ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2018 р. Справа № 914/2527/17

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Малех І.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Кришталь М.Б.,

явка учасників справи:

від прокуратури: Панькевич Р.В. (посвідчення №032115 від 11.02.2015);

від відповідача-1: Бачинська Р.В. (довіреність б/н від 31.01.2018);

від відповідача-2: Галецька Н.Б. (довіреність б/н від 10.04.2018);

розглянув апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області за №05/2-758 вих.18 від 21.05.2018,

на рішення господарського суду Львівської області від 23.04.2018, суддя: Березяк Н.Є., м.Львів, (повний текст рішення складено - 03.05.2018),

за позовом заступника керівника Радехівської місцевої прокуратури Львівської області, м. Буськ,

до відповідача-1 Яблунівської сільської ради Буського району, с. Яблунівка,

до відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю «Апогей Агро», с.Куткір,

про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, звільнення безпідставно набутих земельних ділянок,

ВСТАНОВИВ:

заступник керівника Радехівської місцевої прокуратури Львівської області звернувся до Яблунівської сільської ради Буського району Львівської області (відповідача-1) та товариства з обмеженою відповідальністю «Апогей Агро» (відповідача-2) з позовом, в якому просив: визнати недійсним та скасувати рішення 14 сесії 7 скликання Яблунівської сільської ради Буського району за №77 від 07.04.2017 «Про погодження передачі земель в оренду Яблунівською сільською радою ТзОВ «Апогей Агро» та зобов'язати відповідача-2 звільнити земельні ділянки сільськогосподарського призначення із паїв померлих власників, загальною площею 132,8018 га.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення органу місцевого самоврядування прийняте поза межами його компетенції, не відповідає вимогам земельного законодавства, оскільки земельна ділянка не сформована, відсутня технічна землевпорядна документація на неї, а звідси вона не є об'єктом цивільних прав. Відповідачем-1 не дотримано вимоги як ст. 1277 ЦК України, яка передбачає порядок та процедуру визнання спадщини відумерлою так і вимоги ст.ст. 1283, 1285 ЦК України щодо управління та охорони спадщиною.

При цьому прокурор зазначає, що договір оренди є не вчиненим в силу ст.ст. 210, 640 ЦК України, оскільки не зареєстрований в установленому законом порядку. Звідси, в набувача не виникає права на це майно і власник може витребувати його в порядку гл.83 ЦК України, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України та ч. 1 ст. 1213 ЦК України за змістом яких набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно.

Право на звернення до суду в якості позивача обґрунтовує ст. 1, ч. 3 ст. 23, ч., ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» з метою захисту і задоволення суспільного, публічного, загального інтересу у відновленні законності при вирішенні соціально значущого питання передачі земельних ділянок в користування та захист права власності Українського народу на землю.

Рішенням господарського суду Львівської області від 23.04.2018 в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено повністю, з посиланням на ст.ст.1283,1285 Цивільного кодексу України та ст.ст. 4, 19 Закону України «Про оренду землі», оскільки суд дійшов висновку про недоведеність порушення прав інтересів держави, за захистом якого прокурор звернувся до суду з відповідним позовом.

За висновком суду першої інстанції відповідач-1 як орган місцевого самоврядування вправі передавати в оренду земельні ділянки померлих громадян до моменту прийняття спадкоємцями спадщини, або визнання її відумерлою в судовому порядку та є управителем спадщини в силу імперативних положень закону.

За коротким змістом вимог апеляційної скарги прокурор просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задоволити позов, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з узагальненими доводами апеляційної скарги вбачається, що судом першої інстанції не враховано, що передача в оренду нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв) була здійснена з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: без складання проекту землеустрою та без формування земельної ділянки, що суперечить інтересам держави та є підставою для задоволення позову.

При цьому скаржник посилається на порушення судом приписів ст. 79-1 ЗК України та норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо правової долі земельних ділянок, власники яких померли» №1533-VIII від 20.09.2016.

Висновок суду першої інстанції про відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу держави, за захистом якого звернувся прокурор, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки захист інтересів держави полягає у відновленні правового порядку, в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновлення становища, яке існувало до порушення права на землю українського народу.

В узагальнених доводах та запереченнях, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки при прийнятті рішення, судом першої інстанції правильно застосовано вимоги норм матеріального права так і норми процесуального права.

Доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо обов'язку суду збирати докази, є безпідставними та не узгоджуються з завданнями господарського судочинства.

Також, вказує на безпідставність доводів прокурора про порушення відповідачем-1 при прийнятті оскаржуваного рішення ст. 123 Земельного кодексу України, оскільки ця норма застосовується при виділенні земельних ділянок в натурі із земель державної або комунальної власності.

Щодо тверджень прокурора про передачу в оренду земельних ділянок без проведення процедури визнання спадщини відумерлою, то вони також не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, які передбачені ст.ст.1283, 1285 ЦК України.

Аргументи прокурора про те, що спірні земельні ділянки віднесені до земель державної чи комунальної власності суперечить встановленим обставинам по справі.

В силу приписів ст. 1285 ЦК України, ч. 5 ст. 4 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» органом, який вправі передавати в оренду земельні ділянки померлих громадян до моменту прийняття спадкоємцями спадщини або визнання її відумерлою в судовому порядку є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки, незалежно від того, чи така земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту чи за межами.

Прокурором не враховано правовий статус спірних земельних ділянок та помилково віднесено їх до земель державної власності.

Доводи апеляційної скарги про несформованість спірних земельних ділянок спростовані наявними правовстановлюючими документами на земельні ділянки, що підтверджують право приватної власності на них.

Прокурор в судовому засіданні 10.09.2018 підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задоволити позов. Додатково в підтвердження доводів апеляційної скарги посилається на постанову Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №914/1921/17 в аналогічній справі, за висновком якої вимоги прокурора задоволені.

Представники відповідачів в судовому засіданні 10.09.2018 заперечили проти доводів апеляційної скарги посилаючись на аргументи, які аналогічні викладеним у відзиві та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Додатково зазначили, що судова практика, на яку посилається прокурор не може враховуватись при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, оскільки обставини, які були предметом розгляду в справі №914/1921/17 відмінні від цієї справи.

Розглянувши наявні в справі докази, давши оцінку доводам апелянта та запереченням відповідачів, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги заступника прокурора Львівської області без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області- без змін, з огляду на наступне.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що 7 квітня 2017 року Яблунівською сільською радою Буського району Львівської області прийнято рішення №77 «Про погодження передачі земель в оренду Яблунівською сільською радою ТзОВ «Апогей Агро». Цим рішенням погоджено передачу в оренду відповідачу -2 невитребуваних (нерозподілених) паїв та/або земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що входять до складу спадщини, на яку відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, усунені від права спадкування, не прийняли спадщину, а також відмовились від її прийняття після спливу 6 місяців з дня відкриття спадщини, згідно списку що додається, орієнтовною площею 132,8018 га, терміном на 7 років, але не довше, ніж до моменту державної реєстрації права власності за спадкоємцем на таку земельну ділянку.

На підставі письмових доказів по справі, довідки №126 від 06.02.2018 виданої відповідачем-1 (а.с.4,т.2) встановлено, що земельні ділянки площею 132,8018 га належать померлим громадянам, спадкоємці яких на даний час для переоформлення спадщини на дані земельні ділянки в сільську раду не звертались і спадщина не переоформлена.

Як вбачається з договору на управління спадщиною від 01.05.2017 (а.с.80-86,т.1) в оренду передаються невитребувані (нерозподілені) земельні ділянки (розпайовані та на які видані державні акти про право власності на земельні ділянки) загальною площею 132,8018 га, власники яких померли, а спадкоємці за законом чи заповітом відсутні чи не прийняли спадщину (усунуті від права спадкування, відмовились від прийняття спадщини тощо).

Отже, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, спадкоємці вказаних фізичних осіб у встановленому законом порядку не прийняли спадщини та не переоформили права власності на земельні ділянки.

Відповідно до пунктів 1 та 2 розпорядження голови Буської районної державної адміністрації №72 від 14.02.2000 «Про затвердження технічної документації по передачі земельних часток (паїв) і видачі державних актів на право приватної власності на землю жителям Милятинської, Побужанської, Яблунівської, Переволочненської, Купченської, Утішківської, Красненської, Боложинівської, Гумнинської, Кутівської та Буської місцевих рад» (а.с.39,т.1) в тому числі і жителям Яблунівської сільської ради, які визначені в додатку до цього розпорядження (а.с.67-75,т.1) затверджено технічну документацію по передачі земельних часток (паїв) і видано державні акти на право приватної власності на землю.

