ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2018 р. Справа № 922/922/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І. В., суддя Фоміна В. О.

за участі секретаря судового засідання Кладько А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ТОВ “Первомайська трикотажна фабрика” (вх. №1511 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 25.06.2018 у справі № 922/922/18 (прийняте у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Калініченко Н.В., повне рішення складено 02.07.2018),

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Полістар” м.Чернівці,

до Товариства з обмеженою відповідальністю “Первомайська трикотажна фабрика”, м.Первомайськ,

про стягнення 75306,70 грн,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2018 року ТОВ “Полістар” звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ТОВ “Первомайська трикотажна фабрика” заборгованості у розмірі 75306,70 грн, у тому числі: 33000,00 грн основного боргу, 4778,40 грн пені, 2787,76 грн 3% річних та 34740,54 грн штрафу за договором поставки.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 25.06.2018 в задоволенні позову відмовлено частково. Стягнуто з ТОВ "Первомайська трикотажна фабрика" на користь ТОВ "Полістар" 33000,00 грн основної заборгованості, 3% річних у розмірі 2 787,76 грн та 837,76 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано, зокрема, тим, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 33 000,00 грн заборгованості за договором поставки № 014-05/16 від 20 травня 2016 року є обґрунтованими та підтверджуються наданими суду доказами.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що у позовній заяві позивач зазначає, що 13.05.2016 на виконання умов договору було передано відповідачу у власність товар на суму 32608,99 грн, що підтверджується видатковою накладною №711/16 від 13.05.2016, тоді як договір поставки був укладений між сторонами 20.05.2016. Крім того, у судовому засіданні представником позивача було зазначено, що за видатковою накладною №711/16 від 13.05.2016 претензії до відповідача з неоплати поставленого товару відсутні. Судом першої інстанції не були належним чином проаналізовані виписки банка про проведені розрахунки ТОВ “Первомайська трикотажна фабрика” за отриманий товар, надані позивачем до суду.

Також, як зазначає відповідач, позивачем були надані докази здійснення відповідачем оплат за іншим договором, який не є предметом даного спору. Позивачем наголошується на тому, що відповідач має заборгованість за договором поставки від 20.05.2016, однак на підтвердження зазначеного наводить докази, які стосуються зовсім іншого договору, який був укладений ще у 2014 році, а отже до матеріалів справи №922/922/18 не були долучені жодні докази, які б відповідали вимогам ГПК.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.07.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ “Первомайська трикотажна фабрика” (вх. №1511 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 25.06.2018 у справі № 922/922/18, встановлено позивачу строк до 13.08.2018 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання апелянту, попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20.05.2016 між ТОВ «Полістар», продавцем, та ТОВ “Первомайська трикотажна фабрика”, покупцем, укладено договір поставки № 014-05/16, згідно з яким продавець зобов'язався передати у власність покупцю пряжу та нитки в асортименті (товар), а покупець - оплатити та прийняти його.

Відповідно до п.1.2. договору вартість товару визначається згідно рахунків та/або видаткових накладних.

Загальна сума договору 5000000,00 грн. Загальна сума договору може бути змінена за домовленістю сторін (п.2.2. договору).

Згідно з п.3.1. договору кількість проданого товару визначається згідно видаткових накладних та/або супровідних документах до товару.

Відповідно до п.4.2. договору продавець зобов’язується передати товар у власність покупця не пізніше 15 банківських днів з дня отримання оплати та/або заявки покупця.

Покупець зобов’язується прийняти отриманий товар та здійснити за нього оплату в строки й порядку, передбачені п.8.1. цього договору (п.4.3. договору).

Відповідно до п.8.1. договору оплата товарів покупцем здійснюється на розрахунковий рахунок продавця на протязі 15 календарних днів з моменту отримання товару при обов'язковій умові середньомісячного обороту не менше 5 000 кг. товару в асортименті. У випадку зменшення середньомісячних оборотів умови розрахунків можуть бути змінені.

У разі несвоєчасної оплати вартості товару у строк, визначений п. 8.1 договору, боржник покупець сплачує продавцю пеню у розмірі 0,08% від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання зобов'язання (п.10.1. договору).

