КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2018 р. Справа№ 911/797/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

секретар судового засідання Шмиговська А.М.

представники сторін в судове засідання не з'явились

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агросолюшн»

на рішення господарського суду міста Києва від 03.07.2018 р.

у справі №911/797/18 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агросолюшнс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВП ПРОМТЕХСТАЛЬ»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агросолюшнс» звернулась до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВП ПРОМТЕХСТАЛЬ» про стягнення боргу за договором №ПС 092 від 20.09.2017 р. в сумі 249884,35 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач в порушення умов договору поставки №ПС 092 від 20.09.2017 р. не поставив обумовлений договором товар, суму перерахованої позивачем попередньої оплати в розмірі 249884,35 грн. згідно платіжного доручення №13581 від 20.09.2017 р. не повернув, що стало підставою для звернення позивача з позовом до суду про стягнення суми попередньої передоплати в розмірі 249884,35 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.07.2018 р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з винесеним рішенням суду, ТОВ «Агросолюшн» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 03.07.2018 р. повністю та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції неповністю та неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неподання доказів позивачем з поважних причин, відтак прийняв незаконне рішення.

Представник позивача в судове засідання не з'явився. В матеріалах справи міститься заява останнього про розгляд справи без участі представника позивача.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представники сторін були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Судова кореспонденція була направлена сторонам у справі на адреси, що містяться в матеріалах справи та в апеляційній скарзі.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 273 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників сторін, оскільки відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що ухвалами Київського апеляційного господарського суду по даній справі явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.09.2017 р. відповідачем було виставлено позивачу рахунок №СФ-0001308 на суму 249884,35 грн. за труби 140Х100 у кількості 120м, 80х60 у кількості 624 м, 80х40 у кількості 504 м., 127х4 у кількості 42 м.

20.09.2017 р. року позивачем було оплачено вказаний рахунок повністю, що підтверджується платіжним дорученням №13581 від 20.09.2017 р.

Звертаючись з позовом до суду позивач зазначає, що відповідач товар не поставив, суму попередньої оплати в розмірі 249884,35 грн. не повернув.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між сторонами укладено договір поставки №ПС092 від 20.09.2017 р., в той же час до матеріалів справи позивачем долучено копію договору, з якої вбачається, що він не підписаний постачальником, в зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що твердження позивача про укладення між сторонами договору поставки №ПС 092 від 20.09.2017 р. не є обґрунтованими.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 181 ГК України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1 ст. 218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи те, що рахунок №СФ-0001308 від 20.09.2017 р. містить інформацію щодо предмета договору, а саме визначено товар, який має бути поставлений відповідачем позивачу та ціну товару, то факт оплати позивачем зазначеного рахунку підтверджує укладення між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу у спрощений спосіб.

За приписами ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 665 ЦК України, у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Таким чином, за змістом вказаних норм покупець має право вимагати повернення передоплати, коли продавець не передав товар у встановлений строк.

Оскільки долучений до матеріалів справи позивачем примірник договору №ПС 092 від 20.09.2017 р. не підписаний відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що його умови відносно строку поставки товару не погоджені відповідачем.

У разі невстановлення сторонами строку виконання зобов'язання діють положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, яка визначає початок перебігу строку виконання зобов'язання з дня пред'явлення вимоги до боржника.

Позивачем на підтвердження того, що він звертався до відповідача з вимогою передати товар або повернути передоплату долучено до матеріалів справи претензію №381 від 08.11.2017 р., проте доказів направлення вказаної претензії на адресу відповідача або отримання її відповідачем матеріали справи не містять.

З огляду на те, що претензія №381 від 08.11.2017 р. не може вважатися належним доказом на підтвердження направлення позивачем вимоги про передачу товару або його повернення, в зв'язку з відсутністю доказів її направлення та приймаючи до уваги відсутність інших доказів звернення позивача з вимогою про передачу товару, то як вірно зазначено судом першої інстанції, у розумінні ч. 2 ст. 530 ЦК України, строк поставки товару не настав.

Також матеріали справи не містять доказів відмови позивача від отримання товару та доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про повернення передоплати, в зв'язку з непоставкою товару.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу у розмірі 249884,35 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо доданих скаржником до апеляційної скарги додаткових доказів, то зазначені докази не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів.

Заявником не надано належних та допустимих доказів обставин, які він наводить в обґрунтування неподання додаткових доказів до суду першої інстанції, що виключає можливість суду встановити, що ненадання до суду першої інстанції додаткових доказів зумовлено причинами, які об'єктивно не залежали від заявника. Копія наказу про звільнення ОСОБА_2 не є належним доказом неможливості подання додаткових доказів до суду першої інстанції.

За змістом ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи.

За таких обставин, колегія суддів не має правових підстав прийняти, вказані докази, адже їх неподання до суду першої інстанції не було зумовлено причинами, що об'єктивно не залежали від позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

Відтак, посилання скаржника на те, що суд першої інстанції неповністю та неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неподання доказів позивачем з поважних причин, та прийняв незаконне рішення, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 03.07.2018 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агросолюшн» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 03.07.2018 р. у справі №911/797/18 залишити без змін.

Справу №911/797/18 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, що передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк

Повний текст постанови суду складено 20.09.2018 р.