ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2018

Справа № 910/7189/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовною заявою Приватного акціонерного товариства "Квазар"

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Піллар”

про стягнення 155 234, 84 грн.

без повідомлення учасників справи

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва звернулось Приватне акціонерне товариство "Квазар" (далі – ПрАТ "Квазар") з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Піллар” (далі – ТОВ “Піллар”) про стягнення штрафних санкцій та матеріальних втрат у сумі 155 234, 84 грн.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору про виконання робіт та надання послуг № 1а від 28.07.1995 р. в частині своєчасної сплати орендних платежів та використаних комунальних послуг у строк, визначений сторонами, внаслідок чого позивач нарахував штрафні санкції та матеріальні втрати.

У позові ПрАТ "Квазар" просить суд стягнути з відповідача пеню у сумі 60 879,42 грн., інфляційні нарахування у сумі 84 581,77 грн. та 3 % річних у сумі 9 773,65 грн., а всього - 155 234, 84 грн.

Провадження за вказаними вимогами було відкрито ухвалою господарського суду міста Києва від 11.06.2018 р., розгляд справи в суді вирішено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін відповідно до правил, визначених ст.ст. 12, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Цією ж ухвалою сторонам надано строк, передбачений законом, для реалізації ними своїх процесуальних прав та обов'язків.

Відповідач у строк, визначений законом, надав суду відзив, у якому проти позовних вимог заперечив, зазначив, що позивачем невірно виконаний розрахунок штрафних санкцій та матеріальних втрат, у зв'язку із чим надав власний контррозрахунок заявлених до стягнення сум, просив його врахувати під час розгляду справи.

У відповіді на відзив, позивач із доводами відповідача, викладеними у відзиві, не погодився, вважав їх безпідставними.

Суд, розглянувши заяви сторін по суті спору, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.07.1995 року між Відкритим акціонерним товариством “Квазар”, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство “Квазар”, (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Піллар Лтд”, правонаступником якого Товариство з обмеженою відповідальністю “Піллар”, (замовник) був укладений договір про виконання робіт та надання послуг № 1а (далі - договір). Відповідно до умов вказаного договору виконавець передає в орендне користування приміщення - цілісний майновий комплекс загальною площею 980,2 кв. м. (додаток № 1 до договору), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, для організації ділянки по виробництву монокристалічного кремнію. Крім того, виконавець безперебійно забезпечує замовника усіма видами енергоносіїв відповідно до додатку № 2 до договору; передає в оренду обладнання та приймає під охорону об'єкти замовника.

Відповідно до п. 4.1 договору за послуги, передбачені п.п 1.1-1.6 договору, замовник перераховує виконавцю плату, вказану у додатках до договору №№ 1-5. Платежі здійснюються з моменту підписання акта приймання-передачі нежитлових приміщень.

Договір діє з 15.07.1995 р. по 31.12.2005 р., з подальшою його пролонгацією (п. 1.7).

У подальшому сторонами вносились зміни до вказаного договору шляхом укладення додаткових угод № 43/511 від 26.02.1996 р., № 209/511 від 01.03.2016 р., № 210/511 від 01.03.2016 та № 78/511 від 03.05.2017 р., якими змінювались істотні умови договору.

Так, додатковою угодою № 43/511 від 26.02.1996 р. сторони погодили, що плату за послуги, що надаються виконавцем згідно з п.п. 1.1 – 1.5 договору, замовник зобов'язаний перерахувати на розрахунковий рахунок виконавця до 15 числа поточного місяця за попередній місяць згідно з двостороннім актом здачі-приймання наданих послуг та виконаних робіт (переданому замовником технічними каналами зв'язку за 5 банківських днів до вищевказаного строку). Вищевказаний акт підписаний або погоджений, повинен бути переданий технічними каналами зв'язку до фінансового відділу ВАТ "Квазар", після чого оплачений замовником. Відповідно п. 4.3 договору вважається таким, що втратив силу.

Додатковою угодою № 78/511 від 03.05.2017 р. сторони змінили розмір орендної площі та погодили, що замовник сплачує за оренду приміщення 743 028,06 грн.

Також додатком № 2 сторони змінили перелік енергоносіїв у орендованому приміщенні, кошти за використання яких замовник зобов'язаний оплачувати виконавцю. При цьому до енергоносіїв, окрім електричної енергії (про що вказував відповідач), сторони віднесли теплоенергію, водопостачання та водовідведення, промислові стоки та вентиляцію приміщення.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось сторонами, що позивачем на виконання умов договору № 1а від 28.07.1995 р. (в редакції додаткової угоди № 78/511 від 03.05.2017 р.) було надано відповідачу в оренду нежилі приміщення загальною площею 19 908,60 кв.м., у зв'язку із чим у ТОВ “Піллар” виник обов'язок сплачувати позивачу орендні платежі, а також платежі за користування комунальними послугами.

Проте, як встановлено судом, вартість послуг з оренди та за користування енергоносіями у період з серпня 2017 року по квітень 2018 р. були сплачені відповідачем із порушенням строку, що підтверджується банківськими виписками, наявними у матеріалах справи.

Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Також відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Отже, як вже встановлено судом та не заперечував ТОВ “Піллар”, відповідач у період з серпня 2017 року по квітень 2018 р. допустив прострочення зобов'язання зі сплати позивачу орендних платежів та плати за використані енергоносії, передбачені умовами договору, у зв'язку з чим позивач заявив до стягнення пеню, нараховану за прострочення вказаних грошових зобов'язань на сумуі 60 879,42 грн.

Відповідно до ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Так, пунктом 4.5 договору сторонами визначено, що за несвоєчасну оплату оренди замовник сплачує пеню в розмірі: 0 % - за перший тиждень прострочки, а з восьмого дня - 0,2% від суми заборгованості за кожний день прострочки на протязі 90 днів. При цьому за умовами договору оплата оренди приміщення та користування послугами, повинна вноситись до 15 числа поточного місяця за попередній місяць (додаткова угода № 43/511 від 26.02.1996 р.).

Також додатком № 2 до договору (в редакції додатку № 2 додаткової угоди № 208/511 від 05.08.2011 р.) передбачено, що у випадку несплати замовником акта наданих послуг за енергоносіями протягом 5 банківських днів, замовник сплачує штрафні санкції відповідно до умов договору (п. 4.5 договору).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Нарахування пені починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане. При цьому день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені.

Крім того, якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас, коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року (п.п. 2.5, 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Провівши перерахунок неустойки, нарахованої за несвоєчасну сплату орендних платежів та комунальних послуг, на підставі наведених приписів закону та вказаних правил, а також з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ, суд прийшов до висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня у сумі 60 308,85 грн., тобто у меншій сумі, ніж просить позивач, оскільки у порушення положень п. 1.9 вищевказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 при нарахуванні пені на суму заборгованості за актом № 3/1217 від 29.12.2017 р., позивач врахував день здійснення відповідачем часткової оплати заборгованості на суму 239, 376,00 грн. - 22.01.2018 р.

Крім того, за прострочення внесення орендних платежів та оплати за користування енергоносіями, позивач нарахував ТОВ “Піллар” інфляційні втрати у сумі 84 581,77 грн. та 3 % річних у сумі 9 773,65 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.

Нормами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на вищенаведені норми законодавства, вимоги про стягнення інфляційної складової боргу та 3 % річних є такими, що заявлені правомірно.

Крім того, суд врахував рекомендації Верховного Суду України, викладені у Листі відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997 року № 62-97р, а також п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України „Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012, відповідно до яких при застосуванні індексу інфляції цей індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Отже, провівши розрахунок заявленої до стягнення суми матеріальних втрат та врахувавши ту обставину, що виконання договірних зобов'язань має відбуватись до 15 числа місяця (тобто 14 число є останнім днем належного виконання зобов'язання), суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати у сумі 84 581,77 грн. та 3 % річних у сумі 9 773,65 грн., тобто у сумах, заявлених позивачем.

Суд відхиляє посилання відповідача на те, що з січня 2018 р. новим орендодавцем є інше підприємство – ПрАТ «Кріпта», до якого за розподільчим балансом, затвердженим рішенням зборів акціонерів ПрАТ «Квазар» від 29.01.2018 р., перейшов об'єкт оренди, оскільки у матеріалах справи відсутній даний розподільчий баланс та відповідачем він не наданий. При цьому, як вбачається із матеріалів справи, акти за оренду приміщення та використані послуги за енергоносіями за період з серпня 2017 р. по квітень 2018 р. були підписані обома сторонами за договором № 1а від 28.07.1995 р., у тому числі і ТОВ “Піллар” без будь-яких заперечень та зауважень, тобто послуги прийняті відповідачем від ПрАТ «Квазар» у повному обсязі.

Також з матеріалів справи вбачається, що у спірний період нежитлове приміщення – цілісний майновий комплекс загальною площею 980,2 кв. м., за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, знаходилось в оренді відповідача, отже господарським судом з достовірністю з`ясовано, що споживачем наданих позивачем у спірний період енергоносіїв був відповідач, що останнім не заперечувалось.

Стаття 74 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що даний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-79, 129, 236-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариство "Квазар" до Товариства з обмеженою відповідальністю “Піллар” про стягнення штрафних санкцій та матеріальних втрат у сумі 155 234, 84 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Піллар” (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. 3, ідентифікаційний код 16299604) на користь Приватного акціонерного товариство "Квазар" (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. 3, ідентифікаційний код 14314038) пеню у сумі 60 308 (шістдесят тисяч триста вісім) грн. 85 коп., інфляційні втрати у сумі 84 581 (вісімдесят чотири тисячі п'ятсот вісімдесят одна) грн. 77 коп., 3 % річних у сумі 9 773 (дев'ять тисяч сімсот сімдесят три) грн. 65 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 319 (дві тисячі триста дев'ятнадцять) грн. 96 коп.

У решті позовних вимог – відмовити.

Повне судове рішення складено 11 вересня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Суддя Головіна К.І.