РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.08.2018Справа № 910/9270/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Мартинюк М.О., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Фізичної особи - підприємця Бучацького Андрія Михайловича (АДРЕСА_1, 01030)

До Публічного акціонерного товариства "УКРСИББАНК" (вул. Андріївська б.2/12, Київ, 04070)

про визнання нікчемним Кредитного договору

За участю представників сторін:

позивач: Бучацький А.М.

від позивача: Манелюк І.М. - ордер серії КС № 276781 від 22.08.2018 року;

від відповідача: Соболева М.В. - довіреність б/н від 18.08.2018 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Бучацький Андрій Михайлович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання нікчемним кредитного договору №0 від 02.07.2008 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що вказаний договір між Фізичною особою-підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем та Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» є нікчемним внаслідок недодержання письмової форми правочину, оскільки 24.01.2008 року між Фізичною особою-підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем та Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» було укладено кредитний договір №0 із додатковою угодою №1 від 02.07.2008 року до вказаного Договору, жодних інших кредитних договорів між сторонами не укладалось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.07.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/9270/18, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 15.08.2018 року.

В судовому засіданні 15.08.2018 року, враховуючи те, що судом остаточно з'ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 22.08.2018 року.

В судові засіданні 15.08.2018 року та 22.08.2018 року з'явились позивач та представник позивача, представник відповідача.

01.08.2018 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись зловживання позивачем процесуальними правами шляхом звернення до суду з кількома позовами з аналогічними предметами та підставами, які, в свою чергу, розглянуті судами та останніми встановлені обставини, що спростовують доводи позивача. Також відповідач наголошує на факті передання ПАТ "УкрСиббанк" Товариству з обмеженою відповідальністю "Кей-Коллект" за договором факторингу № 1 від 12.12.2011 року права вимоги за кредитним договором №0, та в зв'язку з викладеним просить суд залишити позовну заяву без розгляду.

13.08.2018 року через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача та просить суд задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні 15.08.2018 року представник відповідача підтримав клопотання про залишення позову без розгляду.

За результатами розгляду в судовому засіданні 15.08.2018 року вказане клопотання судом відхилено.

22.08.2018 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити в позові з підстав, аналогічних підставам, зазначеним у відзиві від 01.08.2018 року.

Позивач особисто та його уповноважений представник в судовому засіданні 22.08.2018 року позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

В судовому засіданні 22.08.2018 року представник відповідача заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 22.08.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення позивача особисто, представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 24.01.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") (відповідач у справі, банк за договором) та Фізичною особою-підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем (позивач у справі, позичальник за договором) було укладено Кредитний договір №0 (далі - Кредитний договір), відповідно до п.1.1 якого банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі не поновлювальної кредитної лінії в національній валюті України на суму ліміту кредитної лінії, що дорівнює 454 500 грн., у порядку та на умовах, визначених цим договором.

За умовами п.1.2 Кредитного договору надання кредиту здійснюється з 24.01.2008 року; позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в термін, не пізніше 24.01.2011 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору. Позичальник зобов'язується повернути основну суму кредиту та сплачувати плату за користування кредитом у вигляді процентів, комісій, а також сплатити штрафні санкції та здійснити інші грошові платежі згідно умов договору на рахунок № 017 в АКБ "УкрСиббанк". Кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі на зазначений в цьому пункті рахунок банку.

Згідно п.п. 1.3.1, 1.3.2 Кредитного договору за користування кредитними коштами за цим договором встановлюється процентна ставка в розмірі 14% річних, якщо не встановлена інша ставка згідно умов цього договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором строк, процентна ставка встановлюється в розмірі 28% річних. Такий розмір ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором. Нарахування та облік процентів банк здійснює відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства, зокрема, нормативних актів Національного Банку України.

У п.2.1 вказаного правочину зазначено, що в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним договором банком прийнято в заставу нерухомість, а саме нежиле приміщення загальною площею 265,4 кв.м, яке знаходиться за адресою: вул.. Федорова, 10, ринковою вартістю 2 272 500 грн, згідно договору іпотеки №13134 від 24.01.2008.

Строк дії договору встановлюється з дати його укладання і до повного погашення суми кредиту, плати за кредит та пені, у разі її нарахування (п.9.5 Кредитного договору).