Отже, судами встановлено, що видача документів, що посвідчують право

власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв) приймалося на підставі розпорядження голови Буської районної державної адміністрації №72 від 14.02.2000 у відповідності з діючим тоді законодавством та встановленої процедури розпаювання земель сільськогосподарського призначення.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06 вересня 2012 року № 5245-VI внесено зміни до ЗК України, які набрали чинності з 01 січня 2013 року, цим Законом змінено суб'єктів розпорядження землями сільськогосподарського призначення та визначено, що такі повноваження перейшли до Держземагентства України, а згодом - до Держгеокадастру України.

Тобто законодавцем змінено компетенцію органів щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення та передано такі функції Держгеокадастру України замість державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування. Проте, ці зміни в законодавстві не впливають на вже реалізоване право на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та одержання відповідно до законодавства, що було чинним, державних актів про право приватної власності на земельні ділянки.

Власниками земельних ділянок на підставі цього розпорядження вже стали жителі Яблунівської сільської ради, які визначені в додатку до цього розпорядження.

З цих підстав, доводи апеляційної скарги про змінену компетенцію органів щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення та про передачу таких функцій Держгеокадастру України замість державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування з 01 січня 2013 не мають правового значення до правовідносин, що виникли ще в 2000 році щодо приватної форми власності на землі сільськогосподарського призначення.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України, суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Таким чином, в ході розгляду справи, судом встановлено, що земельні ділянки загальною площею 132,8018 га, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, входили як неуспадковані земельні ділянки.

Оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування передано в оренду відповідачу-2 невитребувані (нерозподілені) земельні ділянки сільськогосподарського призначення, що входять до складу спадщини, на яку відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, усунені від права спадкування, не прийняли спадщину, а також відмовились від її прийняття після спливу 6 місяців з дня відкриття спадщини, згідно списку що додається, орієнтовною площею 132,8018 га, терміном на 7 років, але не довше, ніж до моменту державної реєстрації права власності за спадкоємцем на таку земельну ділянку.

Постановою Верховної Ради УРСР «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ, землі Української PCP оголошені об'єктом земельної реформи. Преамбулою до постанови визначено, що завданням цієї реформи є перерозподіл земель з одночасною передачею їх у приватну та колективну власність. Пунктом 5 зазначеної постанови, передбачена передача земель у приватну та колективну власність.

Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 доручено прискорити приватизацію земель, які перебувають у користуванні сільськогосподарських підприємств і організацій, та передачу земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції.

Порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям станом на момент прийняття розпорядження головою Буської районної державної адміністрації №72 від 14.02.2000 регулювалося Указом Президента України №720/95 від 08.08.1995.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95 (далі - Указ №720/95) паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Пунктом 2 зазначеного Указу №720/95 передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Право громадян як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі в установленому порядку державного акту на право колективної власності на землю з обов'язковим додатком-списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства.

Статтею 3 Земельного кодексу України 1990 року (у редакції Закону України від 13 березня 1992 року) передбачалось, що власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Проте після прийняття у 2001 році нового Земельного кодексу України вказана форма власності була скасована, натомість, передбачено лише приватну, комунальну та державну форми власності.

Частиною першою статті 22 ЗК України 1990 року (у редакції Закону України від 13 березня 1992 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно з пунктом 6 наведеного вище Указу №720/95, після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

З вищезазначених норм вбачається, що видачі документа, що посвідчує це право на землю передувало встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що свідчить про здійснення заходів щодо формування земельних ділянок.

Стаття13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" регламентує порядок передачі в оренду нерозподілених або невитребуваних паїв, натомість правовий режим земельних ділянок за предметом спору в даній справі є невитребувані спадкоємцями земельні ділянки, що належать до спадкового майна, що свідчить про їх відмінність.

Відповідно до ч. 1, 5, 7 ст. 79-1 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Згідно з пунктом 20 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (в редакції Закону №418-VIII від 14.05.2015) установлено, що у разі, якщо до 1 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, формування земельної ділянки як об'єкта цивільних прав, крім випадків, визначених статтею 79-1 цього Кодексу, здійснюється за такою технічною документацією.