Згідно з п.10.2. договору за відмову від сплати вартості товару, покупець сплачує штраф у розмірі 20% вартості товару.

Відповідно до п. 14.1 договору, цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання всіх зобов'язань сторонами.

Як зазначає позивач у позовній заяві, на виконання умов договору продавець 13.05.2016 передав покупцю товар на суму 32608,99 грн, на підтвердження чого надано видаткову накладну №711/16 від 13.05.2016, термін розрахунку по якій мав настати 28.05.2016.

20.05.2016 ТОВ «Полістар» на виконання вимог договору здійснило чергову поставку товару на суму 141093,71 грн, на підтвердження чого надано видаткову накладну №802/16 від 20.05.2016, термін розрахунку по якій мав настати 04.06.2016.

Відповідач не здійснив розрахунку за одержаний товар. Станом на 04.06.2016 сума боргу склала 173702,70 грн.

Як зазначає позивач, з 04.07.2016 по 28.02.2017 ТОВ “Первомайська трикотажна фабрика” здійснила часткову оплату за придбаний товар в сумі 140702,70 грн з порушенням умов п.8.1. договору. Заборгованість покупця перед постачальником станом на 15.11.2017 становить 33000,00 грн. В зв’язку з чим позивачем нараховано 4778,40 грн пені, 2787,76 грн 3% річних та 34740,54 грн штрафу за порушення умов договору поставки.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи та вже зазначалось, 20.05.2016 між ТОВ «Полістар» та ТОВ “Первомайська трикотажна фабрика” укладено договір поставки № 014-05/16.

20.05.2016 позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 141093,71 грн, що підтверджується видатковою накладною №802/16, яка підписана обома сторонами та містить печатки товариств, а також товарно-транспортною накладною №20051605 від 20.05.2016, копії яких долучено до матеріалів справи.

Крім того, як зазначив позивач, ТОВ «Полістар» 13.05.2016 поставив відповідачу товар на загальну суду 32608,99 грн, на підтвердження чого надав видаткову накладну №711/16.

Відповідач заперечуючи проти позову, посилався, зокрема, на те, що позивачем в якості доказу на підтвердження поставки товару, надано видаткову накладну №711/16 від 13.05.2016, проте договір було укладено лише 20.05.2016. Тобто, як зазначає відповідач, позивач наголошує на появі заборгованості ще до укладення зазначеного вище договору, що апріорі є неможливим.

Як вбачається з видаткової накладної №711/16 від 13.05.2016, товар поставлено позивачем за іншим договором поставки, а саме за договором №23-03/14 від 05.03.2014, в зв’язку з чим не приймається колегією суддів в якості доказу поставки товару за договором поставки № 014-05/16 від 20.05.2016.

Відповідач проти поставки товару за видатковою накладною №802/16 від 20.05.2016 не заперечує.

Позивачем зазначено, що відповідач здійснив часткову оплату за придбаний товар на загальну суму 140702,70 грн, а саме: 04.07.2016 на суму 32608,99 грн, 27.07.2016 на суму 3093,71 грн, 29.07.2016 на суму 20000,00 грн, 01.08.2016 на суму 10000,00 грн, 31.08.2016 на суму 10000,00 грн, 14.09.2016 на суму 20000,00 грн, 10.10.2016 на суму 10000,00 грн, 21.10.2016 на суму 10000,00 грн, 07.12.2016 на суму 5000,00 грн, 28.12.2016 на суму 5000,00 грн, 18.01.2017 на суму 5000,00 грн, 26.01.2017 на суму 5000,00 грн, 28.02.2017 на суму 5000,00 грн, на підтвердження чого надав виписки банку.

Проте, як вбачається з наданих виписок банку, дані оплати здійснені відповідачем за іншим договором, а саме, за договором №23-03/14 від 05.03.2014, тому не можуть бути прийняті судом в якості доказу, за умови заперечень такої оплати відповідачем, оплати за товар за договором поставки № 014-05/16 від 20.05.2016.

За таких обставин, в матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем оплати за товар поставлений в межах договору поставки № 014-05/16 від 20.05.2016 за видатковою накладною №802/16 від 20.05.2016.

