ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.09.2018 м. Ужгород Справа № 907/709/17

Господарський суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Ушак І.Г.

за участі секретаря судового засідання Лазар С.Л.

у відкритому судовому засіданні розглянув справу

за позовом публічного акціонерного товариства ВіЕс Банк, м. Львів (далі позивач, банк)

до малого підприємства Нова, м. Мукачево (далі - відповідач-1, позичальник)

та до товариства з обмеженою відповідальністю Ківін, с. Кольчино Мукачівського району (далі - відповідач-2, поручитель)

про стягнення солідарно 5499,25 доларів США заборгованості по процентах та 26 907,61 грн. пені (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог)

за участю представників:

позивача не зявився

відповідача-1 не з'явився

відповідача 2 - не з'явився

Позивач первісно звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідачів як солідарних боржників - відповідача-1 як позичальника за кредитним договором № KU007143 від 06.12.10 та відповідача-2 як поручителя за договором поруки № KU007143/S-6 від 03.10.12 - суми заборгованості за кредитним договором, яка станом на 7.09.17 становила суму 25734,73 дол. США (16893,00 дол. США заборгованості по кредиту, 8841,73 дол. США заборгованості по процентах) та 80714,37 грн. пені.

У ході судового провадження позивач зменшував позовні вимоги у звязку з частковими погашеннями кредитної заборгованості. Заявою від 15.08.2018р. № 42/583 вчергове зменшив розмір позовних вимог та наполягає на стягненні заборгованості на суму 5 499,25 дол. США, що нарахована за користування кредитними коштами за період з червня 2015р. по 30.01.18 (дата погашення основного боргу) та 26 907,61 грн. пені, нарахованої за несвоєчасне повернення процентів за період з 15.02.18 по 14.08.18.

Наведені суми є предметом спору у даній справі, на стягненні яких наполягає представник позивача у ході судового рогляду.

Відповідач-1 та його представник у ході судового розгляду справи проти позову заперечує, зокрема, з підстав, наведених у письмових додаткових поясненнях від 17.08.18. Вважає, що нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування визначеного п. 1.3 кредитного договору - після 06.12.13, є неправомірним, натомість правильним є нарахування процентів у порядку визначеному приписами ст. 625 ЦК України (3 % річних). Посилається при цьому на правові висновки ОСОБА_1 Верховного Суду викладені у постанові від 28.03.18 у справі № 444/9519/12

Крім цього, наполягаючи на застосуванні позовної давності до спірних відносин, вважає, що такі нарахування є правомірними за період 3 роки до звернення до суду, тобто з вересня 2014р. по вересень 2017р. З урахуванням боргу за кредитом на суму 16893 дол. США сума процентів нарахованих за цей період в розмірі 3 % становить 1528,70 дол. США. Відповідач у квітні 2018р. сплатив позивачеві проценти за кредитом на суму 1600 дол. США, чим вважає повністю погашеною заборгованість за процентами. Проти вимог позивача по пені відповідач заперечує, посилаючись на неправомірність її нарахування після спливу шестимісячного строку від дня, коли зобовязання за кредитним договором мало бути виконаним - після 06.12.13, та на сплив строку позовної давності щодо цих вимог.

Відповідач-2 та його представник у ході судового розгляду проти позову заперечує, посилаючись на припинення договору поруки, оскільки кредитор позивач у справі не предявив вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання (06.12.13). Посилання на провадження у цивільній справі № 303/7705/13-ц як на обставину переривання строку позовної давності вважає безпідставним, оскільки провадження у зазначеній справі закрито через порушення правил підсудності.

Вивчивши матеріали справи та заслухавши у ході судового розгляду пояснення представників позивача, відповідачів-1, 2,

суд встановив:

06.12.10 позивач банк - та відповідач-1 позичальник - уклали кредитний договір № KU007143 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у формі моновалютної кредитної лінії з лімітом кредитування 75000,00 дол. США строком на 36 місяців до 6.12.13 на поновлювальній основі на умовах часткового погашення згідно графіку зменшення ліміту для поповнення обігових коштів, надання коштів здійснюється банком окремими частинами (траншами), а позичальник зобов'язався повернути банку отриманий транш у повному обсязі в строк та у порядку встановлених договором; сплатити проценти за користування кредитом у розмірі та порядку встановлених договором

Умовами договору (п. 1.4) визначена плата за користування кредитом у розмірі у розмірі ставки ЗМ LIBOR + 7 % річних, додатковою угодою до кредитного договору № 1 від 3.10.12 встановлено проценти за користування кредитом розмірі ставки ЗМ LIBOR + 9 % річних, а в разі виникнення прострочення по кредиту або процентах + 12 %.

Пунктом 5.2.12 кредитного договору передбачено, що позичальник зобовязаний повністю повернути всі отримані по кредитній лінії транші та сплатити нараховані проценти, а також можливі пеню та штрафні санкції незалежно від строку виконання зобовязання у випадку утворення у позичальника простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами невиконання позичальником графіку зменшення ліміту кредитної лінії.

Умовами договору (п. 6) передбачена відповідальність сторін, зокрема, позичальника шляхом сплати за кожен календарний день прострочення виконання зобовязань за договором повернення траншу, сплату процентів - пені, у відсотках річних від суми простроченого платежу, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня.