Як установлено судами та вбачається з оспорюваного рішення 14 сесії 7 скликання Яблунівської сільської ради Буського району за №77 від 07.04.2017 «Про погодження передачі земель в оренду Яблунівською сільською радою ТзОВ «Апогей Агро» передача в оренду була здійснена саме щодо земельних ділянок, на які видані державні акти про право власності на землю, тобто вони не відносяться до нерозподілених часток (паїв).

Отже, в силу вищезазначених норм вбачається, що спірні земельні ділянки за своєю правовою природою є не земельними частками (паями), а сформованими земельними ділянками, оскільки землевпорядними організаціями встановлено межі земельних ділянок в натурі (на місцевості), а органом виконавчої влади прийнято рішення про затвердження технічної документації та видано державні акти про право приватної власності.

Таким чином, доводи прокурора щодо відсутності розробленої документації із землеустрою на об'єкти оренди, визначення та встановлення меж земельних ділянок в натурі, те що земельна ділянка є несформованою, а звідси і не може бути самостійним об'єктом цивільних прав ґрунтується на припущеннях та не відповідає встановленим обставинам по справі за наявних доказів. Об'єктом оренди є виключно земельні ділянки для сільськогосподарських потреб, а проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) є необхідним лише в разі виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) за заявами останніх.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач-1 вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки розпорядився несформованими спірними земельними ділянками спростовуються наявністю державних актів на ці земельні ділянки, які є правовстановлюючими документами.

Отже, за дослідженим судом апеляційної інстанції списком громадян, яким видається державний акт на право власності на землю за рахунок земельних паїв по Яблунівській сільській раді Буського району Львівської області (а.с.67-75,т.1), наданого відповідачем-1 вбачається, що власники земельних часток (паїв) оформили державні акти на право власності на земельні ділянки. Таким чином, особи, які включені до списку (а.с.67-75,т.1) набули право приватної власності на вищезазначені сформовані землі з дня видачі їм державних актів.

Судами встановлено, що земельні ділянки загальною площею 132,8018 га належать померлим громадянам, спадкоємці яких на даний час для переоформлення спадщини на ці земельні ділянки в сільську раду не звертались і спадщини не переоформляли.

Дані обставини встановлені на підставі досліджених доказів по справі: списків осіб, яким видається державний акт на право власності на землю за рахунок земельних паїв по Яблунівській сільській раді Буського району Львівської області (а.с.67-75,т.1), списку померлих пайовиків, що входять до складу спадщини, на які відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, усунені від права на спадкування, не прийняли спадщину, а також відмовились від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини по Яблунівській сільській раді (а.с.36-38,т.1), довідки за №126 від 06.02.2018 виданою відповідачем-1 (а.с.4,т.2) за змістом якої земельні ділянки загальною площею 132,8018 га належать померлим громадянам, спадкоємці яких на даний час для переоформлення спадщини на дані земельні ділянки в сільську раду не звертались і спадщина не переоформлена, а також поясненнями відповідача-1 про те, що земельні ділянки на підставі державних актів про право власності належали померлим громадянам, спадкоємці яких ще не оформили свої права, що узгоджуються із іншими доказами по справі.

На підставі вищезазначеного рішення 14 сесії 7 скликання Яблунівської сільської ради Буського району за №77 від 07.04.2017 «Про погодження передачі земель в оренду Яблунівською сільською радою ТзОВ «Апогей Агро», яке оскаржується позивачем, між Яблунівською сільською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Апогей Агро» укладено договір від 01.05.2017 (а.с.80-86,т.1) на управління спадщиною, а саме земельними ділянками загальною площею 132,8018 га сільськогосподарського призначення, померлих власників згідно переліку, який визначений додатком №1 до цього договору, що є його невід'ємною частиною.

Перелік земельних ділянок, які зазначені в додатку №1 до договору від 01.05.2017 на підставі державних актів, які зареєстровані в книзі записів, належать померлим громадянам та не витребувані спадкоємцями протягом шести місяців. Зазначені обставини підтверджуються витягом з книги записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю на території Буського району (а.с.111-112, 161-169,т.2).

Законом України від 20.09.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо правової долі земельних ділянок, власники яких померли», внесено зміни в статті 1283 та 1285 Цивільного кодексу України та статті 4, 19 Закону України «Про оренду землі».

