових робіт, що не є складовими процесу перевезення вантажів. До такої послуги відносяться: перестановка вагонів з одного вантажного фронту на інший, переміщення вагонів на вантажному фронті, переміщення вагонів на вагонні ваги та/або для дозування, прибирання вагонів після зважування на вагонних вагах та/або дозування, у випадках, коли навантаження або вивантаження виконується в присутності локомотива Виконавця, подача стислого повітря від локомотива Виконавця, підбирання вагонів у певному порядку, повторне виконання робіт із тими ж вагонами, інша маневрова робота з вагонами (п. 1.4. Договору).

Згідно з п.5.1. розділу 5 Договору вартість послуг встановлюється у відповідності з вимогами Закону України «Про ціни та ціноутворення» та відображається в Додатку №1 «Протокол погодження договірних цін/тарифів, який є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п. 5.4 Договору Сторони, які його підписали, встановили Виконавець має право на перегляд вартості послуг у разі: зміни технологічних або зовнішніх економічних умов, нормативно-правових актів, що регулюють питання ціноутворення, тарифної політики залізничного транспорту України; зміни ціноутворюючих факторів вартості послуг, значного коливання обсягів наданих послуг. Перегляд вартості Послуг здійснюється шляхом укладання Сторонами додаткової угоди до цього Договору, скріпленої підписами уповноважених осіб та печатками обох сторін.

Згідно з п. 11.2. Договору, при зміні вартості послуг Виконавець повідомляє Замовника не пізніше ніж за 20 календарних днів, до дати їх впровадження з наданням Замовнику Додаткової угоди для погодження та підписання в установленому порядку.

У разі невиконання Замовником п.11.2 цього Договору Виконавець призупиняє дію цього Договору в день закінчення терміну підписання Додаткової угоди, про що письмово повідомляє Замовника (п. 11.3. Договору).

Відповідно до п. 11.6. договору він набирає чинності з 01.11.2017 року і діє до 31.08.2018 року включно. На підставі п. 3 ст. 631 ЦК України сторони домовились, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли з 01.09.2017 року.

28.02.2018 року сторони уклали додаткову угоду №2 до договору №3/168-VI від 01.09.2017 року, яка фактично є додатковою угодою до договору №3/168-VI від 17.11.2017 року, що підтверджується сторонами.

Вказаною додатковою угодою сторони погодили підвищити тарифи на послуги по договору №3/168-VI від 17.11.2017 року.

Спір виник, оскільки, позивач вважає, що пункти 11.2 та 11.3 Договору є такими, що суперечать законним інтересам НГВУ «Чернігівнафтогаз» в зв'язку з тим, що зазначені пункти договору в розумінні статті 16 Цивільного кодексу України, позбавляють товариство права на звернення до суду у разі незгоди з проектом додаткової угоди про збільшення тарифів, що дозволяє. на його думку, відповідачу встановлювати ціну договору в односторонньому порядку, без будь-якого економічного обґрунтування, що пояснюється наступним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Позивачем оспорюється дійсність договору №3/168-VI від 17.11.2017 року.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Істотними умовами договору перевезення вантажу є предмет, ціна та строк договору.

Судом встановлено, що спірний договір містить всі необхідні умови, визначені положеннями чинного законодавства, відтак, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов. Зміст зазначених правочинів не суперечить законодавству України та актам прийнятих відповідно до нього, не суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Більш того, нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд відзначає, що спірний договір підписаний позивачем без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження ним всіх умов, які містяться в таких договорах.

Таким чином, за змістом вказаних норм, сторони є вільними в укладенні договору, а тому правомірно на власний розсуд встановили умови договору, які, як встановлено судом, не суперечать положенням чинного законодавства.

Водночас, матеріали справи не містять доказів звернення позивача в період дії спірного договору до відповідача з проханням внести зміни/доповнення до договорів або надати будь-які роз'яснення щодо умов, пунктів такого договору, тощо.

Крім того, без зауважень також підписана і додаткову угоду №2 від 28.02.2018 року, якою сторони погодили підвищити тарифи на послуги по договору №3/168-VI від 17.11.2017 року.

Також, позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що положення спірного договору суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, або укладення його шляхом введення в оману.

Водночас, судом встановлено, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим положеннями статті 203 ЦК України.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, те, що позивачем не доведено правомірності своєї позиції та враховуючи необґрунтованість заявленого позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» в особі структурної одиниці Нафтогазвидобувного управління "Чернігівнафтогаз" відмовити повністю.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Згідно з підпунктом 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147- VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 01.10.2018 року.

СуддяМ.Є. Літвінова