КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2018 р. Справа№ 910/20/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Буравльова С.І.

за участю секретаря судового засідання: Добрицької В.С.

учасники справи: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2018

у справі №910/20/18 (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс"

до Фізичної особи-підприємця Разової Наталії Володимирівни

про повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 38 600,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Разової Наталії Володимирівни про повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 38 600,00 грн.

Рішенням Господарського суду Києва від 30.05.2018, повний текст якого складено 01.06.2018, у справі №910/20/18 відмовлено в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" до Фізичної особи-підприємця Разової Наталії Володимирівни про повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 38 600,00 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" 25.06.2018 подало апеляційну скаргу, в якій просило прийняти апеляційну скаргу до розгляду та відкрити апеляційне провадження. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2018 у справі № 910/20/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" до Фізичної особи-підприємця Разової Наталії Володимирівни про повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 38 600,00 грн. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" до Фізичної особи-підприємця Разової Наталії Володимирівни про повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 38 600,00 грн задовольнити.

В обґрунтування скарги позивач зазначав, що суд першої інстанції не визначив факт наявності повноважень у ОСОБА_3 на укладання Договору №01/09/2016 від 01.09.2016, окрім того в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б уповноважували ОСОБА_3 на підписання Договору, а тому відповідні повноваження, станом на момент укладання Договору, в нього були відсутні. Позивач зазначав, що відповідачем не надано жодного первинного документу для встановлення реального надання послуг, передбачених Договором, судом першої інстанції не було застосовано норми Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Податкового Кодексу України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2018 у справі № 910/20/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Андрієнко В.В. (суддя-доповідач), судді Власов Ю.Л., Буравльов С.І.

Перевіривши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс", колегією суддів були виявлені недоліки такої скарги, а саме пропущення позивачем строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2018 у справі № 910/20/18 та відсутність клопотання про поновлення цього строку.

За таких обставин, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2018 у справі № 910/20/18 залишено без руху на підставі ст. ст. 174, 260 ГПК України та надано скаржнику строк на усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії даної ухвали, а саме подання клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2018.

23.07.2018 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" від 19.07.2018 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 30.05.2018 у справі № 910/20/18.

Отже, скаржником виконано вимоги ухвали суду в зазначений термін. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №910/20/18, призначено справу до розгляду на 13.09.2018.

В судове засідання, яке відбулось 13.09.2018 не з'явилися представники позивача та відповідача, про дату, місце та час судового засідання були повідомлені належним чином.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" (позивач), звертаючись до суду з даним позовом, зазначає, що 23 жовтня 2017 року відбулась зміна директора ТОВ "Плато Плюс" з ОСОБА_3 на ОСОБА_4, на підставі протоколу загальних зборів учасників позивача №1 від 20.01.2015 та постанови Вищого Господарського суду України від 27.07.2017.

Оскільки ОСОБА_3 не було передано новому керівнику - ОСОБА_4 жодних документів з господарської діяльності товариства, проаналізувавши рух грошових коштів по поточному рахунку товариства, за період з 01.02.2016 по 16.11.2017, директор ОСОБА_4 дізнався, що на користь фізичної особи-підприємця Разової Наталії Володимирівни (відповідач) було здійснено платежі на загальну суму 38 600,00 грн, що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача.

У зв'язку з відсутністю у ТОВ "Плато Плюс" первинних документів, що підтверджують факт надання бухгалтерських послуг відповідачем, позивач вважає, що грошові кошти в розмірі 38 600,00 грн були перераховані відповідачу безпідставно, а тому підлягають поверненню шляхом сплати на поточний рахунок позивача.

Відповідно ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1)повернення виконаного за недійсним правочином;

2)витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3)повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4)відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведеної норми свідчить, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

У постанові Верховного суду України від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14 викладено правову позицію, відповідно якої приписи ст. 1212 Цивільного кодексу України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 01.09.2016 між ТОВ "Плато Плюс", як Замовником, і ФОП Разовою Наталією Володимирівною, як Виконавцем, укладено договір №01/09/2016, за умовами якого замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов'язання по веденню бухгалтерського і податкового обліку на підприємстві Замовника (п.1.1. Договору).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Отже, за умовами договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання по введенню бухгалтерського і податкового обліку на підприємстві Замовника.

