ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2018 Справа №914/746/18

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. при секретарі судового засідання Кірі О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Державного підприємства «ОСОБА_1 України», м.Київ

до відповідача: Державного підприємства «Львіввугілля», Львівська область, м.Львів,

про: стягнення заборгованості

ціна позову: 168984276,67грн.

Представники:

Позивача: не зявився;

Відповідача:. ОСОБА_2 представник (довіреність №8/21 від 02.01.2018р.)

ВСТАНОВИВ:

24.04.2018р. Державне підприємство «ОСОБА_1 України» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення 168984276,67грн., в тому числі 93593891,66грн. суми заборгованості з попередньої оплати, 3201521,58грн. витрат на транспортування вугілля та 72188863,43грн заборгованості за невиконання зобов'язання з реєстрації податкових накладних в порядку п.3.1.7. Договору; ціна позову 168984276,67грн.

Позовні вимоги обґрунтовує неналежним виконанням Відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань за Договором поставки №05-15/1-ЕН.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.05.2018р. суд постановив позовну заяву Державного підприємства «ОСОБА_1 України» від 16.04.2018р. вих. №0064/06 залишити без руху; надати Державному підприємству «ОСОБА_1 України» десятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків поданої Заяви.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.05.2018р. суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 12.06.2018р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 12.06.2018р. суд постановив підготовче засідання відкласти на 03.07.2018р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.07.2018р. суд постановив клопотання Державного підприємства «ОСОБА_1 України» про відкладення розгляду справи та у разі необхідності продовження строку підготовчого засідання на 30 днів від 22.06.2018р. №0107/06 (вх.№24232/18) задоволити; продовжити строк підготовчого провадження у справі на тридцять днів; підготовче засідання відкласти на 07.08.2018р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.08.2018р. суд постановив заяву Державного підприємства «ОСОБА_1 України» про зміну підстав позову від 12.07.2018р. вих. №0120/01 (вх.№1901/18) прийняти; подальший розгляд справи здійснювати з врахуванням заяви Позивача про зміну підстав позову від 12.07.2018р. №0120/01 (вх.№1901/18).

Окрім того, ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.08.2018р. у даній справі постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті; призначити судове засідання з розгляду спору по суті на 04.09.18 р.

В судовому засіданні 04.09.2018р. оголошувалась перерва в межах робочого дня до 17:00год. 04.09.2018р.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

Процесуальні права та обовязки Учасників справи, відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України, як підтвердив представник Відповідача в судовому засіданні, йому відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання від Учасників справи про розяснення прав та обовязків до суду не надходили.

Заяв про відвід судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, явка визнавалась обовязковою.

Доводи щодо зміни підстав позову викладені Позивачем у доданій заяви по зміну предмету позову від 17.07.2018р. вх.№1901/18 заяві про доповнення позову новими обставинами від 12.07.2018р. вих.№0119/01.

11.06.2018р. за вх.№21074/18 та 02.08.2018р. за вх.№28557/18 до Господарського суду Львівської області надійшло клопотання Позивача, в якому з підстав скрутного матеріального становища та триваючої ліквідації Позивач просить суд розглянути справу за відсутності представника Позивача за наявними матеріалами.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання забезпечив, 22.08.2018р. подав заперечення на змінені підстави позову (вх. №31324/18), у якому просить суд долучити до матеріалів справи письмові докази, позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 93593891,66грн. заборгованості за проведену передоплату та 3201521,58грн. за оплату послуг з транспортування вугілля визнав, в решті проти позову заперечив, в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у відзиві на позовну заяву, надав оригінали документів, належним чином завірені копії яких долучено до відзиву на позовну заяву для огляду судом, зазначив про неможливість врегулювання спору між сторонами у добровільному порядку та подання всіх наявних у Відповідача доказів в обґрунтування обставин, на які посилається, як на підставу своїх заперечень проти заявлених позовних вимог. Вказане клопотання оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Окрім того, 04.09.2018р. Відповідачем подано клопотання (вх. №32472/18), у якому просить суд долучити до матеріалів справи письмові докази. Вказане клопотання оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Позиція Позивача:

Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 168984276,67грн., в тому числі 93593891,66грн. суми заборгованості з попередньої оплати за Договором поставки №05-15/1-ЕН, 3201521,58грн. витрат на транспортування вугілля та 72188863,43грн заборгованості за невиконання зобов'язання з реєстрації податкових накладних в порядку п.3.1.7. Договору поставки №05-15/1-ЕН. При цьому акцентуючи на тому, що Відповідач зобовязаний відшкодувати суму ПДВ в порядку п.8.14 Договору.

