КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2018 р. Справа№ 910/3026/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Смірнової Л.Г.

Кропивної Л.В.

при секретарі Вінницькій Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Буднік О.М. адвокат за довіреністю від 27.08.2018;

від відповідача: Конверський Є.А. адвокат за довіреністю від 27.08.2018;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Сітіестейт"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 (повне рішення складено 15.06.2018)

у справі №910/3026/18 (головуючий суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сітіестейт"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Онікс-Фінанс"

про звернення стягнення 1 775 000,00 грн. на предмет іпотеки

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сітіестейт" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Онікс-Фінанс" (далі - відповідач), у якому просило в рахунок погашення заборгованості ТОВ "Онікс-Фінанс" перед ТОВ "Сітіестейт" за Договором купівлі-продажу цінних паперів №10-221217-БВ від 22 грудня 2017 року в сумі 1 755 000 гривень 00 копійок, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 85,4 кв.м., житловою площею 17,8 кв.м., яка розташована за адресою: місто Київ, вул. Старонаводницька, 13-а, квартира №7а шляхом проведення прилюдних торгів на підставі Закону України "Про виконавче провадження" за початковою ціною для її подальшої реалізації, визначеною на підставі Звіту про оцінку майна EYK180314-010, проведеною фізичною особою-підприємцем Яшиновим А.М. від 14.03.2018, а саме: 1 775 569 гривень 00 копійок.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 (повне рішення складено 15.06.2018) у справі №910/3026/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Сітіестейт" 04.07.2018 подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до положень чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду України право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя, при цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших засобів правового захисту.

12.07.2018 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Київського апеляційного господарського суду та згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Кропивної Л.В., Смірнової Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 28.08.2018.

Відповідно до ст. 216 ГПК України у судовому засіданні оголошувалась перерва з 28.08.2018 по 11.09.2018 та з 11.09.2018 по 18.09.2018.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Статтями 269, 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 05.05.2017 товариство з обмеженою відповідальністю "Онікс-Фінанс" є власником квартири загальною площею 85,4 кв.м., житлова площа 17.8 кв.м. за адресою: місто Київ, вул. Старонаводницька, 13-а, квартира №7а.

Право власності на зазначену квартиру ТОВ "Онікс-Фінанс" набуло на підставі Протоколу №28/04/17 Установчих зборів Учасників ТОВ "Онікс-Фінанс" від 28.04.2017 р., як внесок до статутного капіталу учасником - ТОВ "Печерська Хвиля", та згідно акту приймання-передачі майна, що вноситься до Статутного капіталу ТОВ "Онікс-Фінанс" від 27.04.2017.

22.12.2017 між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Сітіестейт", як продавцем, та відповідачем - товариством з обмеженою відповідальністю "Онікс-Фінанс", як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів №10-221217-БВ, за умовами якого позивач зобов'язався передати у власність відповідача іменні інвестиційні сертифікати бездокументарної форми випуску, емітовані ТОВ "КУА "АПФ "Синтакс-Інвест", загальною вартістю 2 135 000, 00 грн.

У пункті 2.2 зазначеного договору встановлено, що покупець сплачує продавцеві договірну вартість ЦП до 15.01.2018 включено.

Відповідно до наданої позивачем виписки з його рахунку у цінних паперах (депозитарна установа - ПАТ "Комерційний банк "Глобус") визначені договором №10-221217-БВ цінні папери у кількості 2 000 штук 27.12 2017 списані з рахунку позивача на користь відповідача.

За твердженням сторін у справі, відповідач у встановлений строк здійснив розрахунок частково у розмірі 360 000 грн.

15.01.2018 між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору купівлі-продажу цінних паперів №10-221217-БВ, якою, враховуючи що станом на день укладення даної додаткової угоди №1, покупцем здійснено часткову оплату по договору в розмірі 360 000 грн., сторони прийшли до згоди внести зміни до пункту 2.2 договору та внести його у наступній редакції: "2.2. покупець сплачує продавцеві договірну вартість ЦП до 15.02.2018 включно".

Також сторони зазначеною додатковою угодою доповнили договір пунктом 2.5, у якому зазначили, що виконання зобов'язань, що виникають з договору в редакції даної додаткової угоди №1, а саме несплаченої договірної вартості цінних паперів в розмірі 1 775 000 грн. забезпечується укладеним між сторонами договором іпотеки, за умовами якого покупець передає в іпотеку продавцю квартиру загальною площею 85,4 кв.м., житловою площею 17,8 кв.м., що знаходится за адресою: місто Київ, вул. Старонаводницька, 13-а, квартира №7а.

