РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року Справа № 906/170/18

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Дужич С.П.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" на рішення господарського суду Житомирської області від 05 липня 2018 року в справі №906/170/18 (суддя Давидюк В.К.)

час та місце ухвалення: 05 липня 2018 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; вступна і резолютивна частина проголошена о 12:03 год; повний текст рішення складено 06 липня 2018 року

за позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця"

до Державного підприємства "Коростишівське лісове господарство"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Одеської митниця Державної фіскальної служби;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Реілтранс"

про стягнення 220 734 грн 12 коп.

за участю представників сторін:

позивача - Ткаченко В.В.;

відповідача - Соколова Н.А.;

третьої особи 1 - не з'явився;

третьої особи 2 - не з'явився.

Заяв про відвід (самовідвід) судді (суддів) та секретаря судового засідання, з підстав, визначених статтями 35-37 ГПК України не надходило. Клопотань про роз'яснення прав та обов'язків, відповідно до статті 205 ГПК України, не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" (надалі-Позивач) звернулося з позовом до Державного підприємства "Коростишівське лісове господарство" (надалі-Відповідач) про стягнення 220 734 грн 12 коп. нарахованих платежів за час затримки вагонів №65882342, №65286361, а саме: 164 673 грн 36 коп. плати за користування вагонами, 54 297 грн 72 коп. збору за зберігання вантажу у вагонах, 1 616 грн 64 коп. збору за проведення маневрової роботи, 146 грн 40 коп. збору за повідомлення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в силу приписів статей 15, 16, 22, 28, 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, статей 1, 4, 218 Митного кодексу України, статі 26 Закону України "Про залізничний транспорт" статей 4, 119, Статуту залізниць України, пунктів 2-4, 6, 10, 12, 13, 16 Правил користування вагонами, пункту 8 Правил зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року за №644, пункту 1.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів, Відповідач, як вантажовідправник, повинен відшкодувати Позивачу понесені додаткові витрати під час проведення митного огляду вантажу, незалежно від факту виявлення незаконного переміщення товару внаслідок здійснення митного контролю. Вказані обставини та несплата Відповідачем нарахованих платежів за затримку вагонів, стали підставою для звернення Позивача з позовом до господарського суду з вимогою про їх стягнення.

При розгляді даної справи судом першої інстанції до участі у справі було залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: на стороні Позивача - Одеську митницю Державної фіскальної служби (надалі - Третя особа 1); на стороні Відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Реілтранс" (надалі - Третя особа 2).

Рішенням господарського суду Житомирської області від 05 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до наявного в матеріалах справи контракту №2 від 01 вересня 2016 року, він укладений між Відповідачем та PPA TIMBER HOLDING LLP (Великобританія), а згідно додаткової угоди №2 від 15 травня 2017 року до даного договору, продаж вантажу здійснюється на умовах FCA (Інкотермс - 2010), а одержувачем є фірма "PPA TIMBER TRADE" S.R.L. (Румунія).

Крім того, суд першої інстанції вказав, що експедитором вантажу визначено Третю особу 2, яка з Позивачем уклала договір про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних напіввагонах від 05 червня 2015 року за №4216/215-2015 (в редакції додаткової угоди №3 від 01 грудня 2015 року).

Водночас, місцевий господарський суд вказав, що 15 червня 2017 року вагони №65882342, №65286361 затримані за заявою відділу Митного оформлення №2 Митного поста "Кучурган" Третьої особи 1, на підставі доручення на проведення огляду (переогляду) транспортних засобів комерційного призначення, наданого Управлінням Служби безпеки України в Одеській області, в якому міститься посилання на пункт 14 Переліку підстав, за наявності яких може проводитись огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення органами доходів і зборів України, відповідно до частини 5 статті 338 Митного кодексу України.

Водночас, суд першої інстанції констатував, що положення частини 2 статті 218 Митного кодексу України щодо обов'язку власників товару або уповноважених ними осіб щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки затримка вагонів відбулася за вказівкою органів досудового розслідування, а не з метою проведення митних формальностей.