Зокрема, відповідно до ст. 1285 Цивільного кодексу України (в редакції станом на момент прийняття оскаржуваного рішення) якщо у складі спадщини є майно (а згідно ст. 190 Цивільного кодексу України майном являється не лише річ, але і майнові права на неї), яке потребує утримання, догляду, вчинення інших фактичних чи юридичних дій для підтримання його в належному стані, нотаріус, а в населених пунктах, де немає нотаріуса, - відповідний орган місцевого самоврядування, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту укладають договір на управління спадщиною з іншою особою.

У разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки. Особа, яка управляє спадщиною, має право на вчинення будь-яких необхідних дій, спрямованих на збереження спадщини до з'явлення спадкоємців або до прийняття спадщини.

Згідно з частиною 5 статті 4 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на момент прийняття оскаржуваного рішення), орендодавцем земельної ділянки, що входить до складу спадщини, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, є особа, яка управляє спадщиною.

Особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку ділянку в оренду на строк до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, про що обов'язково зазначається у договорі оренди земельної ділянки (ч. 6 ст.19 Закону України «Про оренду землі»).

Таким чином, з наведених приписів Цивільного кодексу України та Закону України «Про оренду землі» вбачається, що органом, який вправі передавати в оренду земельні ділянки (в т.ч. невитребувані земельні частки) померлих громадян до моменту прийняття спадкоємцями спадщини, або визнання її відумерлою в судовому порядку являються сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки, незалежно від того, чи така земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту чи за межами. Відповідні сільська, селищна, міська рада являються управителем спадщини в силу імперативних положень закону і для реалізації їхніх повноважень щодо передачі в оренду земельних ділянок від них не вимагається вчинення будь-яких інших дій (як от, звернення до суду з вимогою про визнання спадщини відумерлою, як це стверджує прокурор).

Враховуючи викладене, а також те, що спірна земельна ділянка площею 132,8018 га знаходиться на території Яблунівської сільської ради, що не спростовано прокурором, висновок суду першої інстанції, що Яблунівська сільська рада вправі була розпоряджатися спірними земельними ділянками та передавати їх в оренду відповідачу- 2 є правильними та такими, шо відповідають нормам матеріального права та встановленим обставинам по справі.

Отже, при наявності необхідних умов дана норма права передбачає альтернативу дій органу місцевого самоврядування, або право передати таку ділянку в оренду на строк до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, що потягне за собою зміну власносні на земельну ділянку з приватної, в комунальну.

На відміну від договору оренди земельної ділянки, законодавство не визначає конкретних умов або вимог до договору оренди невитребуваних спадкоємцями земельних ділянок та не встановлює будь-якої типової форми такого договору. Ні форма типового договору оренди, що укладається з громадянами-власниками сертифікатів, після виділення в натурі, а в наступному оформлення державних актів на право власності на земельні ділянки, ні стаття 15 Закону України «Про оренду землі», що визначає обов'язкові умови договору оренди земельних ділянок, не поширюються на відносини з приводу передачі в оренду невитребуваних земельних ділянок, що входять до складу спадщини, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини.

Доводи апелянта про нікчемність спірного договору спростовується положеннями ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року за №834-VIII) право оренди на нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки, надані в оренду органами державної влади, органами місцевого самоврядування в порядку, визначеному статтею 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", здійснюється без державної реєстрації права власності на такі земельні ділянки в Державному реєстрі прав.

Таким чином, визнання недійсним оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування з тих підстав, що даний договір не зареєстрований в порядку передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не відповідає вимогам діючого законодавства.

При укладенні оспорюваних договорів оренди сторони керувались законодавством, яке регулює передачу в оренду земельних ділянок: за наявності законного рішення органу державної влади, до компетенція якого входять повноваження щодо розпорядження відповідними земельними ділянками, а також на підставі досягнення згоди щодо всіх істотних умов відповідних договорів, що свідчить про відсутність підстав для висновку щодо їх невчинення.

Доводи апелянта з посиланням на ст.ст. 1212, 1213 ЦК України про передчасну передачу майна згідно оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування на виконання юридично ще неукладеного договору спростовуються фактом укладення договору.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами відповідачів про обрання прокурором неправильної процесуальної конструкції способу захисту, оскільки зазначивши підставою позову ст. 1212 ЦК України, тобто позадоговірний спосіб захисту, прокурор не врахував, що між сторонами виникли договірні відносини.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові про визнання недійсним та скасування рішення 14 сесії 7 скликання Яблунівської сільської ради Буського району за №77 від 07.04.2017 «Про погодження передачі земель в оренду Яблунівською сільською радою ТзОВ «Апогей Агро» так і про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю «Апогей Агро» звільнити одержані за договором на управління спадщиною від 01.05.2017 земельні ділянки загальною площею 132,8018 га померлих власників, де остання вимога є похідної від першої.