При цьому у додатку №1 до Кредитного договору №0 від 24.01.2008 року сторонами було визначено графік погашення кредиту.

Окрім цього, 02.07.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") (банк за договором, відповідач у справі) та Фізичною особою-підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем (позивач у справі, позичальник за договором) було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №0 від 24.01.2008 року, в якій сторонами було погоджено, що у зв'язку зі зміною виду кредитування, для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме №0 від 24.01.2008 року, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №0 від 02.07.2008 року.

Також у п.2 Додаткової угоди №1 від 02.07.2008 року до Кредитного договору сторонами погоджено внесення змін до п.1.1 Кредитного договору №0 від 24.01.2008 року, зокрема, викладено п.1.1 останнього у наступній редакції: "Банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цьому договорі, у формі не поновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 454 500 (чотириста п'ятдесят чотири тисячі п'ятсот) гривень 00 копійок, у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі. Кредитування позичальника здійснюється шляхом надання окремих частин кредитних коштів (траншів) в будь-якій валюті, що передбачена цим договором, в межах ліміту кредитної лінії. Сторони погодити, що з метою отримання траншу в доларах США позичальник надає до банку письмову заяву (за формою згідно додатку №1 до договору), в якій зазначає бажану суму траншу (в межах ліміту кредитної лінії) та бажану дату його отримання. Надання траншів в національній валюті здійснюється на підставі окремих додаткових угод до договору, укладених між банком та позичальником. Ліміт кредитної лінії розраховується в базовій валюті незалежно від валюти траншів, що видаватимуться. Валютою кредиту (траншу) можуть бути: долар США (USD), та/або гривня України (UAH).

Базовою валютою за цим договором є гривня. Під «базовою валютою» за договором розуміється валюта, в яку перераховуються суми наданих та/або запитаних до отримання кредитів (траншів) в різних валютах договору, для розрахунку ліміту кредитної лінії та заборгованості позичальника.

Загальна сума заборгованості за всіма позичковими рахунками (за якими обліковуються всі видані за цим договором транші) розраховується шляхом складання сум виданих траншів в кожній з валют даного договору, помножених на курс гривні Національного Банку України до такої валюти, та поділених на курс гривні Національного Банку України до базової валюти на день надання заявки на видачу чергового траншу.

Загальна сума заборгованості за всіма траншами (частинами) кредитів на день подання заяви на видачу чергового траншу та/або на дату зниження ліміту кредитної лінії, не може перевищувати встановленого п.1.1. договору та/або графіком зниження ліміту кредитної лінії, наведеного в додатку до договору, ліміту кредитної лінії незалежно від виду валюти наданих траншів (частин) кредиту.".

Також викладено в новій редакції п.1.2.2 Кредитного договору: «Позичальник у будь - якому випадку зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 24 січня 2011 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов Договору».

Крім того, вказаною додатковою угодою сторонами також погоджено внесення змін до Кредитного договору в частині визначення розміру процентної ставки за користування кредитом.

Зокрема, згідно нової редакції п.п.1.3.1, 1.3.2 Кредитного договору за використання кредитних коштів за цим договором встановлюється процентна ставка в розмірі 14,9% річних за кредитами в доларах США та 20,9% річних за кредитами в українській гривні, якщо не встановлена інша ставка згідно умов цього договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором строк, процентна ставка встановлюється в розмірі 29,8% річних за кредитами в доларах США та 41,8% річних за кредитами в українській гривні. Такий розмір ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором. Нарахування та облік процентів банк здійснює відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства, зокрема, нормативних актів Національного Банку України.

Інші умови Кредитного договору № 0 від 24.01.2008 року та додаткових угод до нього, які не суперечать Додатковій угоді № 1, залишились без змін і сторони підтвердили зобов'язання за ними.

Вказані Кредитний договір та Додаткова угода № 1 від 02.07.2008 року до нього підписані представником банку та позивальником та засвічені печатками сторін.