З огляду на встановлені обставини, місцевий господарський суд відмовив в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 3; а.с. 3-8), в якій, з підстав, висвітлених в ній, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Позивач вказав, що згідно довідки напрацювання в АРМ НФ та інформації по клієнту в АРМ НФ за 08 червня 2017 року, оплату вартості перевезення вантажу за накладними №415356 у розмірі 6 050 грн та №415208 у розмірі 6 050 грн 30 коп. здійснила Третя особа 2, що (на думку Позивача) свідчить що Третя особа 2 не є експедитором вантажу у вагонах №65882342 та №65286361, за накладними, а лише зазначена у накладних, як платник залізничного тарифу. Таким чином, на переконання Позивача, дане свідчить про хибний висновок суду першої інстанції щодо того, що Третя особа 2 являється експедитором.

Крім того, як вважає Позивач, місцевий господарський суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин статтю 218 Митного кодексу України, оскільки затримання вагонів відбулося на підставі заяви митного органу для огляду (переогляду) вантажу Третьої особи 1, відповідно до частини 5 статті 338 Митного кодексу України.

Ухвалою суду від 07 серпня 2018 року (том 3; а.с.2), було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача.

Суд констатує, що на виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 07 серпня 2018 року, від Відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (том 3; а.с. 38-53), в якому відповідач вказав, що Позивачем не доведено, що якісні та кількісні характеристики лісоматеріалів не відповідають заявленим в товаросупровідних документах, а також митним деклараціям. Крім того, Відповідач також вважає, що Позивач умисно намагається довести, що Третя особа 2 не була а ні перевізником, а ні експедитором, приписуючи їй лише єдину роль в даних перевезеннях - оплату залізничного тарифу, ігноруючи (на думку Відповідача) інші зобов'язання, особливо тих, що стосуються самого Позивача.

Водночас, у даному відзиві Відповідач вказав, що ним були виконані умови договору купівлі-продажу, товар переданий 08 червня 2017 року, про що покупець був повідомлений Відповідачем належним чином і жодних претензій від покупця щодо не передання товару, неповного пакету документів чи інших претензій до Відповідача не поступало.

Крім того, як вказує Відповідач, Позивачем не було враховано те, що відповідно до умов контракту, з моменту завантаження вагонів та передачі їх визначеній покупцем особі - Позивачу чи Третій особі 2, власником вантажу є фірма PPA TIMBER HOLDING LLP (Великобританія).

Водночас, на переконання Відповідача, суд першої інстанції справедливо встановив у спірному рішенні, що в даному випадку вантаж було затримано за вказівкою правоохоронного органу, на підставі доручення слідчого, в межах кримінального провадження, яке проводилось не у зв'язку з порушенням Відповідачем вимог законодавства з питань державної митної справи.

Разом з тим, у даному відзиві Відповідач звертає увагу апеляційного суду на те, що оскільки затримка вагонів мала місце на станціях РФ "Одеська залізниця", які не є станціями відправлення (ст. Коростишів) чи призначення (ОСОБА_3), враховуючи що відомості плати за користування вагонами, які є документами обліку часу перебування вагонів у пунктах навантаження та вивантаження на під'їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами не складалися, то (на переконання Відповідача) відсутні підстави для нарахування плати за користування вагонами.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №906/170/18 у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Дужич С.П., суддя Бучинська Г.Б..

Розпорядженням керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 23 серпня 2018 року, в зв'язку із перебуванням у відпустці судді (члена колегії) Бучинської Г.Б. та відповідно до пункту 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та пункту 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду, в Рівненському апеляційному господарському суді було призначено автоматичну зміну складу колегії суддів.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів, автоматизованою системою документообігу суду внесено зміни до її складу та визначено новий склад, а саме: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Дужич С.П., суддя Філіпова Т.Л..

Ухвалою суду від 23 серпня 2018 року (том 3; а.с. 59), з підстав, наведених в ній, розгляд даної справи було призначено на 12 вересня 2018 року на 14:30 год..