Позиція Відповідача:

Відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 93593891,66грн. боргу за Договором поставки №05-15/1-ЕН та 3201521,58грн. оплати послуг транспортування вугілля. В решті позовних вимог вважає позов безпідставним та необґрунтованим, просить суд відмовити Позивачу в його задоволенні з підстав того, що зарахування Позивачем суми 72188863,43грн. здійснено всупереч пункту 8.15. Договору в односторонньому порядку без укладення додаткової угоди до Договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобовязує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.9 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з'ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обовязку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представника Позивача за наявними у справі матеріалами.

Спір розглядається з урахуванням заяви Позивача від 12.07.2018р. вих. №0120/01 (вх.№1901/18) про зміну підстав позову.

За результатами дослідження наданих Позивачем доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

07.07.2015р. між Державним підприємством «ОСОБА_1 України» (надалі Позивач, Покупець) та Державним підприємством «Львіввугілля» (надалі Відповідач, Постачальник) укладено Договір поставки вугілля №05-15/1-ЕН (далі Договір), відповідно до п.п.1.1. та 1.2. Постачальник взяв на себе зобов'язання поставляти Покупцю вугільну продукцію (надалі ОСОБА_1) в асортименті, по реквізитах та за якісними характеристиками, приведеними в Договорі, а Покупець - приймати ОСОБА_1, оплачувати його вартість на умовах, встановлених Договором.

Загальна кількість та вартість ОСОБА_1, що підлягає поставці за Договором зазначається в Додатках до Договору. (п.1.3. Договору).

Відповідно до пункту 2.3. Договору датою виконання зобов'язання по поставці ОСОБА_1 є дата календарного штемпеля залізничної станції призначення на перевізному документі. ОСОБА_1, яке не відповідає умовам Договору та не прийняте Покупцем до поставки за Договором не зараховується.

Згідно пункту 2.4. Договору право власності на ОСОБА_1 від Постачальника до Покупця переходить після підписання між Сторонами акту приймання-передачі вугілля.

Пунктом 3.1.6 Договору Сторонами встановлено, що Постачальник зобовязаний за виданою Покупцем довіреністю протягом 10 днів з дати поставки але не пізніше п'ятого числа місяця, що слідує за місяцем поставки забезпечити проведення з Вантажоотримувачами звіряння відвантаженого у місяці ОСОБА_1, підписати і скріпити соєю печаткою акти звіряння вугілля по кількості і якості, скласти на їх основі відповідні акти приймання-передачі ОСОБА_1 за Договором і розрахунок знижок/надбавок його ціни, які разом з актами звіряння у той же термін передати Покупцеві для підписання.

У пункті 3.1.7. Сторонами передбачено, що разом із документами, зазначеними в пункті 3.1.6. Договору Постачальник зобовязаний надати Покупцю, серед іншого, податкову накладну або податкову накладну на всю суму податкових зобов'язань, зареєстровану у встановленому чинним законодавством України порядку та строки, разом із реєстром актів приймання-передачі вугілля.

Відповідно до пункту 3.1.11. Договору Постачальник зобовязаний компенсувати Покупцеві його затрати по оплаті з власного особового рахунку додаткових зборів Залізниці та вартості перевезення Залізницею відвантаженого Постачальником рядового вугілля від шахти до збагачувальної фабрики, а також вартості додаткових зборів Залізниці за відвантаження Постачальником вугільного концентрату від збагачувальної фабрики.

Згідно пункту 3.3.1. Покупець зобовязувався своєчасно та у повному обсязі здійснювати оплату ОСОБА_1 на умовах Договору.

Пунктом 7.3. Договору Сторонами встановлено, що Покупець оплачує Постачальнику вартість ОСОБА_1 на умовах повної стовідсоткової оплати обсягу ОСОБА_1, що поставлений у місяці поставки, шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті України в розмірі вартості фактично поставленого Постачальником та прийнятого Покупцем ОСОБА_1 на поточний рахунок Постачальника до кінця місяця, наступного за місяцем поставки, за умовами надання Покупцю оформлених належним чином усіх необхідних документів, які зазначені у пунктах 3.1.6. та 3.1.7. Договору.

