ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2018 р. Справа № 922/1825/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі судового засідання Новіковій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу апеляційну скаргу ТОВ "Виробнича група "Техінсервіс" вх. №1492 Х/1-7 на ухвалу господарського суду Харківської області від 09.07.2018 року, повний текст якої складено 09.07.2018 року у приміщені вказаного суду суддею Ольшанченко В.І. у справі

за позовом ТОВ "Виробнича група "Техінсервіс", м. Київ,

до ТОВ "Сейфред", м. Харків,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича група "Техінсервіс" (надалі - позивач) надало Господарському суду Харківської області позовну заяву без номеру від 27.06.2018 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сейфред" (надалі - відповідач), в якій просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами підряду №111013 (11.10.2013); відповідно до договору Щит (11.10.2013); відповідно до доповнення №1 (21.10.2013); відповідно до договору №12022015 (12.02.2015), в сумі 693287,44 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує невиконанням належним чином зобов'язань за договором підряду №111013 від 11.10.2013; договором Щит від 11.10.2013, доповненням №1 від 21.10.2013 та за договором підряду №12022015 від 12.02.2015.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.07.2018 року позовну заяву та додані до неї документі повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Виробнича група "Техінсервіс".

Позивач із вказаною ухвалою місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищевказану ухвалу місцевого господарського суду скасувати, справу направити для подальшого розгляду до господарського суду Харківської області.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі — Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p.

З прийняттям у 2006 році Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено застосування судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов’язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах “Ryabykh v.Russia” від 24.07.2003 року, “Svitlana Naumenko v. Ukraine” від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб’єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як було зазначено вище, ухвалою господарського суду Харківської області від 09.07.2018 року позовну заяву та додані до неї документі повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Виробнича група "Техінсервіс".

В обґрунтування вказаної ухвали місцевий господарський суд, із посиланням на п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України, зазначив, що позивач порушив правила об'єднання вимог, сумісний розгляд яких перешкоджатиме з'ясуванню прав і взаємовідносин сторін та суттєво утруднить вирішення спору, оскільки необґрунтовано об'єднані позовні вимоги, які ґрунтуються на 3 різних договорах та доповненні №1 від 21.10.2013 до договору, але якого саме позивач у позові не вказав, тобто не зв'язані між собою підставою виникнення та поданими доказами. За таких обставин, позивачу належить роз'єднати ці позовні вимоги в окремі позовні заяви.

Позивач в обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що заборгованість відповідача через позивачем виникла за низкою договорів, які додані до позовної заяви. Вказані договори підтверджують виключно наявність договірних відносин між сторонами, а на підтвердження самої заборгованості позивачем подані інші докази - акти звірок, оборотно-сальдова відомість та ін., а тому, на думку позивача, місцевий господарський суд дійшов невірного висновку про порушення правила об'єднання позовних вимог.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частин 1 та 6 статті 173 Господарського процесуального кодексу України, в одній позовній заяві може бути об’єднано декілька вимог, пов’язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз’єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об’єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання господарського судочинства. Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз’єднання позовних вимог.

Як стверджує позивач та вбачається з матеріалів справи, ним заявлені позовні вимоги за невиконання договірних зобов'язань, при цьому - додані до позовної заяви договори лише підтверджують наявність договірних відносин між сторонами, а на підтвердження існування заборгованості позивачем подані акти звірки взаємних розрахунків, оборотно-сальдова відомість, листування сторін.

При цьому, суд не позбавлений можливості роз'єднати позовні вимоги, у тому разі, коли за міркуваннями суду таке роз'єднання сприятиме виконанню завдання господарського судочинства.

За викладених обставин, вимоги позивача пов’язані між собою поданими доказами, а висновок місцевого господарського суду про порушення позивачем правил об'єднання позовних вимог - є передчасним.

Щодо платіжного доручення №1749 від 19.06.2018 року, яке місцевий господарський суд визнав неналежним та недопустимим доказом сплати позивачем судового збору через обставини подання позовної заяви лише 04.07.2018 року - тобто після зміни 02.07.2018 року реквізитів для сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вбачається з копії платіжного доручення №1749 від 19.06.2018 року, яка наявна у справі на момент розгляду апеляційної скарги, за цим платіжним документом судовий збір було перераховано до бюджету 19.06.2018 року за актуальними на день перерахування реквізитами для сплати судового збору. Те, що в подальшому на день отримання судом позовної заяви реквізити для сплати судового збору змінились, не може бути підставою неврахування фінансової операції виконаної згідно платіжного доручення №1749 від 19.06.2018 року, оскільки сплачені позивачем 19.06.2018 року станом на 04.07.2018 року грошові кошти вже надійшли до бюджету

За викладених обставин, оскаржувана ухвала місцевого господарського суду постановлена із порушенням процесуального права, а тому - підлягає скасуванню, а апеляційна скарга позивача - задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 271 Господарського процесуального кодексу України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись статтями 269, 270, 271, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 09.07.2018 року скасувати.

Справу передати на розгляд Господарського суду Харківської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 20 днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18.09.18

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.