3.10.12р. банк як кредитор та відповідач-2 як поручитель - уклали договір поруки № KU007143/S-6 (далі договір поруки), за умовами якого поручитель зобовязався відповідати перед кредитором солідарно з позичальником відповідачем-1 - за виконання зобовязань за кредитним договором № KU007143 від 06.12.10 року та додаткової угоди №1 до нього щодо сплати заборгованості по кредиту (основний борг), процентах за користування кредитними коштами, комісії та штрафні санкції (п.п. 1.1, 1.2).

Згідно з пунктом 2.4 договору поруки, поручитель зобовязався у повному обсязі виконати зобовязання боржника, визначені у п.п. 1.1, 1.2 договору впродовж 5-ти (пяти) банківських днів з моменту отримання вимоги від кредитора шляхом перерахування суми заборгованості боржника.

У ході судового розгляду матеріалами справи та з пояснень учасників процесу встановлено, що банк виконав взяті на себе зобовязання за кредитним договором та надав кредитні кошти відповідачеві-1, який своїх зобовязань за договором у повному обсязі не виконав. У звязку з наведеним, станом на 7.09.17 заборгованість відповідача-1 перед банком становила: 16893,00 дол. США заборгованості по кредиту, 8841,73 дол. США заборгованості по процентах, з позовом про стягнення якої з відповідачів як солідарних боржників, а також пені на суму 80714,37 грн., позивач звернувся до суду.

Факт наявності заборгованості за кредитом станом на час звернення до суду на заявлену суму 16893,00 дол. США визнається відповідачами у справі.

Усіма учасниками процесу визнається також, що відповідач-1 у ході судового процесу вживав заходи щодо погашення кредитної заборгованості і 31.01.18 борг у сумі 16893,00 дол. США було погашено; 18.04.18 відповідач-1 згідно квитанції № 339607 сплатив позивачу суму 1600 дол. США із зазначенням призначення платежу «повна оплата відсотків кредиту» за кредитним договором та договором поруки.

Спірними у даній справі залишилися питання стягнення нарахованих позивачем процентів за користування кредитними коштами за період з червня 2015р. по 30.01.18 (дата погашення основного боргу) на суму 5 499,25 дол. США та пені нарахованої позивачем за несвоєчасне повернення процентів за період з 15.02.18 по 14.08.18 на суму 26 907,61 грн.

Спірні відносини з огляду на їх субєктний склад та предмет регулюються відповідними приписами Господарського та Цивільного кодексів України (ГКУ, ЦКУ), які належить застосовувати при вирішенні спору.

Так, за змістом ст.174 ГКУ, однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 526 ЦКУ передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то, відповідно до ст. 530 ЦКУ, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1054 ЦКУ за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, ст. 1048 ЦКУ передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У даній справі сторони за умовами кредитного договору погодили щомісячну сплату процентів за кредитом наданим строком на 36 місяців - до 6.12.13 включно, тому відповідач-1 був зобовязаний у межах визначеного умовами договору строку кредитування до 6.12.13 повертати позивачеві кредит і сплачувати щомісячні проценти, а після закінчення строку кредитування зобовязаний був повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки такі були розраховані у межах строку кредитування. Тобто, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦКУ про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у данному випадку може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування до 6.12.13, оскільки іншої домовленості сторін не було.

Наведене відповідає правовому висновку ОСОБА_1 Верховного Суду викладеному у постанові від 28.03.18 по справі № 444/9519/12 (п.п. 48-55) щодо того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на наведене, нарахування позивачем процентів за користування кредитом у період з червня 2015 по січень 2018 за ставкою встановленою кредитним договором не ґрунтується на законі, вимоги про їх стягнення у заявленій сумі не підлягають задоволенню. При цьому суд приймає до уваги, що відповідачем-1 сплачено у квітні 2018 року проценти за користування кредитом у сумі 1600 дол. США з розрахунку 3 % річних (ст. 625 ЦКУ) за три роки до звернення до суду (з вересня 2014 по вересень 2017) на несплачену суму боргу 16893 дол. США, що також відповідає правовій позиції ОСОБА_1 Верховного Суду у наведеній вище справі.

Щодо вимог позивача в частині пені, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГКУ суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦКУ порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦКУ встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦКУ, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГКУ, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст. 232 ГКУ передбачено, що нарахування штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Кредитним договором у даній справі встановлено кінцевий строк виконання зобовязання відповідача-1 як позичальника до 6.12.13, відтак за наведеними приписами цивільного та господарського законодавства в частині нарахування штрафних санкцій, зокрема, пені у даному випадку припиняється через шість місяців, тобто 7.06.14, а позовна давність для вимог про стягнення неустойки застосовується в один рік.

Отже, вимоги позивача в частині пені як такі, що нараховані всупереч встановленого законом порядку та предявлені поза межами встановленого річного строку не підлягають задоволенню, в їх стягненні з відповідача-1 належить відмовити.

За наведених обставин у даній справі відсутні підстави також для задоволення позовних вимог до відповідача-2 як поручителя у спірних відносинах.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

З огляду на викладене, керуючись, ст. ст. 13, 74-78, 86, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до приписів ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України. Повний текст рішення складено 8.10.2018р.

Суддя Ушак І.Г.