Відповідно до пункту 7.5. Договору Покупець забезпечує оплату провізної плати за транспортування ОСОБА_1 залізничним транспортом від Вантажовідправника безпосередньо до Вантажоотримувача, якщо інше не буде обумовлено Сторонами у додатках до Договору.

У разі оплати Постачальником провізної плати за транспортування ОСОБА_1 Покупець зобовязаний до кінця місяця, наступного за місяцем поставки, відшкодувати Постачальнику його затрати по оплаті провізної плати в розмірі, що не перевищує розмір регульованого тарифу, визначеного згідно Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України та повязані з ними послуги, що затверджений наказом Міністерства транспорту і зв'язку України від 26.03.2009р. №317 для вагонів інвентарного парку Залізниці (п.7.5.1. Договору).

Пунктом 8.13. Договору встановлено, що у випадку виникнення у Покупця додаткових витрат по відшкодуванню Вантажоотримувачу ОСОБА_1 коштів, списаних Залізницею призначення за надання останньому додаткових послуг, що виникли під час перевезення вантажу за Договором, Постачальник в обовязковому порядку відшкодовує Покупцю розмір такої списаної суми згідно підтверджуючих документів.

Відповідно до пункту 8.14. Договору у випадку порушення Постачальником вимог до форми, порядку чи строків реєстрації податкової накладної, встановлених чинним законодавством України та Договором, внаслідок чого Покупець втратить своє право на включення до податкового кредиту суми податку на додану вартість, вказаної у податковій накладній, Постачальник зобовязаний відшкодувати Покупцю зазначену суму ПДВ, усі завдані цим збитки та/або витрати Покупця протягом трьох банківських днів з дати направлення відповідної вимоги Покупця; податкова накладна, що виписується Постачальником та передається Покупцю, має відповідати вимогам, встановленим Податковим кодексом України, іншим нормативним документам, а також документам, які видаються податковими органами в якості податкової консультації; у випадку порушення зазначеного строку відшкодування Постачальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення.

Цей Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків за поставлене за Договором ОСОБА_1 до повного виконання зобов'язань (п.10.1. Договору).

21.12.2015р. Сторонами укладено Додаткову угоду №21-12/15 до Договору, якою змінено та викладено в новій редакції пункт 10.1. Договору:

«Цей Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2016р., а в частині проведення розрахунків за поставлене за Договором ОСОБА_1 до повного виконання зобов'язань».

Окрім того, 28.12.2015р. Сторонами укладено Додаткову угоду №28-12/15 до Договору, якою Договір доповнено пунктом 8.15. наступного змісту:

« 8.15. У випадку невиконання належним чином Постачальником свого зобов'язання і складання та/або реєстрації у встановленому законодавством України порядку податкових накладних з ПДВ, Покупець шляхом укладення відповідної угоди має право зменшити суму, яка належить до оплати за поставлене ОСОБА_1 та/або суму попередньої оплати на відповідну суму невиконаних належним чином зобов'язань Постачальника.». У п.4 Додаткової угоди від 28.12.2015р. до Договору зазначено, що Угода набирає чинності з дати її підписання і діє до кінця дії Договору та є невідємною його частиною.

Вказаний Договір та Додаткові угоди до нього підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що в період з 05.10.2015р. по 30.06.2016р. ним здійснено Відповідачу оплату за поставку ОСОБА_1 за Договором на загальну суму 383292821,97грн.

Вказане підтверджується виписками з банківського рахунку Позивачаю

Відповідачем поставлено Позивачу ОСОБА_1 за Договором на суму 289698930,30грн. з урахуванням ПДВ.

Вказане підтверджується ОСОБА_2 приймання-передачі вугільної продукції від 17.02.2015р. №1, від 21.10.2015р. №81, від 21.10.2015р. №82, від 31.10.2015р. №84, від 31.10.2015р. №85, від 31.10.2015р. №86, від 16.11.2015р. №87, від 16.11.2015р. №88, від 23.11.2015р. №89, від 23.11.2015р. №90, від 30.11.2015р. №91, від 30.11.2015р. №92, від 30.11.2015р. №96, від 30.11.2015р. №97, від 11.12.2015р. №98, від 11.12.2015р. №99, від 11.12.2015р. №100, від 17.02.2016 №2, від 17.02.2016 №3, від 29.02.2016. №5, від 10.03.2016р. №7, 14.03.2016р. №8, від 22.03.2016р. №15, від01.04.2016р. №16, від 01.04.2016р. №17, від 11.04.2016р. №18.