Відповідно п. 2.1. Договору, Замовник зобов'язується, зокрема, оплачувати послуги Виконавця, відповідно до Актів приймання-здачі виконаних послуг.

Судом встановлено, що у матеріалах справи містяться копії належним чином оформлених і підписаних обома сторонами актів приймання - здачі виконаних послуг договору № 01/09/2016 від 01.09.2016; № 01від 30.09.2016; № 08 від 31.08.2017; 05 від 30.05.2017; № 02 від 31.10.2016; № 09 від 30.09.2017; №04 від 31.12.2016; №08 від 31.08.2017; №05 від 30.05.2017; №02 від 31.10.2016; №09 від 30.09.2017.

Відповідно до п. 4.2 та 4.3 договору, підставою для розрахунків по договору є акт приймання-здачі виконаних робіт. Оплата послуг виконавця здійснюється замовником після підписання акту виконаних робіт.

Договір вступає в свою силу з моменту його підписання сторонами та діє до остаточного виконання сторонами своїх зобов'язань (п.9.1 договору).

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Судом було встановлено, що акти приймання-здачі виконаних послуг та договір були підписані та оформлені до 23 жовтня 2017 року - дати зміни директора ТОВ "Плато Плюс" з ОСОБА_3 на ОСОБА_4, відтак, є підписаними повноважними особами і являються належними та допустимими доказами надання відповідачем бухгалтерських послуг позивачу.

Відповідно до ч.1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

У відповідності до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Беручи до уваги вищенаведені норми, колегія суддів дійшла висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що судом було визнано спірний договір не дійсним. Тому, у суду відсутні підстави вважати, що спірний договір є недійсним.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази розірвання чи визнання недійсним договору №01/09/2016 від 01.09.2016, відтак, доводи позивача про безпідставність перерахування відповідачу грошових коштів у розмірі 38 600,00 грн є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того суд зазначає, що у відповідності до норм ст. 237 ГПК України,

ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого засідання, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаній з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин. Однак, позивачем у даній справі заяв про визнання недійсним спірного правочину суду не подавалося.

Враховуючи, що дійсність договору від 01.09.2016 №01/09/2016 не оспорювалось, а тому даний договір є дійсний, зобов'язання за даним договором відповідачем виконувалися належним чином, суд дійшов висновку, що на підставах зазначених у позові вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, суд вважає звернути увагу позивача на те, що зміна керівника товариства жодним чином не може автоматично свідчити про недійсність чи неукладеність правочинів, вчинених попереднім керівником, та не звільняє від виконання прийнятих зобов'язань.

Посилання позивача (скаржника) в позові/апеляційній скарзі, що суд першої не визначив факт наявності повноважень у ОСОБА_3 на укладання договору від 01.09.2016 №01/09/2016, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б уповноважували ОСОБА_3 на підписання Договору, колегією суддів не беруться до уваги з урахуванням наступного.

Частиною 2 статті 237 ГПК України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1,2,4 та 5 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання ФОП Разову Н.В. повернути грошові кошти в розмірі 38 600,00 грн шляхом перерахування на поточний рахунок позивача, як безпідставно сплачені.

Отже, предметом спору по даній справі є саме встановлення судом «призначення» сплачених коштів і підстави їх перерахування. В межах даної господарської справи судом не досліджувалось питання стосовно повноважень «осіб» на підписання вказаного Договору.

Частиною 1 статті 162 ГПК України визначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Отже, судом не досліджувалось питання наявності повноважень ОСОБА_3 щодо підписання вказаного Договору. Крім того, колегія суддів звертає увагу скаржника, що матеріали справи не містять доказів того, що Договір від 01.09.2016 №01/09/2016 визнано недійсним.

Отже, зважаючи на те, що суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог, тому посилання доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України.

Беручи до уваги вищенаведене та зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, рішення Господарського суду м. Києва від 30.05.2018 у справі №910/20/18 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Судові витрати, згідно до ст. 129 ГПК України покласти позивача.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Плато Плюс" на рішення Господарського суду м. Києва від 30.05.2018 у справі № 910/20/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 30.05.2018 у справі № 910/20/18 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду м. Києва матеріали справи №910/20/18.

Повний текст постанови складено та підписано 20.09.2018.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді Ю.Л. Власов

С.І. Буравльов