Суд констатує, що 23 серпня 2018 року на поштову адресу суду від Третьої особи 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу (том 3; а.с. 60-62), в якому Третя особа 1, зокрема вказала, що огляд товарів та затримання вагонів проводились Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Одеській області, Управлінням Служби безпеки в Україні в Одеській області як процесуальна дія в рамках кримінального провадження, а не як форма митного контролю.

В судовому засіданні від 12 вересня 2018 року представник Позивача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі, з підстав наведених в ній, просить її задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги.

В судовому засіданні від 12 вересня 2018 року представник Відповідача заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, з підстав, наведених у відзиві, вважає її безпідставною та необгрунтованою. а тому просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

В судове засідання від 12 вересня 2018 року представники Третіх осіб не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у встановленому законом порядку.

Частиною 1 статті 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 07 серпня 2018 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України). З огляду на усе викладене вище, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі уповноважених представників Третіх осіб, за наявними в матеріалах справи матеріалами.

Заслухавши представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та відзивів стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 08 червня 2017 року Відповідачем зі станції Коростишів було здійснено відправлення вагонів №65882342, №65286361 до станції ОСОБА_3 (Румунська залізниця) для вантажоодержувача PPA TIMBER TRADE SRL, з вантажем: "деревина паливна у вигляді колод, полін, сучків, в'язанок хмизу або в аналогічних видах" ( том14 а.с. 40-41).

15 червня 2017 року на станції Кучурган, за заявою Відділу Митного оформлення №2 Митного поста "Кучурган" Третьої особи 1 (том 1; а.с.18), на підставі доручення на проведення огляду (переогляду) транспортних засобів комерційного призначення, наданого Управлінням Служби безпеки України в Одеській області від 15 червня 2017 року за №65/4-5312, було затримано вагони №65882342, №65286361.

На підтвердження факту затримки вагонів (№65882342; №65286361), працівниками станції "Кучурган" був складений акт загальної форми № 66к1 від 15 червня 2017 року о 17.10 год (том 1; а.с. 19).

Про затримку вагонів для здійснення митного огляду на станцію відправлення (станція "Коростишів" Південно-Західної залізниці) було відправлено телеграфне повідомлення №3 від 15 червня 2017 року, для інформування вантажовідправника (том 1; а.с. 21).

06 липня 2017 року Третьою особою 1 було прийнято рішення здійснити в період з 06 липня 2017 року по 13 липня 2017 року переогляд товару (деревина паливна), який переміщується у вагонах №65882342 та №65286361 (том 2; а.с 11).

В свою чергу, 09 липня 2017 року було здійснено обстеження вагонів та проведено переогляд, про що було складено відповідні акти (том 2; а.с. 12,17).

Як було встановлено судом, 18 липня 2017 року Слідчим управлінням ГУНП в Одеській області було адресовано Третій особі 1 доручення про проведення слідчих (розшукових) дій (том 2; а.с. 18-19), в якому міститься: посилання на доручення про проведення огляду вантажу від 04 липня 2017 року; лист-повідомлення про частковий огляд вантажу. Неналежне виконання працівниками митниці огляду вагонів стало підставою для переогляду лісопродукції у вагонах №65882342, №65286361.

Крім того, 11 серпня 2017 року від Головного відділу з боротьби з корупцією та організованою злочинністю Управління СБУ в Одеській області на адресу Третьої особи 1 надійшов лист на проведення огляду вантажу, що переміщується у вагонах №65882342, №65286361, на виконання вимог ухвали Приморського суду м. Одеса від 04 серпня 2017 року (том 2; а.с. 20, 21-22).

Водночас, згідно з протоколом огляду місця події від 24 серпня 2017 року, з 11 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. 24 серпня 2017 року, старшим слідчим СУ ГУ НП в Одеській області підполковником поліції Макаровою М.М., за участю ст. о/у ГВ БКОЗ УСБУ в Одеській області полковника, старшого державного інспектора 5-го відділу аналітично-пошукової роботи управління боротьби з митними правопорушеннями Третьої особи 1, інженера лісових культур ДП "Одеське лісове господарство", було проведено огляд вантажу у вагонах (№65882342, №65286361), під час якого встановлено, що у вагонах переміщується дрова (паливні, соснові - у вигляді колод, довжина біля 2 м та діаметром від 10 см до 34 см); деревина містить в собі ядрову гнилизну (том 1; а.с.23-25).