Як вбачається із ОСОБА_2 звірки розрахунків між Сторонами, станом на 01.03.2018р. сальдо на користь Позивача за даними Позивача становить 165782755,09грн., за даними Відповідача 93593891,66грн. Вказаний акт підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

Крім того, згідно доводів Позивача, Відповідачем при здійсненні поставок не виконано своїх зобов'язань з реєстрації у встановленому чинним законодавством України податкових накладних на поставки, внаслідок чого Позивачем Відповідачу нараховано 72188863,43грн. відшкодування вартості ПДВ.

Так, Вимогами від 29.03.2016р. вих. №0260/06, від 31.03.2016р. вих. №0421/06, від 28.04.2016р. вих. №0528/02, від 27.05.2016р. вих. №0588/02, від 30.06.2016р. вих. №0636/02 Позивач звертався до Відповідача із вимогою про відшкодування коштів за неналежне виконання пункту 3.1.7. Договору. Належних, достатніх та допустимих доказів відшкодування вказаних витрат станом на час розгляду справи по суті Сторонами суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Також, з метою досудового врегулювання спору Позивач звертався до Відповідача із Вимогою від 03.04.2018р. вих. №0058/06 про повернення коштів в розмірі 168984276,67грн. з ПДВ. Належних, достатніх та допустимих доказів задоволення вказаної Вимоги станом на час розгляду справи по суті Сторонами суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Окрім того, Позивач зазначає, що Відповідачем не виконано належним чином взятих на себе договірних зобов'язань з відшкодування вартості перевезення ОСОБА_1 Залізницею, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 3201521,58грн.

Факт понесення вказаних витрат Позивач обґрунтовує ОСОБА_2 відшкодування транспортних послуг за липень 2015р. №ВУ-ОУ-0000177, №ВУ-ОУ0000184, за серпень 2015р. №ВУ-ОУ-0000197, №ВУ-ОУ-0000219, за вересень 2015р. №ВУ-ОУ-0000229, №ВУ-ОУ-0000246, за жовтень 2015р. №ВУ-ОУ-0000257, за листопад 2015р. №ВУ-ОУ-0000270, за грудень 2015р. №ВУ-ОУ-0000293, за січень 2016р. №ВУ-ОУ-0000011, №ВУ-ОУ-0000014, за лютий 2016р. №ВУ-ОУ-0000029, №ВУ-ОУ-0000038, за березень 2016р. №ВУ-ОУ-0000064, №ВУ-ОУ-0000077, ОСОБА_2 здачі-прийняття робіт (надання послуг) за квітень 2016р. №ВУ-ОУ-0000096, №ВУ-ОУ-0000103. Вказані акти підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

З підстав наведеного Позивач, з урахуванням заяви від 12.07.2018р. вих. №0120/01 (вх.№1901/18) про зміну підстав позову, просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 168984276,67грн., в тому числі 93593891,66грн. суми заборгованості з попередньої оплати за Договором поставки №05-15/1-ЕН, 3201521,58грн. витрат на транспортування вугілля та 72188863,43грн заборгованості за невиконання зобов'язання з реєстрації податкових накладних в порядку п.3.1.7. Договору поставки №05-15/1-ЕН.

06.06.2018р. Відповідачем подано Відзив на позовну заяву (вх. №20383/18), у якому визнає позовні вимоги про стягнення 93593891,66грн. суми заборгованості з попередньої оплати за Договором поставки №05-15/1-ЕН та 3201521,58грн. витрат на транспортування вугілля. Позовні вимоги про стягнення 72188863,43грн заборгованості за невиконання зобов'язання з реєстрації податкових накладних в порядку п.3.1.7. Договору поставки №05-15/1-ЕН Відповідач вважає безпідставними та необґрунтованими, просить суд відмовити Позивачу в їх задоволенні з підстав того, що Позивачем не дотримано пункту 8.15. Договору (в редакції Додаткової угоди від 28.12.2015р. №28-12/15 до Договору) щодо укладення Сторонами додаткової угоди про зменшення суми, яка належить до сплати за поставлене за Договором ОСОБА_1 чи зменшення попередньої оплати за поставку ОСОБА_1.

