ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/9555/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю.Я. - головуючого, Дроботової Т.Б., Пількова К.М.,

секретар судового засідання - Овчарик В.М.,

за участю представників:

позивача - Трохимчук В.С. (представник за довіреністю від 03.07.2018),

відповідача - не з'явилися,

третьої особи - не з'явилися,

прокуратури - (представник за посвідченням №044787),

розглянувши касаційну скаргу Компанії з обмеженою відповідальністю "Хеммерт Інвестментс ЕлЕлСі" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 (суддя Ковтун С.А.) та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018 (головуючий - Гаврилюк О.М., судді: Станік С.Р., Сулім В.В.) у справі

за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Компанії з обмеженою відповідальністю "Хеммерт Інвестментс ЕлЕлСі"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, громадська організація "Асоціація артгалерей України"

про витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У травні 2016 року заступник прокурора міста Києва (далі - прокуратура) в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Компанії з обмеженою відповідальністю "Хеммерт Інвестментс ЕлЕлСі" (далі - КОВ "Хеммерт Інвестментс ЕлЕлСі", Компанія) про витребування в комунальну власність в особі Київської міської ради нежилих приміщень (в літ. А) та нежилих приміщень (в літ. Б) загальною площею 245,2кв.м. (далі - спірні приміщення, спірне майно), розташованих за адресою: м. Київ, Андріївський узвіз, будинок, 22-а, що складається з приміщення (будівлі, споруди) на першому поверсі загальною площею 121,4кв.м. та приміщення (будівлі, споруди) загальною площею 123,8кв.м., вартістю 2708916 грн., з посиланням на статті 317, 319, 321, 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтю 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) в редакції, чинній до 15.12.2017.

Позовна заява обґрунтовується тим, що право власності на спірне майно незаконно зареєстровано за Компанією (під час його перебування під арештом) на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2015, укладеного між Компанією "Джей.Пі.Мультіфуел Лімітед" (продавець) та КОВ "Хеммерт Інвестментс ЕлЕлСі" (покупець), та вибуло з власності Київської міської ради за відсутності її волевиявлення, в зв'язку з чим, підлягає витребуванню від відповідача як останнього добросовісного набувача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018, позов задоволено повністю.

Рішення та постанова мотивовані положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України, статті 35 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, та статей 73, 74, 75-79, 86, 269, 270 ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, з урахуванням яких суди дійшли висновку про незаконне вибуття спірного майна з власності Київської міської ради за відсутності її волевиявлення, а оскільки судові рішення на підставі яких воно вибуло, скасовані Вищим господарським судом України, спірні приміщення підлягають витребуванню від Компанії на користь Київської міської ради як власника комунального майна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись з рішенням місцевого суду та постановою апеляційної інстанції, Компанія звернулася з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій статей 41 Конституції України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", наголошуючи на тому, що: 1) з урахуванням статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" саме лише скасування судових рішень, які були підставою для виникнення у Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська Національна Компанія з управління активами" (перший приватний власник спірного майна) права власності на спірні приміщення не може бути підставою для позбавлення нинішнього власника права власності; 2) з боку держави в особі її органів чиняться дії, які перешкоджають Компанії користуватися власним майном, і цей факт встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 23.02.2015 у справі №910/27787/14.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи (доводи, викладені у відзивах та запереченнях на касаційну скаргу)

Прокуратура у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення з мотивів, викладених у оскаржуваних судових рішеннях.

Доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанцій

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, громадська організація "Асоціація артгалерей України" з 10.11.2004 займає приміщення комунальної власності, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Андріївський узвіз, будинок, 22-а, літера "А", що складається з приміщення (будівлі, споруди) на першому поверсі загальною площею 121,4кв.м.

Згідно з умовами договору №33-1/13 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 03.02.2014, укладеного між громадською організацією "Асоціація артгалерей України" (орендарем), комунальним підприємством "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва" (підприємством) та Подільською районною у місті Києві державною адміністрацією (орендодавцем), орендарю передається в оренду до 02.02.2017 нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, далі - об'єкт оренди, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Андріївський узвіз, 22-а літ. А, для проведення культурно-мистецької діяльності (художня галерея). Об'єктом оренди є нежиле приміщення загальною площею 121,40кв.м., що розташоване на 1-му поверсі.