На підставі листа вих.№4/125/9 від 28 серпня 2017 року, старшого слідчого СУ ГУ НП в Одеській області, підполковником поліції Макарової М.М. було повідомлено Третю особу 1, що в ході проведеного огляду порушень Закону України "Про особливості державного регулювання діяльності суб'єктів підприємницької діяльності, пов'язаної з реалізацією та експортом лісоматеріалів" №2860-IV від 08 вересня 2005 року, законних підстав для затримання залізничних вагонів відкритого типу, за вказаними номерами, у досудового слідства не існує (том 1; а.с. 26).

В свою чергу, станцією "Кучурган" було випущено затримані вагони №65882342, №65286361 з вантажем, про що було складено акт загальної форми від 02 вересня 2017 року (том 1; а.с.20).

У зв'язку із затримкою вагонів №65882342, №65286361 для митного огляду з 15 червня 2017 року по 02 вересня 2017 року, Відповідачу були нараховані Позивачем додаткові платежі, які включають послуги за користування вагонами, зберігання вантажу у вагонах, проведення маневрової роботи та телеграфне повідомлення.

Загальна сума нарахованих до стягнення з Відповідача платежів за затримку вагонів на прикордонній станції, відповідно до розрахунку, який проведено за ставками Збірника тарифів №1 (затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26 березня 2009 року за №317) із застосуванням коригувального коефіцієнта 2,302 - становить 220 734 грн 12 коп.: 164 673 грн 36 коп. плати за користування вагонами, 54 297 грн 72 коп. збору за зберігання вантажу у вагонах, 1 616 грн 64 коп. збору за проведення маневрової роботи, 146 грн 40 коп. збору за повідомлення.

Суд констатує, що для досудового врегулювання спору станція "Коростишів" направила Відповідачу лист - претензію від 20 вересня 2017 року за №20/9 щодо оплати належних залізниці платежів (том 1; а.с. 27).

Однак, Відповідачем листом за №853 від 22 вересня 2017 року було повідомлено начальника станції "Коростишів", що він не погоджується з вказаними нарахуваннями, оскільки вагони простояли не з вини лісгоспу. Крім того, як вказав Відповідач, митний догляд вантажу проведено по місцю завантаження вагону працівниками Житомирської митниці ДФС та експертом Житомирської торгово-промислової палати, а при повторному митному огляд порушень також не виявлено (том 1; а.с.28).

Оскільки Відповідач грошових коштів не сплатив, Позивач звернувся до суду, просив стягнути з Відповідача 220 734 грн 12 коп. нарахованих платежів за час затримки вагонів.

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що згідно частини 1 статті 6 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність": суб'єкти, які є сторонами зовнішньоекономічного договору (контракту), мають бути здатними до укладання договору (контракту) відповідно до цього та інших законів України та/або закону місця укладання договору (контракту). Зовнішньоекономічний договір (контракт) складається відповідно до цього та інших законів України з урахуванням міжнародних договорів України. Суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності при складанні тексту зовнішньоекономічного договору (контракту) мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо та у виключній формі цим та іншими законами України.

Відповідно до частини 1 статті 306 ГК України, перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Частиною 2 статті 306 ГК України встановлено, що суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Згідно частини 5 статті 306 ГК України, загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Приписами частини 5 статті 307 ГК України передбачено, що: умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами; сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Відтак, з урахуванням вищевказаних норм законодавства, між Позивачем та Відповідачем виникли правовідносини з надання послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу у міжнародному сполученні залізницею та його зберіганням.

Відповідно до статті 4 Митного кодексу України: митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

Частиною 1 статті 318 Митного кодексу України встановлено, що митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України.