Також Відповідач звертає увагу суду на те, що Позивачем помилково покладається в основу своїх позовних вимог твердження про визнання Відповідачем в ОСОБА_2 звірки розрахунків між Сторонами станом на 01.03.2018р., оскільки Відповідачем у вказаному акті визнається лише сума 93593891,66грн.

Окрім того, Відповідач у поданому 21.06.2018р. за вх. №23049/18 Доповненні до відзиву на позову заяву додатково зазначає, що сума 72188863,43грн. за невиконання Відповідачем зобов'язань з реєстрації податкових накладних виникла до моменту укладення Додаткової угоди від 28.12.2015р. №28-12/15 до Договору, проте не була ним погашена станом на час укладення такої.

На думку Відповідача право на укладення додаткових угод до Договору в порядку пункту 8.15. Договору виникло в Сторін тільки з моменту підписання Додаткової угоди від 28.12.2015р. №28-12/15 до Договору, а відтак не може стосуватися зобовязань, які виникли раніше, проте не були виконані, тобто змінювати порядок їх виконання.

15.06.2018р. Позивачем подано до суду Відповідь на відзив (вх. №22154/18), у якій в спростування доводів Відповідача, покладених ним в основу своїх заперечень проти заявлених позовних вимог про стягнення 72188863,43грн заборгованості за невиконання зобов'язання з реєстрації податкових накладних в порядку п.3.1.7. Договору вказує, що Додатковою угодою від 28.12.2015р. №28-12/15 Договір доповнено пунктом 8.15., вказану додаткову угоду підписано Сторонами без зауважень.

Поряд з цим, Позивач звертає увагу суду на те, що згідно пункту 8.14. Договору Відповідач зобовязаний відшкодувати Позивачу суму ПДВ, а також завдані збитки протягом трьох банківських днів з дати предявлення вимоги у випадку порушення ним вимог до форми, порядку чи строків реєстрації податкової накладної. Позивачем скеровувались на адресу Відповідача вимоги про відшкодування грошових коштів, проте останній безпідставно ухилявся від їх задоволення.

З підстав наведеного Позивач робить висновки про порушення Відповідачем пунктів 3.1.1, 3.1.7 та 3.1.11 Договору, а також недоведення Відповідачем належними, достатніми та допустимими доказами у справі факту належного виконання взятих на себе договірних зобов'язань в частині реєстрації у встановленому чинним законодавством України порядку податкових накладних на поставку ОСОБА_1 за Договором.

В підтримку доводів про безпідставність позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 72188863,43грн заборгованості за невиконання зобов'язання з реєстрації податкових накладних в порядку п.3.1.7. Договору Відповідач у поданих до суду 21.06.2018р. за вх. ;№23052/18 Запереченнях звертає увагу суду на те, що між Сторонами не було укладено жодних додаткових угод в порядку, передбаченому пунктом 8.15. Договору.

Також, Відповідач у поданому 04.09.2018р. клопотанні просить суд долучити до матеріалів справи копії Податкових накладних на суму 23442152,96грн. з ПДВ та квитанцій про їх отримання органами ДФС в підтвердження безпідставності доводів Позивача про втрату ним права на відшкодування податку на додану вартість.

Окрім того, Відповідач у поданому 22.08.2018р. за вх. №31324/18 Запереченні звертає увагу суду на відсутність субєктивної сторони правопорушення, а саме вини Відповідача у невиконанні зобов'язання з реєстрації податкової накладної в порядку пункту 3.1.7. Договору, як обовязкової складової деліктного правовідношення.

У відповідності з пунктами 1, 3 частини першої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Пунктом 201.1. статті 201 Податкового кодексу України визначено, що на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (пункт 201.7 статті 201 ПК України).

Приписами пункту 201.10 статі 201 Податкового кодексу України встановлено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою; податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту; реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків: для податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для податкових накладних / розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.

У разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкових накладних / розрахунків коригування, реєстрація яких зупинена згідно з пунктом 201.16 цієї статті) податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Згідно з підпунктом а) пункту 198.1. статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Відповідно до пункту 198.2. статті 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг (п.198.3 ст.198 ПК України).