Матеріалами справи підтверджено поставку позивачем товару за договором поставки № 014-05/16 від 20.05.2016 на загальну суму 141093,71 грн, що не заперечується сторонами, відповідачем не надано доказів здійснення оплати за даний товар, та враховуючи те, що позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача 33000,00 грн заборгованості, що є правом позивача, колегія суддів вважає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи.

Щодо стягнення 4778,40 грн пені та 34740,54 грн штрафу, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно приписів ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.10.1. договору у разі несвоєчасної оплати вартості товару у строк, визначений п. 8.1 договору, боржник покупець сплачує продавцю пеню у розмірі 0,08% від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Строк виконання відповідачем свого зобов'язання щодо оплати вартості отриманого товару, враховуючи п. 8.1 договору та поставку товару 20.05.2016, настав 04.06.2016. Тобто, прострочення відповідачем виконання зобов'язання за оплату вартості отриманого товару мало місце з 05.06.2016, а нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання припинилось 04.12.2016.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, ним здійснено нарахування пені за період з 01.09.2017 по 28.02.2018, що суперечить вимогам ч. 6 ст. 232 ГПК України.

За таких обставин, позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 4778,40 грн є необґрунтованими та правомірно не задоволені місцевим господарським судом.

Згідно з п.10.2. договору за відмову від сплати вартості товару, покупець сплачує штраф у розмірі 20% вартості товару.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку нарахування штрафу, його проведено на суму поставленого товару як в межах дії договору поставки № 014-05/16 від 20.05.2016, так і за договором №23-03/14 від 05.03.2014, який не є предметом даного судового розгляду, з огляду на що, обґрунтованою є сума штрафу у розмірі 28218,74 грн (20% від 141093,71 грн), в зв’язку з чим решта заявленого до стягнення штрафу у розмірі 6521,80 грн є необґрунтованою.

12.06.2018 відповідачем до суду надано клопотання про застосування строків позовної давності в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 4778,40 грн та штрафу у розмірі 34740,54 грн.

Згідно положень ст. 256 ЦК України позовна давність –це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Так, у випадку, коли господарський суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право особи, про захист якого вона просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку давності.

Якщо ж буде встановлено, що таке право особи порушено, стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові за спливом позовної давності, а при визнанні причини пропуску цього строку поважною порушене право має бути захищене.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього –у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності –застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України у справі № П-9/161-16/165 від 12.06.2007, якою вказано про необхідність мати на увазі, що правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Враховуючи те, що позові вимоги позивача щодо стягнення пені у розмірі 4778,40 грн та штрафу у розмірі 6521,80 грн є необґрунтованими, місцевим господарським судом правомірно відмовлено у їх задоволенні не через пропуск строку позовної давності, а у зв’язку з необґрунтованістю.

Щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 28 218,74 грн, то строк позовної давності по даним вимогам сплив 05.06.2017, тому місцевим господарським судом правомірно відмовлено позивачу в цій частині позовних вимог у зв’язку зі спливом позовної давності.

Щодо стягнення 2 787,76 грн 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов’язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов’язання.

Позивачем при здійсненні розрахунку 3% річних було проведено нарахування на суму заборгованості за несвоєчасно оплачену вартість отриманого товару, зокрема, і за видатковою накладною № 711/16 від 13.05.2016, тобто за іншим договором, порушення строків оплати за якою не входить до предмету даного спору. Водночас, враховуючи відсутність доказів оплати відповідачем за договором поставки №014-05/16 від 20.05.2016, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2787,76 грн є обґрунтованою та правомірно задоволена судом першої інстанції.

Відповідно до п.1, 3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до п.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою і не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення у даній справі, тому рішення Господарського суду Харківської області від 25.06.2018 у справі № 922/922/18 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 254, 273, п.1 ч.1 статті 275, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ “Первомайська трикотажна фабрика” залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 25.06.2018 у справі № 922/922/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку статей 286 – 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17.09.2018

Головуючий суддя Білоусова Я.О.

Суддя Тарасова І. В.

Суддя Фоміна В. О.