Згідно частини 2 статті 318 Митного кодексу України, митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

В силу дії частини 3 статі 318 Митного кодексу України: митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Пунктом 2 частини 1 статті 336 Митного кодексу України встановлено, що: митний контроль здійснюється безпосередньо посадовими особами органів доходів і зборів шляхом митного огляду (огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, огляду та переогляду ручної поклажі та багажу, особистого огляду громадян).

Приписами частини 1 статті 218 Митного кодексу України передбачено, що строки здійснення митних формальностей щодо залізничного рухомого складу визначаються керівником органу доходів і зборів за погодженням з іншими контролюючими органами та адміністрацією залізниці, а в пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України - крім того, з керівником відповідного органу охорони державного кордону України.

Частиною 2 статті 218 Митного кодексу України визначено, що розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

Відтак, суд констатує, що дії стосовно здійснення митного огляду після митного оформлення є митними формальностями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про залізничний транспорт": залізничний транспорт є однією з важливих базових галузей економіки України, забезпечує її внутрішні та зовнішні транспортно-економічні зв'язки і потреби населення у перевезеннях; діяльність залізничного транспорту як частини єдиної транспортної системи країни сприяє нормальному функціонуванню всіх галузей суспільного виробництва, соціальному і економічному розвитку та зміцненню обороноздатності держави, міжнародному співробітництву України.

В силу дії частини 2 статті 2 Закону України "Про залізничний транспорт": підприємства залізничного транспорту у взаємодії з іншими видами транспорту повинні своєчасно і якісно здійснювати перевезення пасажирів і вантажів, забезпечувати безпеку руху, розвивати сферу транспортного обслуговування народного господарства та населення.

Згідно з частини 1 статті 8 Закону України "Про залізничний транспорт": перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом загального користування організується на договірних засадах.; для забезпечення виконання договірних зобов'язань здійснюється перспективне та поточне планування перевезень.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт", обставини, які можуть служити підставою для майнової відповідальності перевізників, відправників і одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів, засвідчуються актами. Вимоги вантажовідправників, вантажоодержувачів, пасажирів до перевізників щодо порушених прав і законних інтересів розглядаються в претензійному чи позовному порядку. Порядок і терміни складання актів, пред'явлення і розгляду претензій та позовів визначаються Статутом залізниць України відповідно до чинного законодавства України.

Згідно статті 5 Угоди "Про міжнародне залізничне вантажне сполучення" від 01 листопада 1951 року (надалі - Угода), при відсутності відповідних положень в цій Угоді, застосовується національне законодавство тієї країни, в якій повноважна особа реалізовує свої права.

Відповідно до § 6 статті 28 Угоди: якщо перешкода до перевезення вантажу або його видачі виникла по причинам, не залежним від перевізника, перевізнику повинні бути сплачені додаткові провізні платежі і витрати, понесені ним у зв'язку з перешкодами, а також неустойки, якщо вони передбачені національним законодавством.

Згідно § 1 статті 32 Угоди, перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, пов'язані з перевезенням вантажу, не передбачені застосованими тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника.

Статутом залізниць України, а саме статтею 46 Статуту, визначено, що одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання вантажів установлюються Правилами. Вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби. Цей термін обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Згідно частини 1 статті 119 Статуту залізниць України: за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами.

Відповідно до частини 2 статті 119 Статуту залізниць України, зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати.

Частиною 3 статті 119 Статуту залізниць України встановлено, що зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Згідно з частиною 1 статті 129 Статуту залізниць України: обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Відповідно до частини 4 статті 129 Статуту залізниць України, в усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.

Частиною 5 статті 129 Статуту залізниць України встановлено, що порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами.

Згідно пункту 5 Правил зберігання вантажів (статті 12, 46 Статуту) №644 від 21 листопада 2000 року (надалі - Правила №644), якщо одержувач не вивіз вантаж з місця загального користування у терміни, встановлені статтею 46 Статуту, з нього стягується плата за зберігання вантажу, встановлена тарифом, незалежно від того, чиїми засобами здійснюється охорона вантажу.