04.06.2015 між Компанією "Джей.Пі.Мультіфуел Лімітед" (продавець) та КОВ "Хеммерт Інвестментс ЕлЕлСі" (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, відповідно до пункту 1 якого продавець продає (передає у власність), а покупець купує (приймає у власність) частину нежилих приміщень першого поверху в літері "Б" загальною площею 53,70кв.м., що складає 22/100 частини від нежилих приміщень площею 245,20кв.м. Нежилі приміщення першого поверху в літері "А" площею 121,40кв.м., та частину нежитлових приміщень першого поверху в літері "Б" площею 70,10кв.м. загальною площею 191,50кв.м., що складає 78/100 частини від нежилих приміщень загальною площею 245,20кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Андріївський узвіз, 22-А (двадцять два літера "А") і сплачує за них ціну, визначену цим договором. Загальна площа нежилих приміщень становить 245,2кв.м. Загальна площа частини відчужуваних приміщень становить 245,2кв.м. Даний договір зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим М.К. за №688.

В основу оскаржуваних рішення та постанови покладено висновки місцевого та апеляційного господарських судів про встановлення рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2014 у справі №5011-4/13665-2012 факту незаконного вибуття спірного майна з власності Київської міської ради поза її волею, а саме на підставі судових рішень у справі №5023/2295/11 (40/498-07), скасованих Вищим господарським судом України, внаслідок чого об'єкт підлягає витребуванню від відповідача (добросовісного набувача) на користь Київської міської ради як власника комунального майна. При цьому, апеляційний суд зазначив, що в даному випадку втручання у право особи на мирне володіння майном є законним, переслідує як суспільний, так і публічний інтерес, і є пропорційним визначеним цілям.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України (в редакції, чинній станом на час прийняття рішення місцевим судом) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з частиною 4 статті 75 ГПК України (в редакції, чинній станом на час апеляційного перегляду рішення) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2014 у справі №5011-4/13665-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.02.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 21.04.2015, задоволено позов заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до Компанії "Бредал Холдингс Лімітед", Компанії "Джей.Пі.Мультіфуел Лімітед", треті особи: громадська організація "Асоціація артгалерей України", Благодійний фонд "Асоціація діячів сучасного мистецтва України", про витребування від Компанії "Джей.Пі.Мультіфуел Лімітед" на користь Київської міської ради об'єктів нерухомого майна - приміщення (будівлі, споруди), що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Андріївський узвіз, будинок, 22-а, літера "А" та "Б", що складається з приміщення (будівлі, споруди) на першому поверсі загальною площею 121,4кв.м. та приміщення (будівлі, споруди) на першому поверсі загальною площею 123,8кв.м.

Зазначеним судовим рішенням встановлено факти, що не підлягають доведенню при вирішенні даного спору, а саме: об'єкти нерухомого майна - приміщення (будівлі, споруди), розташовані за адресою: м. Київ, вул. Андріївський узвіз, будинок, 22-а, літера "А" та "Б", що складається з приміщення (будівлі, споруди) на першому поверсі загальною площею 121,4кв.м. та приміщення (будівлі, споруди) на першому поверсі загальною площею 123,8кв.м., незаконно вибули із власності Київської міської ради за відсутності її волевиявлення за відплатним договором на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано Вищим господарським судом України.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння, закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем.

Колегія суддів зауважує, що спірні приміщення були продані відповідачу Компанією "Джей.Пі.Мультіфуел Лімітед" 04.06.2015, тобто недобросовісний продавець, достеменно знаючи про те, що судове рішення про витребування у нього спірного майна набрало законної сили значно раніше - 19.02.2015, неправомірно відчужив майно скаржнику, не виконавши таким чином судове рішення у справі №5011-4/13665-2012, що свідчить про зловживання продавця своїми правами (частина 3 статті 13 ЦК України) та може бути підставою для відшкодування покупцеві завданих збитків (стаття 661 ЦК України).