13.02.2018 між позивачем, як іпотекодержателем, та відповідачем, як іпотекодавцем, було укладено Договір іпотеки, яким забезпечується виконання зобов'язання, що виникло у відповідача на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів №10-221217-БВ та додаткової угоди №1 до нього на суму 1 775 000 грн. з обумовленим строком повернення боргу по 15 лютого 2018 року включно. Предметом іпотеки є однокімнатна квартира №7а в будинку 13-а по вулиці Старонаводницькій у місті Києві.

Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Судаком О.Б. (реєстровий номер 36).

21.02.2018 позивач за вих. №2 направив відповідачу Вимогу про усунення порушення, у якій вимагав усунути порушення умов договору купівлі-продажу в частині оплати несплаченої суми договірної вартості цінних паперів в розмірі 1775 000 грн. в строк до 15.02.2018 включно.

Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного 14.03.2018 фізичною особою-підприємцем Яшиновим А.М., ринкова вартість об'єкту оцінки (однокімнатна квартира №7а в будинку 13-а по вулиці Старонаводницькій у місті Києві) становить 1 775 569,00 грн.

У зв'язку із викладеними обставинами позивач 16.03.2018 звернувся до господарського суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заперечуючи проти задоволення позову у суді першої інстанції відповідач, у відзиві на позовну заяву, визнав факт укладення договору іпотеки, але вважав, що прострочення погашення заборгованості за договором купівлі-продажу є незначним для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріали справи не містять жодного доказу вчинення позивачем будь-який дій відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в договорі іпотеки, а тому відсутності факту порушення права позивача суд позбавлений процесуальної можливості надати цьому праву примусового захисту.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов'язки сторін у даній справі виникли на підставі Договору купівлі-продажу цінних паперів та договору іпотеки.

Договори укладені належним чином, не розірвані, не визнані недійсними, отже вони є обов'язковим для сторін.

Предметом розгляду даної справи є матеріально-правова вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Згідно з частиною першою ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Нормами статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У той же час, статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Обов'язок доведення наявності як самого права так і факту його порушення відповідачем процесуальним законодавством покладено на позивача.

Серед загальних засад цивільного законодавства стаття 3 Цивільного кодексу України виділяє свободу договору, сутність якої розкривається статтею 6 Цивільного кодексу України.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Виходячи з презумпції правомірності правочину, визначеної статтею 204 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції правомірно встановив чинність та обов'язковість виконання сторонами у справі договору іпотеки.

При цьому, судом першої інстанції враховані висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №760/14438/15-ц, згідно яких, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Так, відповідно до статті 12 та статті 33 Закону України "Про іпотеку" при порушенні іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені Законом "Про іпотеку" способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку", та право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього ж Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Як вбачається зі змісту пункту 5.1 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником умов основного договору іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У розділі 6 договору іпотеки сторони домовились щодо позасудового врегулювання та застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Зазначене застереження прирівнюється за своїми правовими наслідками до Договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, пунктом 6.2 договору іпотеки встановлене право позивача на власний розсуд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності або шляхом його продажу будь якій особі від власного імені.

Згідно п.6.8.1 договору іпотеки дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються позивачем від свого імені на підставі договору іпотеки без необхідності отримання будь-якого окремого уповноваження відповідача.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що маючи право в силу укладеного договору іпотеки на задоволення своїх вимог за основним договором, позивач має і правову можливість здійснити ці дії, при цьому він не обмежений можливою бездіяльністю відповідача.

При цьому, матеріали справи не доказів того, що відповідач чинив позивачу перешкоди в реалізації його прав іпотекодержателя за укладеним договором іпотеки, а для реалізації позивачем свого права звернення стягнення на предмет іпотеки достатньо лише власної волі та вчинення юридичних дій.

Матеріали справи також не містять жодних доказу вчинення позивачем будь-який дій відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в договорі іпотеки.

За наведених обставин, місцевий господарський суд вірно встановив наявність у позивача права на задоволення вимог за рахунок предмету іпотеки та встановив відсутність факту порушення цього права відповідачем, а оскільки за відсутності факту порушення права позивача, суд позбавлений процесуальної можливості надати цьому праву примусового захисту, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку щодо відмови у позові.

Щодо посилань скаржника на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 03.02.2016, то дослідивши зміст зазначеної постанови (справа №6-1080цс15) колегія суддів прийшла до висновку, що фактичні обставини зазначеної справи суттєво відрізняються від обставин даної справи, оскільки у даній справі сторонами було укладено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (договір про задоволення вимог іпотекодержателя).

Відповідно до ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі №910/3026/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Сітіестейт" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 у справі №910/3026/18 - без змін.

2. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/3026/18.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.09.2018.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Л.Г. Смірнова

Л.В. Кропивна