Відповідно до пункту 8 Правил №644: збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо). Термін безоплатного зберігання обчислюється при затримці - з моменту затримки.

Пунктом 9 Правил №644 встановлено, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у тому числі під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Згідно пункту 2 Правил користування вагонами і контейнерами №113 від 25 лютого 1999 року (надалі-Правила №113), за користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під'їзних колій, порти, організації, установи, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (далі - вантажовласники) вносять плату.

Відповідно до пункту 8 Правил №113, у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Пунктом 13 Правил №113 встановлено, що плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

В даній справі достеменно відомо, що затримка вагонів під час перевезення відбулася з підстав, котрі не залежали від Позивача.

Згідно пункту 1 Правил складання актів №334 від 28 травня 2002 року (надалі-Правила №334), при перевезеннях у залежності від обставин, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, відправника, одержувача, пасажира, складаються комерційні акти (додаток 1) та акти загальної форми (додаток 6).

Відповідно до пункту 3 Правил №334, акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, зокрема, затримки вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження (перевантаження) з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що належними і допустимими доказами на підтвердження факту настання відповідної події, а саме затримки вагонів на станції, є акти загальної форми.

В силу дії частини 1 статті 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 3 статті 74 ГПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як встановлено судом та як вбачається з матеріалів справи, факт затримки вагонів за на підтвердження факту затримки вагонів №65882342; №65286361, працівниками станції "Кучурган" був складений акт загальної форми № 66к1 від 15 червня 2017 року о 17.10 год (том 1; а.с. 19).

Судом встановлено, що вказаний акт складений відповідно до вимог чинного законодавства та на його підставі, з урахуванням ставок Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах залізниці України та пов'язані з ними послуги (тарифного керівництва №1), затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України №317 від 26 березня 2009 року (у редакції наказу Міністерства інфраструктури України №161 від 26 квітня 2016 року), Позивачем було здійснено розрахунок плати за час користування вагонами, збір за зберігання вантажу та маневрову роботу та збір за повідомлення (телеграфне), із застосуванням відповідного коефіцієнта.

Так, загальна сума нарахованих платежів за час затримки вагонів становить 220 734 грн 12 коп., з яких: 164 673 грн 36 коп. плата за користування вагонами, 54 297 грн 72 коп. збір за зберігання вантажу у вагонах, 1 616 грн 64 коп. збір за проведення маневрової роботи, 146 грн 40 коп. збір за телеграфне повідомлення.

Як вже вказувалось вище в даній судовій постанові, оскільки Відповідачем загальна сума нарахованих платежів за час затримки вагонів сплачена не була, Позивач звернувся із відповідним позовом до суду про стягнення 220 734 грн 12 коп..

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що до спірних правовідносин не може бути застосована стаття 218 Митного кодексу України, оскільки затримка вагонів №65882342 та №65286361 відбулася за вказівкою органу досудового розслідування, а не з метою проведення митних формальнестей, а також з того, що загальним порядком здійснення митного контролю, встановленим частиною 5 статті 338 Митного кодексу України, у випадку не виявлення факту незаконного переміщення товарів, митний огляд проводиться за рахунок органу, з ініціативи якого здійснений такий огляд.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися з таким висновком місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Як вже зазначалося вище в даній судовій постанові, відповідно до частини 2 статті 218 Митного кодексу України: розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

Частиною 5 статті 338 Митного кодексу України встановлено, що, зокрема, огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення може проводитися за наявності достатніх підстав вважати, що переміщення цих товарів, транспортних засобів через митний кордон України здійснюється поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю, у тому числі в разі отримання відповідної офіційної інформації від правоохоронних органів. Вичерпний перелік відповідних підстав визначається Кабінетом Міністрів України. З метою проведення огляду (переогляду) товарів посадові особи органів доходів і зборів самостійно вживають заходів, передбачених цим Кодексом, на всій митній території України, включаючи зупинення транспортних засобів для проведення їх огляду (переогляду), в межах контрольованого прикордонного району та прикордонної смуги. Такий огляд (переогляд) проводиться за рахунок органу, з ініціативи або на підставі інформації якого прийнято рішення про його проведення. Якщо в результаті проведення огляду (переогляду) виявлено факт незаконного переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, витрати, пов'язані з проведенням огляду (переогляду), відшкодовуються власником зазначених товарів, транспортних засобів або уповноваженою ним особою.