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 45. Закону України від 24.11.2015р. №812-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо створення передумов для нової моделі ринку природного газу та забезпечення стабільності розрахунків підприємств енергетичної галузі» підрозділ 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України доповнено пунктами 45 такого змісту:

«Тимчасово, до 1 липня 2017 року, звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з постачання на митній території України вугілля та/або продуктів його збагачення товарних позицій 2701, 2702, 2703 00 00 00, 2704 00 згідно з УКТ ЗЕД.

У разі застосування зазначеної пільги норми пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу не застосовуються в частині товарів/послуг, необоротних активів, суми податку на додану вартість з вартості яких були включені до податкового кредиту у звітних (податкових) періодах, що передували періоду початку застосування пільги.».

Пунктом 2 вказаного Закону визначено, що Закон набирає чинності з першого числа місяця, наступного за місяцем його опублікування.

Як вбачається із відмітки про набрання законної сили вказаним Законом, він вступає в дію з 01.01.2016р.

Відповідно до ч.4 ст.191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З підстав наведеного суд критично оцінює доводи Відповідача, покладені ним в основу своїх заперечень проти заявлених позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 72188863,43грн заборгованості за невиконання зобов'язання з реєстрації податкових накладних в порядку п.3.1.7. Договору, оскільки Сторонами у пункті 8.14. Договору встановлено обовязок Відповідача відшкодувати Позивачу вартість податку на додану вартість, а також усі завдані цим збитки та/або витрати протягом трьох банківських днів з направлення Позивачем вимоги у випадку невиконання договірного зобов'язання з реєстрації у встановленому чинним законодавством України податкової накладної на поставку ОСОБА_1 за Договором.

З підстав наведеного не заслуговують на увагу суду і посилання Відповідача на відсутність субєктивної сторони деліктного правовідношення щодо відшкодування збитків, оскільки Позивач просить суд стягнути з Відповідача не суму збитків, завданих відсутністю реєстрації податкових накладних за поставку ОСОБА_1 за Договором, а саме суму податку на додану вартість, що не потребує доведення складу деліктного правовідношення.

В той же час суд зазначає, що погоджена Сторонами у пункті 8.15. Договору можливість Позивача шляхом укладення відповідної угоди зменшити суму, яка належить до оплати за поставлене ОСОБА_1 та/або суму попередньої оплати на відповідну суму невиконаних належним чином зобов'язань Постачальника у випадку невиконання належним чином Постачальником свого зобов'язання і складання та/або реєстрації у встановленому законодавством України порядку податкових накладних з ПДВ жодним чином не виключає встановленого пунктом 8.14. Договору обовязку Відповідача відшкодувати вартість податку на додану вартість у випадку порушення пункту 3.1.7. Договору, зокрема щодо реєстрації податкових накладних. Крім цього, Договір доповнено пунктом 8.15 згідно Додаткової угоди від 28.12.2015р., згідно п.4 якої, Угода набирає чинності з дати її підписання і діє до кінця дії Договору та є невідємною його частиною; наведеним також спростовується позиція Позивача, викладена у доданій до заяви від 17.07.2018р. вх.№1901/18 заяві про доповнення позову новими обставинами від 12.07.2018р. вих.№0119/01.

Щодо поданих Відповідачем податкових накладних за період з 31.07.2018р. по 30.08.2018р. суд зазначає, що, з урахуванням дати здійснення поставок та в силу приписів пункту 201.10 Податкового кодексу України Позивачем втрачено право на відшкодування податку на додану вартість, а також звернення до уповноваженого органу зі скаргою на бездіяльність Відповідача щодо реєстрації податкових накладних. Відтак, подання Відповідачем податкових накладних за період з 31.07.2018р. по 30.08.2018р. на поставки, які відбувались в період 2015-2016рр. не поновлює права Позивача на внесення сум податку на додану вартість за вказаними поставками до податкового кредиту.

В той же час суд зазначає, що Позивачем помилково розраховано суму податку на додану вартість за поставками, які відбулись після 01.01.2016р., оскільки, як зазначено вище в мотивувальній частині рішення, Законом України від 24.11.2015р. №812-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо створення передумов для нової моделі ринку природного газу та забезпечення стабільності розрахунків підприємств енергетичної галузі» звільнено від оподаткування податком на додану вартість операції з постачання вугілля на митній території України.