В забезпечення зобов'язання ФОП Бучацького Андрія Михайловича за Кредитним договором 24.01.2008 року сторони уклали Договір іпотеки № 13134 (далі - Договір іпотеки), за умовами якого ФОП Бучацький Андрій Михайлович (іпотекодавець за договором, позивач у справі) передав АКІБ "УкрСиббанк" (іпотекодержатель за договором, відповідач у справі) нежитлові приміщення № 18 та № 19 в літ. "В", загальною площею 265,4 кв.м, які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. І. Федорова, 10, та належать позивачеві на праві власності.

В свою чергу між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» 12.12.2011 року було укладено Договір факторингу № 1 (далі - Договір факторингу), відповідно до умов якого AT «УкрСиббанк» зобов'язувався передати у власність ТОВ «Кей-Колект», а ТОВ «Кей-Колект» прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження відповідача за плату та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п.1.4 Договору факторингу одночасно з відступленням прав вимоги до ТОВ «Кей-Колект» переходять усі права відповідача за усіма договорами забезпечення.

Пунктом 1.5 Договору факторингу передбачено, що передання прав відповідача за Договорами забезпечення, що були посвідчені нотаріально, відбувається на підставі окремого договору, що укладається сторонами одночасно з укладенням цього Договору і підлягає нотаріальному посвідченню.

12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на виконання Договору факторингу було складено акт приймання-передачі прав вимоги.

Так, відповідно до Додатку № 1 «Перелік первинних договорів» до Договору факторингу, станом на 12.12.2011 року сума заборгованості за кредитом в гривні (кредитний договір № ) склала 103 859,31 грн., за відсотками - 107 744,07 грн., відсоткова ставка 20,9%. Заборгованість за траншем в іноземній валюті (кредитний договір № 0) склала 45 955,63 дол. США за кредитом, 37 171,07 дол. США за процентами, відсоткова ставка 14,9%.

Також 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» (цедент за договором, відповідач у справі) та ТОВ «Кей-Колект» (цесіонарій за договором) було укладено Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого відповідач передав, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв права вимоги за договорами іпотеки.

Відповідно до Додатку №1 до вказаного договору станом на 12.11.2011 року відповідачем передані права вимоги за договорами іпотеки, в тому числі за Договором іпотеки № 13134 від 24.01.2008 року, кредитний договір № 000, 000.

Як свідчать матеріали справи, позивач просить суд визнати нікчемним Кредитний договір № 0 від 02.07.2008 року, оскільки при його укладенні сторонами не додержано письмової форми, так як позивачем зазначений правочин ніколи не підписувався та не узгоджувався.

При цьому в обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання нікчемним кредитного договору № 0 від 02.07.2008 року позивач зазначив також, що відповідач вніс до банківського екземпляру Додаткової угоди № 1 до Кредитного договору завідомо неправдиві відомості, чим унеможливив виконання позивачем умов Кредитного договору в частині повернення кредитних коштів та обмежив право власності позивача на заставне нерухоме майно, зокрема, протиправно всі сплачені позивачем кошти відповідачем зараховувались в погашення нікчемних правочинів «кредитна угода №0 від 24.01.2008 року» та «кредитна угода №0 від 02.07.2008 року», які позивач не укладав.

Позивач в поданій суду позовній заяві посилається на те, що в екземплярі Додаткової угоди № 1 до Кредитного договору боржника наведено, що позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунки: в Доларах США (USD) - на рахунок 017 в банку, код банку (МФО) 351005; в Українській гривні (UAH) - на рахунок 017 в банку, код банку (МФО) 351005, тоді як в примірнику банку вказано замість рахунка в Доларах США (USD) - на рахунок № 017 рахунок №565 в банку, код банку (МФО) 351005. З огляду на наведене, за твердженнями позивача, останній був позбавлений можливості реалізовувати свої права та обов'язки, визначені Кредитним договором, в тому числі, щодо погашення кредитної заборгованості, що призвело до нарахування банком пені, штрафів та підвищених процентів. Тобто наведене, за твердженнями ФОП Бучацького А.М., вказує на те, що відповідач навмисно ввів в оману боржника щодо умов Додаткової угоди № 1 до Кредитного договору, які мають істотне значення, та спричинив нарахування заборгованості за Кредитним договором № 0 від 02.07.2008 року.