Як вже вказувалось вище в даній судовій постанові, 15 червня 2017 року на станції Кучурган, за заявою Відділу Митного оформлення №2 Митного поста "Кучурган" Третьої особи 1 (том 1; а.с.18), на підставі доручення на проведення огляду (переогляду) транспортних засобів комерційного призначення, наданого Управлінням Служби безпеки України в Одеській області від 15 червня 2017 року за№65/4-5312, було затримано вагони №65882342, №65286361.

Згідно пункту 2.16 Інструкції "Про взаємодію посадових осіб митних органів, що здійснюють митні процедури з товарами (вантажами), переміщуваними залізничними вантажними поїздами, і працівників залізниць України" №1157/15848 від 04 грудня 2008 року, працівники залізниць не мають права видавати товари (вантажі), що перебувають під митним контролем, виконувати з ними будь-які операції (навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування або зміну ідентифікаційних знаків чи маркування, нанесених на упаковку) без дозволу митниці.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 336 Митного кодексу України: митний контроль здійснюється безпосередньо посадовими особами органів доходів і зборів шляхом митного огляду (огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, огляду та переогляду ручної поклажі та багажу, особистого огляду громадян).

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції констатує, що Позивачем лише виконувались вказівки, надані Управлінням Служби безпеки України в Одеській області щодо проведення огляду (переогляду) вищевказаних вагонів.

Крім того, суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне вказати і те, що системний аналіз змісту положень статей Угоди, статей 218, 338 Митного кодексу України, статей 119, 121 Статуту залізниць України, пунктів 2, 3, 8, 10 - 13, 15, 16 Правил № 11, пунктів 8, 9 Правил №644 свідчить про те, що вартість проведених залізницею розвантажувальних, навантажувальних та перевантажувальних робіт, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, має в будь-якому випадку оплачуватися вантажовласниками (вантажовідправниками) та власниками транспортних засобів, незалежно від того, чи виявлено митницею факт незаконного переміщення товару під час здійснення митного контролю.

При цьому, судом встановлено, що відправником вагонів був саме Відповідач (зазначено в розділі 1 Накладних), а Третя особа 2 виступала платником за дане перевезення (що відмічено в розділі 3 Накладних, з огляду на вказаний код; том 1, а.с. 16-17).

При цьому, Відповідач, вказуючи на те, що перевезення відбулося за правилами Інкотермс-2010 (на умовах FCA) і що ним остаточно передавався вантаж в Коростишеві, не довів належними і допустимими доказами, що з станції "Коростишів" перевезення здійснювалося за заявою іншого відправника (не Відповідача; суд вказує на відсутність існування в матеріалах справи, інших дорожніх відомостей за цим перевезенням).

Відтак, на переконання колегії апеляційного суду, саме Відповідач є належним відповідачем по даній справі і Позивачем підставно пред'явлено позов до нього (адже саме він є відправником вагонів по даних перевезеннях).

Водночас, апеляційний суд констатує, що місцевий господарський суд, приймаючи оспорюване рішення, не врахував вищевказаного і дослідивши умови контракту №2 від 01 вересня 2016 року і додаткової угоди (котрі на переконання апеляційного суду не впливають на оцінку підставності даного позову), суд першої інстанції взагалі не обгрунтував, яким чином це, на його думку, вплинуло на перевезення, що оформлено дорожніми відомостями. При цьому, суд першої інстанції в оспорюваному рішенні жодним чином не вказав, як дані контракти можуть змінювати саме відправника по цим перевезенням і хто ж є на думку місцевого господарського суду є належним відповідачем у цьому спорі (раз суд вважав, що на Відповідача безпідставно Позивачем було нараховано платежі).