Окрім того, сума нарахованого до відшкодування податку на додану вартість здійснена Позивачем не тільки з сум поставок ОСОБА_1 за Договором як впродовж 2015р., так і впродовж 2016р., але й з суми авансового платежу, за яким не здійснено поставок ОСОБА_1 за Договором впродовж 2016р.

Відтак, до стягнення підлягає сума нарахованого податку на додану вартість з поставленого впродовж 2015 року згідно описаних вище в мотивувальній частині рішення ОСОБА_2 приймання-передачі вугільної продукції ОСОБА_1.

Відповідно до доданих Позивачем до матеріалів справи ОСОБА_2 приймання-передачі вугільної продукції від 21.10.2015р. №81, від 21.10.2015р. №82, від 31.10.2015р. №84, від 31.10.2015р. №85, від 31.10.2015р. №86, від 16.11.2015р. №87, від 16.11.2015р. №88, від 23.11.2015р. №89, від 23.11.2015р. №90, від 30.11.2015р. №91, від 30.11.2015р. №92, від 30.11.2015р. №96, від 30.11.2015р. №97, від 11.12.2015р. №98, від 11.12.2015р. №99, від 11.12.2015р. №100, за період жовтень-грудень сума нарахованого ПДВ становила 20945949,02грн.

Здійснивши перерахунок суми податку на додану вартість із поставок ОСОБА_1 за Договором за заявлений Позивачем період з врахуванням Закону України від 24.11.2015р. №812-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо створення передумов для нової моделі ринку природного газу та забезпечення стабільності розрахунків підприємств енергетичної галузі» (з 05.10.2015р. по 31.12.2015р.) суд встановив, що сума податку на додану вартість, яка підлягає до відшкодування Відповідачем Позивачу за такими становить 20945949,02грн.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі визнання Відповідачем позову в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 93593891,66грн. суми заборгованості з попередньої оплати за Договором поставки №05-15/1-ЕН та 3201521,58грн. витрат на транспортування вугілля, а також те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення Відповідачем порядку і строку виконання зобов'язання з реєстрації податкових накладних за здійсненими поставками ОСОБА_1 за Договором за період з 05.10.2015р. по 31.12.2015р., перевіривши розрахунок нарахованих сум відшкодування податку на додану вартість за вказаний період, суд дійшов висновків про те, що позов слід задоволити частково, стягнути з Відповідача на користь Позивача 93593891,66грн. суми заборгованості з попередньої оплати за Договором поставки №05-15/1-ЕН, 3201521,58грн. витрат на транспортування вугілля та 20945949,02грн заборгованості за невиконання зобов'язання з реєстрації податкових накладних в порядку п.3.1.7. Договору поставки №05-15/1-ЕН. В решті позову відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

При цьому суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази (а також не заявлено про наявність таких), що часткове визнання Відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Нормою статті 7 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1762 гривень.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивач очікує понести у звязку із розглядом справи судові витрати в розмірі 616700грн. у вигляді сплаченого за подання до господарського суду позовної заяви судового збору.

Як доказ сплати судових витрат Позивач подав Платіжне доручення від 29.03.2018р. №102 про сплату судового збору за подання позовної заяви до господарського суду в розмірі 616700грн. Оригінал вказаного платіжного доручення є додатком №1 до позовної заяви.

Окрім того, суд зазначає що Відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору, недоведення Відповідачем розміру понесених у справі судових витрат, беручи до уваги часткове визнання позову Відповідачем, суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 616700грн. слід покласти на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 429691,45грн. судового збору, в решті судові витрати залишити за Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 42, п. 1, 3 ч. 1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76-81, 86, 129, 165, 205, 216, 222, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 179, 193, 216, 218 Господарського кодексу України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 509, 526, 527, 530, 610-612, 627, 629, 632, 712 Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» (80000, Львівська область, м.Сокаль, вул.Богдана Хмельницького, буд.26; ідентифікаційний код 32323256) на користь Державного підприємства «ОСОБА_1 України» (01030, м.Київ, вул.Богдана Хмельницького, буд.16-22, корпус А, офіс 201; ідентифікаційний код 3270962,26грн. заборгованості та 429691,45грн. судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

6. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 14.09.2018р.

Головуючий суддя Фартушок Т. Б.