Окрім того як на одну з основних підстав нікчемності Кредитного договору № 0 від 02.07.2008 року позивач посилається на той факт, що за Договором факторингу та Договором про відступлення права вимоги за договорами іпотеки відповідачем були відступлені права за договором № 0 від 02.07.2008 року, який позивачем в письмовій формі не укладався, що, в сукупності із вищезазначеними фактами, на думку ФОП Бучацького А.М., є підставами для визнання Кредитного договору № 0 від 02.07.2008 року нікчемним на підставі ст.ст. 203, 215 та 1055 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частиною 1 статті 205 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

При цьому, приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Суд встановлено за матеріалами справи, що укладений між відповідачем - Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" як кредитором та Фізичною особою-підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем як позичальником Кредитний договір № 0 з додатковою угодою № 1 до нього за своїм змістом та правовою природою є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання норм глави 71 Цивільного кодексу України та § 1 глави 35 Господарського кодексу України.

У відповідності до з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками (абзац 2 частина 1 статті 1046 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів частини 3 ст. 198 Господарського кодексу України встановлено, що відсотки за грошовими зобов'язаннями учасників господарських відносин застосовуються у випадках, розмірах та порядку, визначених законом або договором.

Згідно ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Положеннями ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ст. 1055 Цивільного кодексу України, кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як встановлено судом, предметом позову є визнання нікчемним кредитного договору № 0 від 02.07.2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" як кредитором та Фізичною особою-підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем як позичальником.

Суд зазначає, що Господарським судом міста Києва розглядалась справа № 910/1831/17 за позовом Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 02.07.2008 року до Кредитного договору № 0 від 24.01.2008 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 року по справі № 910/1831/17 в задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича було відмовлено.

Постановою від 27.06.2017р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 17.10.2017 року Вищого господарського суду України рішення від 20.04.2017 року Господарського суду міста Києва по справі №910/1831/17 було залишено без змін.

Як зазначено у рішеннях суду по справі № 910/1831/17, виходячи зі змісту додаткової угоди № 1 від 02.07.2008 року до Кредитного договору №0 від 24.01.2008 року вбачається, що контрагентами було досягнуто згоди стосовно застосування, як номеру договору погодженого при укладанні №0 від 24.01.2008 року, так і №0 від 02.07.2008 року.

При цьому судом встановлено, що фактично номер договору 0 застосувався для обліку кредиту, наданого в національній валюті України, а №0 - для кредиту в іноземній валюті, надання якого і було погоджено у додатковій угоді № 1 від 02.07.2008 року.

Також судом враховано пояснення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, зокрема, щодо

Тобто, у даному випадку зазначення у додатку №1 до Договору факторингу про передання права вимоги до Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича за договорами №0 від 02.07.2008 року та №0 від 24.01.2008 року, та у додатку № 1 до Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки - за Договором іпотеки № 13134 від 24.01.2008 року, яким забезпечено Кредитний договір № 000, 000, обумовлено домовленістю кредитора та боржника щодо застосування певних номерів правочину, а отже, ніяким чином не суперечить приписам Цивільного кодексу України.

Судом не приймаються до уваги посилання позивача як на доказ наявності вини відповідача та фальсифікації Додаткової угоди № 1 до Кредитного договору на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26.07.2016 у справі №757/14693/16-к, в якій встановлено, що ОСОБА_4, якою з боку відповідача підписано вказаний правочин, перебуваючи на посаді начальника відділення, будучи службовою особою, перебуваючи в службовому кабінеті, розташованому в приміщенні АКІБ "УкрСиббанк", діючи всупереч своїй посадовій інструкції начальника відділення категорії "А"/"Б", затвердженої начальником Другого Київського управління Київського регіонального департаменту АКІБ "УкрСиббанк", під час підписання Додаткової угоди №1 до Кредитного договору №0 від 24.01.2008 року внесла до банківського екземпляру додаткової угоди № 1, що є офіційним документом, завідомо неправдиві відомості, позаяк зазначеній ухвалі Печерського районного суду міста Києва надано оцінку в рішенні суду по справі №910/1831/17.