Також суд констатує, що Відповідачем не доведено існування законодавства при перевезеннях, за умовами FCA (Інкотермс-2010), котре б обумовило автоматичну зміну в дорожніх відомостях відправника, визначеного в такій відомості.

Не доведено Відповідачем і те, що позбавляє право Позивача звернутися з позовом, що розглядається до нього (як до вантажовідправника) і зобов'язувало б звертатися Позивача виключно до вантажоотримувача.

Суд наголошує, що у статті 121 Статуту залізниць та пункті 16 Правил користування вагонами і контейнерами визначені підстави для звільнення вантажовідправника, вантажоотримувача від плати за користування вагонами і контейнерами, до яких віднесено 1) стихійне лихо, що спричинило припинення руху на залізничних під'їзних коліях, а також стихійне лихо або аварія на підприємстві, внаслідок яких згідно з чинними положеннями заборонено виконувати вантажні роботи; 2) подання локомотивом залізниці вагонів і контейнерів на фронти навантаження (вивантаження) у кількості, що перевищує їх максимальну переробну спроможність; 3) затримка прийняття залізницею вагонів, які пред'явлено їй до здачі, з причин, що залежать від залізниці.

При цьому, здійснення митних процедур чи огляд за вказівкою Служби безпеки України, не входять до цього переліку та не є підставою для звільнення вантажовідправника від плати за користування вагонами та контейнерами, а існування передбачених законодавством підстав для звільнення вантажовласника (відповідача) від плати за користування вагонами у спірних правовідносинах не встановлено.

Також, суд апеляційної інстанції ще раз констатує, що Відповідачем не було заявлено при розгляді даної справи про те, що він є неналежним відповідачем у даній справі та разом з тим, суд наголошує, що Статут залізниць України (стаття 119), передбачає право Позивача стягувати плату, що є предметом спору по даній справі, не лише з вантажоодержувачів, але з вантажовідправників (котрим, як вище встановлено судом, є Відповідач).

Все вищевказане у дані судовій постанові, спростовує доводи Відповідача.

Підсумовуючи все вищевказане, суд констатує, що приписами статті 73 ГПК України визначено, що: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В силу дії статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Згідно статті 76 ГПК України: належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування; предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

В силу дії статті 79 ГПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищеописане у даному судовому рішенні, апеляційний господарський суд констатує неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, що в силу дії пунктів 1, 2 та 3 частини 1 статті 277 ГПК України є підставою для скасування оспорюваного рішення на підставі пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України.

Відтак, Рівненський апеляційний господарський суд скасовує оспорюване судове рішення та задовольняє апеляційну скаргу Позивача.

Судові витрати, в силу дії приписів статті 129 ГПК України, з огляду на задоволення позову, за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги, суд покладає на Відповідача.

Керуючись статтями 129, 269-280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" на рішення господарського суду Житомирської області від 05 липня 2018 року в справі №906/170/18 - задоволити.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 05 липня 2018 року в справі №906/170/18 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

4. Стягнути з Державного підприємства "Коростишівське лісове господарство" (12525, Житомирська область, Коростишівський район, с. Мамрин, вул. Промислова, 9; код 00991858) на користь публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" (65012, м.Одеса, вул.Пантелеймонівська, 19; код 40081200) 164 673 грн 36 коп. плати за користування вагонами, 54 297 грн 72 коп. збору за зберігання вантажу у вагонах, 1 616 грн 64 коп. збору за проведення маневрової роботи, 146 грн 40 коп. збору за повідомлення.

5. Стягнути з Державного підприємства "Коростишівське лісове господарство" (12525, Житомирська область, Коростишівський район, с. Мамрин, вул. Промислова, 9; код 00991858) на користь публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19; код 40081200) витрати зі сплати судового збору за розгляд позовної заяви в розмірі 3 312 грн та витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги в розмірі 4 968 грн.

6. Доручити господарському суду Житомирської області видати відповідні накази.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

8. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

9. Справу №906/170/18 повернути до господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови виготовлено 13 вересня 2018 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Дужич С.П.