ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.09.2018р. Справа №905/1402/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Платрес КОМ», м. Київ

до відповідача ОСОБА_1 підприємства «Торгівельна фірма СМ», м. Маріуполь

про стягнення заборгованості в сумі 44013,15 грн.

Суддя Левшина Г.В.

при секретарі судового засідання Хохуля М.С.

Представники сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Платрес КОМ», м.Київ, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 підприємства «Торгівельна фірма СМ», м.Маріуполь, про стягнення заборгованості в сумі 44013,15 грн., у тому числі попередня оплата в сумі 42300,00 грн., три проценти річних в сумі 528,75 грн. та інфляція в сумі 1184,40 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на рахунок на оплату №СМВ00000008 від 24.02.2017р., платіжне доручення №76 від 27.02.2017р., претензію №2712-1-17 від 27.12.2017р.

Відповідач у судове засідання не зявився, відзиву на позовну заяву не надав.

Згідно позовної заяви та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Приватне підприємство «Торгівельна фірма СМ» зареєстроване за адресою: 87529, АДРЕСА_1, за якою і здійснювалось направлення поштової кореспонденції судом.

Відповідно до ст.120 Господарського процесуального кодексу України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обовязковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, відповідач було належним чином повідомлено про час та місце проведення судового засідання, тому судом створені всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом.

За таких обставин, враховуючи достатність зібраних по справі доказів, згідно ст.165 Господарського процесуального кодексу України справа розглянута за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши позивача, господарський суд встановив:

27.02.2017р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Платрес КОМ» (позивач) на підставі рахунку на оплату №СМВ00000008 від 24.02.2017р. було здійснено попередню оплату в сумі 42300,00 грн. за товарно-матеріальні цінності за переліком вказаним в рахунку, на рахунок ОСОБА_1 підприємства «Торгівельна фірма СМ» (відповідач), що підтверджується платіжним дорученням №76 від 27.02.2017р., належним чином засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи.

Проте, як вказує позивач у позові, відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань, не здійснив поставку визначеного сторонами товару.

У звязку з відсутністю протягом тривалого строку зі сторони відповідача повідомлення про готовність товару до передачі та невчинення спроб щодо передачі товару позивачу, останній втратив інтерес до виконання відповідачем його обовязку щодо передачі товару, та прийняв рішення щодо відмови від зобовязання, передбаченого договором, в повному обсязі.

Позивач направив на адресу відповідача претензію №2712-1-17 від 27.12.2017р., якій просив повернути суму попередньої оплати протягом 7 днів з моменту отримання цієї претензії та поточний рахунок позивача.

Втім, на момент звернення позивача з даним позовом до суду, відповідач кошти в загальному розмірі 42300,00 грн. не повернув.

За таких обставин, позивач звернувся до суду з позовом на підставі ст.1212 Господарського процесуального кодексу України про стягнення грошових коштів в сумі 44013,15 грн.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.2 ст.205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом у відповідності до ст.208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, за приписами ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Зокрема, ч.1 ст.181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч.1, 2 ст.640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У свою чергу, відповідно до ст.641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Статтею 642 Цивільного кодексу України визначено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Таким чином, за висновками суду, оскільки рахунок на оплату №СМВ00000008 від 24.02.2017р. містить найменування товару, його кількість, ціну, постачальника та покупця товару, а позивач, в свою чергу, перерахував суму предоплати у розмірі 42300,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №76 від 27.02.2017р., між сторонами мало місце укладення правочину на поставку товару в спрощений спосіб.

Відповідно до ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.265 Господарського кодексу України договір, в якому одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму, є договором поставки.

За таких обставин, за висновками суду, між сторонами виникли правовідносини з постачання товару.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

За висновками суду, матеріали справи не містять доказів узгодження сторонами строку, протягом якого відповідач мав поставити позивачу товару, який визначений у рахунку №СМВ00000008 від 24.02.2017р.

Згідно ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З урахуванням викладеного, за висновками суду, обовязок відповідача поставити певний товар позивачу після отримання відповідної вимоги позивача становить протягом семи днів від дня її предявлення.

Доказів звернення позивача з вимогою до відповідача щодо постачання товару згідно рахунку всупереч вимог ст.ст.13, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України до справи також не надано.

Згідно із ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписом ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Право на позов (початок перебігу строку позовної давності) за приписом ст.261 Цивільного кодексу України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За приписом ст.693 Цивільного кодексу України покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати у разі, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк.

За таких обставин, виходячи з того, що відповідач повинен поставити товару позивачу протягом 7 днів від дня предявлення вимоги, враховуючи відсутність в матеріалах справи відповідних доказів направлення вимоги про постачання товару відповідачу, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача обовязку поставити позивачу товар, який був визначений у рахунку №СМВ00000008 від 24.02.2017р., та, як наслідок, обов'язку повернути суму попередньої оплати.

Позивач звертаючись до суду з позовом обґрунтовує свої позовні вимоги нормами ст.1212 Господарського процесуального кодексу України, посилаючись на втрату ним інтересу до виконання обовязку відповідачем, відмову від договору.

Згідно із частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов'язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Доказів відмови позивача в односторонньому порядку від договору постачання з відповідачем матеріали справи не містять. Зокрема, претензія №2712-1-17 від 27.12.2017р. містить у собі виключно вимогу до відповідача щодо повернення грошових коштів в порядку ст.693 Цивільного кодексу України.

Як наслідок, оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, чого в цьому спорі не відбулося.

На підставі викладеного, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача попередньої оплати в сумі 42300,00 грн. підлягають залишенню без задоволення.

Крім того, позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення з відповідача три проценти річних за період з 24.01.2018р. по 03.07.2018р. в сумі 528,75 грн. та інфляцію за період з лютого 2018р. по травень 2018р. в сумі 1184,40 грн.

Щодо вказаних позовних вимоги суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних за прострочення саме грошового зобов'язання.

Проте, стягнення з відповідача суми попередньої оплати не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст.625 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 15.10.2013р. у справі №5011-42/13539-2012, від 16.09.2014р. у справі №921/266/13-г/7, від 24.11.2015р. у справі №911/2161/15.

З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних в сумі 528,75 грн. та інфляції в сумі 1184,40 грн., нарахованих на суми попередньої оплати, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Судовий збір підлягає віднесенню на позивача повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13, 74, 76, 120, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Платрес КОМ», м.Київ до ОСОБА_1 підприємства «Торгівельна фірма СМ», м.Маріуполь про стягнення заборгованості в сумі 44013,15 грн., у тому числі попередня оплата в сумі 42300,00 грн., три проценти річних в сумі 528,75 грн. та інфляція в сумі 1184,40 грн.

В судовому засіданні 17.09.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 18.09.2018р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина