ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2018 Справа №914/884/18

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В. за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б., розглянув у судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю АЗОВМАСТ, м. Бердянськ, Запорізька область

до відповідача Державного підприємства Львівський бронетанковий завод , м.Львів

про стягнення заборгованості в розмірі 55 614,54 грн.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1-представник, довіреність від 12.06.2018 року

від відповідача: не з"явився

Представнику позивача роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 38, 42, 43 ГПК України. Заяв про відвід судді не надходило. Проводилася технічна фіксація судового засідання.

ІСТОРІЯ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариством з обмеженою відповідальністю АЗОВМАСТ до Державного підприємства Львівський бронетанковий завод про стягнення заборгованості в розмірі 55 614,54 грн.

Ухвалою суду від 16.05.2018 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 18.06.2018 року. У підготовчому судовому засіданні 18.06.17р. розглдя справи відкладався на 09.07.18р. У звязку з перебуванням судді Горецької З.В., у відрядженні судове засідання призначене на 09.07.18р. не відбулося. Ухвалою суду від 16.07.18р. розгляд справи у підготовчому судовому засіданні призначено на 30.07.18р. Ухвалою від 30.07.2018 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду на 08.08.2018 року. Ухвалою від 08.08.2018 року розгляд справи по суті відкладено на 10.09.2018 року, у зв»язку з неявкою представників сторін.

Представник позивача в судове засідання з»явився, позовні вимоги підтримав, просить суд задоволити позов, згідно заяви про зменшення позовних вимог.

Відповідач в судове засідання не з»явився, причини неявки суду не повідомив.

АРГУМЕНТИ СТОРІН:

Агрументи позивача.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що між позивачем та відповідачем укладено договір №2510/16 від 25.10.2016 року, згідно умов якого постачальник зобов»язується виготовити та поставити мастила та оливи, згідно Специфікації, яка є невід»ємною частиною договору, а покупець зобов»язується прийняти цей товар та оплатити його загальну вартість на умовах цього договору.

На виконання умов договору, позивачем поставлено товар на суму 35 214,48 грн. Відповідачем обумовлений товар не оплачено і станом на момент звернення до суду з позовом неоплаченою залишається сума боргу в розмірі 35 214,48 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідача. Крім того, за неналежне виконання умов договору, позивачем нараховано пеню в розмірі 14 130,56 грн., а також 6 603,39 грн. інфляційних втрат. Всього сума боргу, яку просить стягнути позивач із відповідача становить 55 614,54 грн.

В ході судового розгляду справи позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, оскільки відповідачем сплачено суму основного боргу.

Аргументи відповідача.

Відповідач заперечень та відзиву на позов не подав. 09.07.2018 року представником відповідача через канцелярію суду подано клопотання про застосування строку позовної давності 1 рік в частині позовної вимоги про стягнення пені у відповідності до ст.258 ЦК України.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Між Державним підприємством «Львівський бронетанковий завод» ( надалі покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АЗОВМАСТ» (надалі постачальник, позивач) укладено договір №2510/16 від 25.10.2016 року, згідно умов якого постачальник зобов»язується виготовити та поставити мастила та оливи, згідно Специфікації, яка є невід»ємною частиною договору, а покупець зобов»язується прийняти цей товар та оплатити його загальну вартість на умовах цього договору.

Сторонами укладено також Додаток №1 до Договору №2510/16 Специфікацію №1 на поставку товару на загальну суму 3 5214,480,00 грн.

Постачальник, згідно видаткової накладної №РН-0000453 від 28.10.2016 року здійснив поставку товару покупцю на загальну суму 35 214,48 грн.

П.5.2 вищевказаного договору передбачено, що покупець здійснює попередню оплату в розмірі 50% вартості партії продукції протягом 5 (п»яти) банківських днів з моменту підписання відповідної Специфікації.

Відповідно до п.5.3 договору, покупець здійснює остаточну оплату погодженої сторонами партії продукції протягом 30 календарних днів з моменту отримання товару на підставі виставлених постачальником рахунків-фактур, сформованих на основі специфікацій, які є невід»ємною частиною даного договору, на кожну окрему партію товару.

Рахунок фактура №СФ-0000424 було сформовано 10.10.2016 року.

Заявою від 10.02.2017 року вих..№10-2 ТОВ «АЗОВМАСТ» звернулося до директора ДП «Львівський бронетанковий завод» з проханням повідомити про термін оплати продукції. Проте, відповідач не надав жодної відповіді на цю заяву.

Заявою від 12.02.2018 року вих..№10/01-1 ТОВ «АЗОВМАСТ» знову звернулося до директора ДП «Львівський бронетанковий завод» з проханням повідомити про термін оплати продукції.

Проте, відповідач залишив цю заяву без належного реагування.