Як зазначено судом у справі № 910/1831/17, наведений судовий акт не встановлює обставин умисного введення в оману ФОП Бучацького Андрія Михайловича при укладанні додаткової угоди щодо обставин, які мають істотне значення для правовідносин сторін за Кредитним договором №0 від 24.01.2008 року, а засвідчують лише обставини невірного зазначення в одному з примірників додаткової угоди номеру рахунку, на який здійснюється повернення кредиту. Враховуючи, що заявником підписано обидва примірники Додаткової угоди №1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008 року, тобто останній при вчиненні означених дій не був позбавлений права та можливості перевірити всі дані, в тому числі номери рахунків для погашення кредитної заборгованості, які були внесені до примірників угод, а невчинення означених дій лише вказує на необачність та недбальство ФОП Бучацького Андрія Михайловича.

Судом взято до уваги, що Господарським судом Харківської області розглядалась справа № 5023/3088/11 за позовом Фізичної особи-підприємця Бучацького Андрія Михайловича до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про розірвання кредитного договору №0 від 24.01.2008 року, укладеного між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк"; скасування додатку № 1 до вказаного кредитного договору; визнання недійсними всіх листів, розрахунків, довідок, які банк надавав, з використанням договору №0 від 02.07.2008 року; розірвання Додаткової угоди № 1 від 02.07.2008 року до Кредитного договору № 0 від 24.01.2008 року; розірвання договору іпотеки №13134 від 24.01.2008 року, укладеного між тими ж сторонами; заборону відповідачу звертати стягнення на предмет застави до прийняття рішення судом по суті.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.07.2011 року по справі №5023/3088/11 у задоволенні позову було відмовлено повністю.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.08.2011 року апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Бучацького Андрія Михайловича було задоволено частково: рішення господарського суду Харківської області від 06.07.2011 року у справі № 5023/3088/11 скасовано; прийнято нове рішення, яким позовні вимоги Фізичної особи підприємця Бучацького Андрія Михайловича задоволено частково; розірвано кредитний договір №00 від 24.01.2008р. укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та Фізичною особою - підприємцем Бучацьким Андрієм Михайловичем. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.11.2011р. касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" було задоволено; постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.08.2011р. скасовано, а рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2011р. по справі №5023/3088/11 було залишено в силі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.12.2011 року у задоволенні заяви Фізичної особи - підприємця Бучацького Андрія Михайловича про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2011 року по справі №5023/3088/11 відмовлено. Рішення господарського суду Харківської області від 06.07.2011 року по справі № 5023/3088/11 залишено без змін.

Ухвалою від 03.02.2012 року Вищим господарським судом України Фізичній особі підприємцю Бучацькому Андрію Михайловичу повернуто заяву про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 10.11.2011 року у справі №5023/3088/11.

Так рішеннями у справі № 5023/3088/11 встановлено, що ПAT «УкрСиббанк» виконав взяті на себе договірні зобов'язання, передбачені умовами кредитного договору, а саме видав позивачеві наступні транші: 20.02.2008 року - 50 000,00 грн., 11.03.2008 року - 75 264,00 грн., 11.04.2008 року - 10 110,00 грн., 04.07.2008 року - 25 000,00 доларів США, 08.07.2008 року - 25 000,00 доларів США.

Отже, факт отримання коштів за Кредитним договором та вчинення в подальшому дій по його виконанню з боку позивача свідчать про визнання та схвалення позивачем укладеного кредитного договору та додаткової угоди до нього. Про згоду з умовами укладеного кредитного договору також свідчить те, що з моменту укладення договору позивач, в цілому, протягом певного часу належним чином виконував умови кредитного договору, вчасно, в повному обсязі сплачував грошові кошти за користування кредитом.

Також судом враховано, що рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/8787/7 від 01.08.2017 року за позовом Фізичної особи - підприємця Бучацького Андрія Михайловича до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" про визнання недійсним Договору факторингу від 12.12.2011 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 року рішення суду першої інстанції у справі № 910/8787/17 було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.05.2018 року касаційну скаргу ФОП Бучацького А.М. було залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2018 року та рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 року по справі № 910/8787/17 залишено без змін.

При цьому посилання ФОП Бучацького А.М. в обґрунтування позовних вимог у справі № 910/8787/17 на той факт, що зміст спірного договору факторингу не містить суми грошової вимоги до позивача, яка виникла на підставі кредитного договору від 24.01.2008 року, в той час як у Додатку №1 до договору факторингу загальна сума переданого грошового зобов'язання позивача перед ПАТ "УкрСиббанк" за Кредитним договором від 24.01.2008 року, оскільки позивач не укладав з ПАТ "УкрСиббанк" окрему кредитну угоду № 0 від 02.07.2008, зобов'язання за якою є предметом оспорюваного договору факторингу, за результатами оцінки судом змісту Додаткової угоди № 1 від 02.07.2008 року до Кредитного договору судом визнані безпідставними та такими, що не відповідають дійсності.