При цьому касаційна інстанція погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Компанія є особою, яка не знала і не могла знати про те, що особа, в якої річ придбано, не має права її відчужувати, тому є добросовісним набувачем в розумінні частини 1 статті 388 ЦК України.

Статтею 330 ЦК України передбачено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.

Відповідно до частини 3 статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (стаття 387 ЦК України) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати.

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України.

У такому випадку чинне законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, яким у цій справі є договір купівлі-продажу від 04.06.2015, права відчужувати це майно.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів

Таким чином, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Ураховуючи наведені положення цивільного законодавства і встановлені судами обставини, та зважаючи на те, що відповідач належними доказами не довів вибуття спірного майна в процесі приватизації за волевиявленням законного власника (Київської міської ради), колегія суддів вважає, що суди дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності передбачених пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України підстав для витребування спірного майна від Компанії останнього добросовісного набувача.

Водночас, стосовно неотримання Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду поштового повідомлення про вручення Компанії рекомендованого відправлення (ухвали від 10.08.2018 про відкриття касаційного провадження у справі №910/9555/16), колегія суддів зазначає таке.

01.06.2006 набрав чинності Закон України "Про доступ до судових рішень", згідно зі статтею 2 якого кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим Законом. Особам, які беруть (брали) участь у справі, забезпечується доступ до судових рішень у їхній справі в порядку, встановленому процесуальним законом.

Для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. До Реєстру включаються усі судові рішення судів загальної юрисдикції (частини 1, 3 статті 3 зазначеного Закону).

Таким чином, цим Законом та процесуальним законодавством скаржнику - Компанії з обмеженою відповідальністю "Хеммерт Інвестментс ЕлЕлСі" надано право бути обізнаним про прийняті в цій справі судові рішення та можливість реалізувати право на участь в касаційному перегляді судових рішень шляхом доступу до Реєстру.

Відповідно до частини 1 статті 367 ГПК України у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Таким чином, зазначеною нормою процесуального закону передбачено право, а не обов'язок господарського суду звернутися з судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави в разі необхідності вручення документів чи проведення окремих процесуальних дій на території іншої держави.

Застосовуючи на підставі частини 1 статті 3, частини 2, 4 статті 11 ГПК України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, колегія суддів зауважує, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Відтак, скаржник, який добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов'язаний слідкувати за перебігом розгляду своєї касаційної скарги, крім того, зобов'язаний утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу (стаття 43 ГПК України).

Матеріали справи переконливо свідчать про зловживання відповідача своїми процесуальними правами, оскільки апеляційне провадження у справі зупинялося та її розгляд неодноразово відкладався з метою надсилання нерезиденту процесуальних документів у справі як безпосередньо апеляційним господарським судом, так і відповідно до статті 10 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, але скаржник та представник скаржника за адресами, вказаними у апеляційній скарзі, не знайдено та не розшукано, внаслідок чого апеляційний перегляд справи затягнувся на невиправдано тривалий строк - більше 1 року, що не сприяло ефективному захисту прав власника в особі територіальної громади міста Києва.

Колегія суддів також враховує, що обізнаність відповідача з перебігом розгляду касаційної скарги у даній справі вбачається із заяви Компанії про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень у справі №910/9555/16 (а.с.32-33 том 3), у якій (заяві) вказується про те, що про винесення ухвали Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.06.2018 про повернення касаційної скарги без розгляду скаржник дізнався з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі та відзиві на касаційну скаргу

Касаційна інстанція не приймає до уваги доводи скаржника про те, що з урахуванням статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" саме лише скасування судових рішень, які були підставою для виникнення у Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська Національна Компанія з управління активами" (перший приватний власник спірного майна) права власності на спірні приміщення не може бути підставою для позбавлення нинішнього власника права власності, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судами обставини та застосовані правові норми, колегією суддів не вбачається невідповідності втручання держави у право власності Компанії критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном.