Пунктом 7.2 договору №2510/16 від 25.10.2016 року сторони передбачили відповідальність за порушення термінів оплати: «За порушення термінів сплати покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від суми заборгованості».

Отже, за підрахунокм позивача, розмір пені становить 14 130,56 грн. за період з 28.11.2016 року по 05.05.2018 року.

Крім того, на підставі ст.625 ЦК України, позивачем нараховано інфляційні втрати в розмірі 6 603,39 грн.

Станом на час розгляду справи відповідачем сплачено суму основного боргу в розмірі 35 214,48 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1406 від 07.06.2018 року, що долучене до матеріалів справи.

ОЦІНКА СУДУ.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст. 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.265 Господарського кодексу України (надалі ГК України) за договором поставки одна сторона постачальник зобов»язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов»язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як підтверджується матеріалами справи, між позивачем та відповідачем укладено договір №2510/16 від 25.10.2016 року, що за своєю правовою природою є договором поставки, у звязку з чим позивач та відповідач набули взаємних прав і обовязків.

Факт поставки товару сторонами не заперечується.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи те, що відповідачем під час розгляду справи сплачено суму основного боргу, позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 14 130,56 грн., а також інфляційні втрати в розмірі 6 603,39 грн., та судовий збір в розмірі 1 762,00 грн.

Водночас відповідачем подано клопотання про застосування строку позовної давності 1 рік в частині позовної вимоги про стягнення пені у відповідності до ст.258 ЦК України.

Щодо наведеного суд зазначає наступне.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Зазначена стаття передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, у разі якщо інше не встановлено законом або договором, а строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права встановлюється Цивільним кодексом України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем нараховано пеню за порушення відповідачем строків оплати поставленого товару за договором за період з 28.11.2016 року по 05.05.2018 року.

Суд погоджується із цим періодом нарахування пені понад 6 місяців, адже сторони погодили у п.7.10 договору, що неустойка (штраф, пеня), штрафні санкції за цим договором нараховуються протягом усього періоду порушення.

При цьому, стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно п. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Так, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) позовна давність застосовується в один рік (п. 2 згаданої статті).

Отже, пеня може бути розрахована та стягнена за рік, що передує зверненню позивача до суду із відповідною вимогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач заперечуючи проти позову просить суд застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення пені.

Згідно з п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про застосування позовної давності в 1 рік, оскільки відповідно до п.10.05 договору, по всіх видах зобов»язань, вимог і відповідальності сторін за цим договором сторони домовилися встановити позовну давність тривалістю три роки.

Також суд перевірив правильність нарахування пені за допомогою системи Ліга.Закон та встановив, що розмір пені за вказаний період становить 14 128,64 грн., що підлягає стягненню з відповідача.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає підставним нарахування інфляційних втрат в розмірі 6 063,39 грн.

Суд звертає увагу позивача, що в змісті позовної заяви йдеться про стягнення із відповідача 3% річних в сумі 1 487,41 грн., проте дану вимогу позивач не заявляє ні у прохальній частині позовної заяви, ні у прохальній частині заяви про зменшення позовних вимог. Тому, 3 % річних не є предметом розгляду у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобовязання відповідачем не подано.

Отже, відповідач своїх зобовязань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобовязань за договором.

Отже, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача загальна сума боргу в розмірі 20 723,03 грн. (6 063,39 грн. інфляційні втрати та 14 128,64 грн. пеня).

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як доказ сплати судового збору, позивачем долучено до справи платіжне доручення від 05.05.2018 року №4841 на суму 1 762,00 грн., що підлягає до стягнення з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд звертає увагу позивача, що частина судового збору, пропорційна розміру, на яку було зменшено позовні вимоги, підлягає поверненню в порядку Закону України "Про судовий збір" за клопотанням останнього.

Виходячи із вищенаведеного, керуючись ст.ст. 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-241, 327 господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю АЗОВМАСТ до відповідача: Державного підприємства Львівський бронетанковий завод про стягнення заборгованості в розмірі 55 614,54 грн. - задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства Львівський бронетанковий завод (вулиця Стрийська,73, м.Львів, 79031, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю АЗОВМАСТ (вулиця ОСОБА_2/Потійська,будинок,16/1, м.Бердянськ, Запорізька область, 71114, ) заборгованість в розмірі 20 723,03 грн., з яких: 6 603,39 грн. (шість тисяч шістсот три грн. 39 коп.) інфляційних втрат, 14 128,64 грн. (чотирнадцять тисяч сто двадцять вісім грн. 64коп.) пені, а також 651,94 грн. судового збору.

3. В задоволенні пені в розмірі 1,92 грн. - відмовити.

4. Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України, після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено « 12» вересня 2018 р.

Суддя Горецька З. В.