Тобто наведеним спростовуються твердження позивача про те, що за Договором факторингу було передано право вимоги до позивача за неіснуючим кредитним договором №0 від 02.07.2008 року.

Статтею 35 ГПК України, в редакцій, чинній на час прийняття рішень у справах № 910/8787/17, 910/1831/17 та № 5023/3088/11, передбачено підстави звільнення від доказування.

Встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічні положення містяться в ст. 75 ГПК України, в редакцій, чинній на час прийняття рішення суду у даній справі.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Принцип юридичної визначеності вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII). Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 06.10.2015р. Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановления нового рішення.

За таких обставин суд вважає встановленими вищезазначеними рішеннями Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 року у справі № 910/1831/17 та у справі № 910/8787/17 від 01.08.2017 року, Господарського суду Харківської області у справі № 5023/3088/11 від 06.07.2011 року, які набрали законної сили, факти такими, що мають преюдиціальне значення і доказування не потребують.

Судом не приймаються до уваги посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на той факт, що всі сплачені позивачем кошти відповідач зарахував в погашення нікчемних правочинів «кредитна угода №0 від 24.01.2008 року» та «кредитна угода №0 від 02.07.2008 року», які позивач не укладав, як і не укладав кредитний договір № №0, оскільки як зазначено у відзиві відповідача, після прийняття рішення про видачу мультивалютного кредиту в рамках ліміту договору №0 в системі АБС SAP for Banking було створено генеральну угоду №0, по якій проводився контроль загрузки загального ліміту (технічний номер, до якого прив'язується новий транш). Після цього було укладено Додаткову угоду №1 від 02.07.2008 року до Кредитного договору, яка заведена в SAP під номером 0, за яким видано валютні транші в доларах США. Використаний банком № 0 - це внутрішньобанківський обліковий номер, який автоматично присвоєний програмою та пов'язаний з кредитним договором № 0 і № 0, не існує як самостійний кредитний договір, а створений тільки для обліку ліміту заборгованості за кредитною лінією, яка існує у двох різних валютах. Відповідно до вищевказаного невірним є і твердження позивача стосовно того, що виписки по рахунку № 2200 містять неправдиву інформацію.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Пунктом 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, за приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України, якою закріплено принцип свободи договору, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Конституційний Суд України в п.3.2 Рішення від 10.11.2011р. № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 зазначив, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, особи при укладенні угоди повинні враховувати межі дозволеності угод і призначення їх у суспільстві, дотримуватись вимог цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі №8/5025/1402/12 від 24.12.2013р..

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Зокрема, господарськими судами під час попередніх розглядів спорів між ФОП Бучацький А.М. та ПАТ «УкрСиббанк» встановлено погодження вказаними сторонами усіх істотних для договорів умов, у зв'язку з чим суд зазначає про укладеність Кредитного договору, Додаткової угоди № 1 до нього та Договору факторингу, а також дійсність зазначених правочинів.

Поряд із цим суд звертає увагу на те, що позивачем визнано факт укладення Кредитного договору № 0 від 24.01.2008 року та Додаткової угоди № 1 від 02.07.2008 року, в тому числі узгоджене використання для ідентифікації Кредитного договору як номеру Договору, зазначеного при його укладанні, а саме №0 від 24.01.2008 року, так і реєстраційного номеру Договору в системі обліку банку, а саме №0 від 02.07.2008 року.

Укладаючи вказані правочини сторони були вільними в його укладенні та визначенні (погодженні) їх умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

За таких обставин, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку щодо доказової необгрунтованості та безпідставності посилань позивача в якості підстави для визнання кредитного договору № 0 від 02.07.2008 року нікчемним на ті обставини, що вказаний договір позивачем в письмовій формі не укладався, та, відповідно.

Відповідно до п. 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищогого господарського суду України № 6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" та ст. 256 Господарського процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 20.09.2018 року.