Апеляційний господарський суд також погоджується з аргументами відповідачів про те, що прокурор заявивши вимогу про звільнення земельних ділянок фактично хоче змінити форму власності та статус спірних земельних ділянок з приватної на державну, оскільки правові наслідки у випадку задоволення зазначеної позовної вимоги призведуть до їх вибуття з фактичного володіння особи, яка є управителем спадщини до її витребування спадкоємцями.

Згідно з статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Наведені положення є реалізацією частини першої статті 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб та частини другої статті 124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто, в контексті норми статті 1 Господарського процесуального кодексу України має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. При цьому, заінтересована особа вправі звертатись до суду за захистом не будь-якого, а виключно охоронюваного законом інтересу(абз.3 п.3.5 мотивувальної частини Рішення КСУ №18-рп/2004 від 01.12.2004 року у справі про охоронюваний законом інтерес).

Для задоволення вимог потрібно встановити, що незаконний акт органу місцевого самоврядування порушує права позивача. У випадку, якщо акт органу місцевого самоврядування прав позивача не порушує, у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог про визнання його незаконним.

Як вбачається з позовної заяви, прокурор звернувся із даним позовом в інтересах держави. При цьому, порушення прав та інтересів держави обґрунтовує тим, що державним інтересом в даній справі є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання передачі земельних ділянок у користування, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. Інтерес держави, в даному випадку, полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права Українського народу.

Суди першої та апеляційної інстанцій не погоджуються з доводами прокурора про порушення оскаржуваним рішенням відповідача-1 прав та інтересів держави, оскільки цим рішенням в оренду було передано земельні ділянки, які не належать ні до земель державної, ні до земель комунальної власності. Єдиним аргументом, який би міг свідчити про порушення прав та інтересів держави та слугувати підставою для задоволення позовних вимог, це законодавче віднесення повноважень щодо такої передачі до компетенції органів державної влади, а не органів місцевого самоврядування. Однак, як встановлено судами, відповідач-1 не вийшов за межі своєї компетенції щодо прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Наведене свідчить про те, що передумовою для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Проте, прокурором не було надано доказів на підтвердження наявності обставин, які б зумовлювали визнання протиправними рішення 14 сесії 7 скликання Яблунівської сільської ради Буського району за №77 від 07.04.2017, зокрема, прийняття спірного рішення з перевищенням наданих Законом повноважень, у зв'язку з чим в цій частині вимог суд першої інстанцій дійшов правомірного висновку про відмову в їх задоволенні.

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта про необхідність врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин постанови Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №914/1921/17, оскільки відповідачами в судовому засіданні правильно зазначено, що обставини, які були предметом розгляду в справі №914/1921/17 відмінні від обставин в даній справі за №914/2527/17. Зокрема, апеляційний господарський суд погоджується з аргументами відповідачів про те, що за обставинами справи №914/1921/17 земельні частки (паї), які передавались згідно рішення органу місцевого самоврядування, знаходились за межами населеного пункту, що підтверджувалось належними доказами та між сторонами не укладався договір на управління спадщиною у вигляді оренди земельних часток (паїв). Натомість в даній справі за №914/2527/17 предметом розгляду є не земельні частки (паї), а земельні ділянки, що мають інший правовий режим.

Аргументи відповідачів, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу та додатково пояснені в судовому засіданні про залишення рішення суду першої інстанції без змін, повністю відповідають як встановленим обставинам по справі, так і юридичній кваліфікації правовідносин, що склалися між сторонами.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставини по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга заступника прокурора Львівської області підлягає залишенню без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 23.04.2018 без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про залишення за апелянтом судового збору в розмірі 4800,00 грн., який сплачений згідно з платіжним дорученням за №1054 від 22.05.2018 (а.с.22,т.3).

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Львівської області від 23.04.2018 у справі №914/2527/17 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області за №05/2-758вих.18 від 21.05.2018 - залишити без задоволення.

Судовий збір в розмірі 4800,00 грн. залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: І.Б. Малех

Г.Г. Якімець

Повний текст постанови підписано 17.09.2018.