Витребування спірного майна на користь територіальної громади міста Києва з володіння КОВ "Хеммерт Інвестментс ЕлЕлСі" відповідає критерію законності: витребування із його власності спірного майна здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК, яка відповідає вимогам доступності, чіткості передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви суб'єктів звернення у правильності тлумачення та застосування цієї норми судами не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність окремому суб'єкту господарювання об'єкта комунальної власності фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об'єктом комунальної власності, який відповідно до наказу Міністерства культури України від 21.10.2011 №912/0/16-11 включено до переліку об'єктів культурної спадщини, занесених до Державного реєстру нерухомих пам'яток України за категорією місцевого значення.

Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям об'єкта із комунальної власності, становлять суспільний (публічний) інтерес, а незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого об'єкт вибув із комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У справі, яка розглядається, "суспільним" ("публічним") інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування комунального майна із володіння Компанії є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права комунальної власності, захист такого права шляхом повернення до комунальної власності об'єкта комунальної власності, які були передані відповідачу з порушенням чинного законодавства.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності Компанії критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном.

Крім того, застосовуючи принцип "справедливого балансу" між "суспільними" та "приватними" інтересами, апеляційний суд дійшов правильного висновку про порушення цього принципу у відповідних правовідносинах.

Зазначаючи у касаційній скарзі про необхідність застосування до спірних правовідносин статті 1 Першого протоколу Конвенції, скаржник не вказує на порушення принципу "пропорційності" й на те, що він несе "індивідуальний і надмірний тягар" у зв'язку із витребуванням об'єкта комунального майна на користь територіальної громади міста Києва.

За таких обставин результат розгляду судами позову прокурора по суті у справі №910/9555/17 не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного позбавлення майна, закладеним у статті 1 Першого протоколу Конвенції.

При цьому суд апеляційної інстанції при розгляді справи обґрунтовано не застосував рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства".

У цій справі ЄСПЛ дійшов висновку, що мало місце "непропорційне" втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулося порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки не встановлено, що місцевий орган влади діяв усупереч суспільним інтересам, коли у зазначений спосіб розпоряджався майном, або що реалізація договірної умови про продовження строку оренди могла б завдати шкоди інтересам тієї чи іншої особи.

Тобто обставини справи, розглянутої ЄСПЛ, і справи №910/9555/17 суттєво відрізняються, а висновок про задоволення заяви Стретч не повинен бути для суду безумовно обов'язковим "керівництвом до дії" без урахування конкретних обставин справи (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі №916/2129/15).

Колегія суддів також відхиляє як такі, що не відповідають дійсності, посилання відповідача на те, що з боку держави в особі її органів чиняться дії, які перешкоджають Компанії користуватися власним майном, і цей факт нібито встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 23.02.2015 у справі №910/27787/14, оскільки зі змісту зазначеного вище судового рішення не вбачається встановлення вказаних скаржником обставин. Крім того, скаржник не був учасником справи №910/27787/14 та у рішенні від 23.02.2015 взагалі не згадується.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з викладеними у відзиві на касаційну скаргу доводами прокуратури, обґрунтованість та відповідність яких чинному законодавству і фактичним обставинам справи підтверджується вищенаведеними висновками судів попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, апеляційний суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на незаконне вибуття спірного майна з власності Київської міської ради за відсутності її волевиявлення, як наслідок, оскаржувані рішення та постанова ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення віндикаційного позову.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновки судів попередніх інстанцій щодо задоволення позовних вимог, у зв'язку з чим, підстави для задоволення касаційної скарги і скасування чи зміни оскаржуваних рішення та постанови відсутні.

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Компанії з обмеженою відповідальністю "Хеммерт Інвестментс ЕлЕлСі" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2018 у справі №910/9555/16 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Ю.Я. Чумак

Судді: Т.Б. Дроботова

К.М. Пільков