ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.09.2018

Справа № 910/7605/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О. розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ідентифікаційний код 20077720)

до Національного університету біоресурсів і природокористування України (03041, м. Київ, вул. Героїв Оборони, буд. 15; ідентифікаційний код 00493706) в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України "Немішаївський агротехнічний коледж" (07854, Київська обл., смт. Немішаєве, вул. Телекомунікаційна, 4; ідентифікаційний код 33295412)

про стягнення 29 730, 64 грн.

без повідомлення (виклику) представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з позовом до Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України "Немішаївський агротехнічний коледж" про стягнення 29 730, 64 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що відповідач не виконав належним чином умови договору купівлі-продажу природного газу № 2372/14-БО-17 від 28.02.2014, у зв’язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем та необхідність звернення до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2018 позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишено без руху, позивачу встановлено п’ятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків шляхом подання до суду доказів приведення у відповідність п. 1 прохальної частини позову.

02.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла заява від Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про усунення недоліків, в якій позивач виправив допущену в п. 1 прохальної частини позову описку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2018 відкрито провадження у справі № 910/7605/18, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

17.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в кому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у зв’язку з тим, що позивачем порушено правила підсудності та пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

26.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить суд задовольнити позовні вимоги.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи, відповідно до ч. 5, 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Розглянувши подані до суду матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

28.02.2014 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Відокремленим підрозділом Національного університету біоресурсів і природокористування України "Немішаївський агротехнічний коледж" (покупець) був укладений договір купівлі продажу природного газу № 2372/14-БО-17 за умовами якого продавець зобов’язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов’язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Пунктом 2.1. договору встановлено, що продавець передає покупцеві з 01 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 газ обсягом до 54 тис. куб. м. (п’ятдесят чотири тисячі куб. м.).

Згідно п. 5.1. ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюється НКРЕ.

Ціна за 1 000 куб.м. природного газу становить 2 448,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердження тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

-          збір у вигляді цільової надбавки до затвердження тарифу на природний газ – 2%;

-          податок на додану вартість за ставкою – 20 % ;

Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами – 287,00 грн., крім того ПДВ – 20 % – 57, 40 грн., всього з ПДВ – 344, 40 грн. (триста сорок чотири грн. 40 коп.).

До сплати за 1 000 куб.м. природного газу – 2 783, 96, крім того ПДВ – 20% - 556,79 грн., всього з ПДВ – 3 340, 75 грн. (три тисячі триста сорок гривень 75 коп.) (п. 5.2. договору).

Загальна вартість цього договору на дату його укладання становить 150 333, 75 грн., крім того ПДВ – 30 066, 75 грн., разом з ПДВ 180 400, 50 грн. (сто вісімдесят тисяч чотириста гривень. 50 коп.) (п. 5.5. договору).

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями. (п. 1.2. договору).

Пунктом 6.1. договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з п. 6.2. договору при невиконанні покупцем вимог, передбачених у п. 6.1. цього договору, продавець має право обмежити передачу газу покупцеві або припинити передачу газу до повного погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору.

Відповідно до п. 7.1. договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов’язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Пунктом 7.2. договору встановлено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем п. 6.1. цього договору він зобов’язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за, який сплачується пеня від суми прострочення платежу за кожний день прострочення платежу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 лютого 2014 року і діє в частині реалізації газу до 28 лютого 2014 року, а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення (п. 11. договору).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що ним були виконані зобов’язання обумовлені умовами договору належним чином, а саме, передано у власність відповідачу природний газ, проте, відповідач несвоєчасно здійснював оплату та не виконав зобов’язання у строк визначений договором, чим порушив умови господарського зобов’язання, зокрема, вимоги п. 6.1. договору.

В той час, відповідач у своєму відзиві зазначає, що на його думку, позивачем не правильно визначено територіальну юрисдикцію пред’явлення позову, а саме, всупереч вимогам ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, мотивуючи це тим, що договір було укладено між позивачем та відокремленим підрозділом Національного університету біоресурсів і природокористування України "Немішаївський агротехнічний коледж", місцезнаходженням якого є смт. Немішаєве, Київської області та враховуючи, що акти приймання-передачі природного газу також укладалися з останнім, позивач повинен був звернутися до господарського суду саме за місцезнаходженням відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України "Немішаївський агротехнічний коледж".

Разом з тим, із поданого відзиву вбачається, що відповідач посилається на те, що при зверненні до суду з даною позовною заявою з вимогою про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат за договором № 2372/14-БО-17 від 28.02.2014, позивачем не враховано загальну позовну давність тривалістю у три роки.

З огляду на викладене вище, відповідач заперечує щодо позову та просить суд відмовити у його задоволенні.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України вказано, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу № 2372/14-БО-17 від 28.02.2014 суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором купівлі-продажу.

Так, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, поставив відповідачеві природний газ на загальну суму 179 682, 35 грн. у лютому місяці 2014 року, об’ємом 53, 785 тис. куб.м., що підтверджується наявним в матеріалах справи актом приймання-передачі природного газу від 28.02.2014.

Суд вказує, що даний акт підписаний представниками сторін та скріплений печатками, що також підтверджує факт того, що позивачем було надано газ об’ємом 53, 785 тис. куб.м., а відповідачем відповідно було його отримано.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Так, із наданого позивачем розрахунку штрафних санкцій за договором № 2372/14-БО-17 від 28.02.2014 та бухгалтерської довідки по фінансових операціях позивача з відповідачем за період з 01.01.2014 по 30.09.2017, вбачається, що відповідач виконував своє грошове зобов’язання з порушенням строків встановлених п. 6.1. договору, у зв’язку з цим позивачем й були нараховані 3% річних, пеня та інфляційні нарахування.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

Так, відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, враховуючи п. 6.1. договору, відповідач зобов'язаний був здійснити оплату поставленого природного газу за договором до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу, тобто, починаючи з 15-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу відбувається прострочення виконання грошового зобов'язання.

Також, суд зазначає, про те, що відповідачем не надано суду платіжних доручень або банківських виписок про те, що останній здійснював оплату за переданий газ вчасно, а саме, до 15-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Що стосується доводів відповідача, зазначених у відзиві щодо неправильного визначення позивачем підсудності даного спору, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України позов пред’являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Позивач у своїй відповіді на відзив зазначив, що відповідно до постанови Вищого господарського суду України у справі № 910/3240/16 від 13.07.2017, відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України "Немішаївський агротехнічний коледж" Коледж є відокремленим підрозділом Національного університету біоресурсів і природокористування України, створеним за наказом ректора від 20.01.2005 за № 23 на підставі рішення вченої ради Національного аграрного університету (протокол № 5 від 30.12.2014) (п. 1. Положення про відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України "Немішаївський агротехнічний коледж").

Відповідно до п. 1.6. Положення Коледж є відокремленим підрозділом Національного університету біоресурсів і природокористування України з окремими правами юридичної особи, в тому числі: веде самостійний баланс, наділений частиною майна НУБіП України, має реєстраційні рахунки в Державному казначействі України, з питань діяльності Коледжу від імені Національного університету біоресурсів і природокористування України може бути стороною у суді, має гербову печатку, штамп, власні знаки, логотип тощо.

Частиною 4 ст. 64 Господарського кодексу України, встановлено, що підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону.

Відповідно до ст. 95 Цивільного кодексу України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.

Як вбачається із доданих позивачем до позову відомостей з Головного управління регіональної статистики, з яких вбачається, що правовий статус відповідача - без права юридичної особи, а тому, суд погоджується з доводами позивача, зазначеними у відповіді на відзив, що відповідач не є окремою юридичною особою і може лише представляти інтереси юридичної особи, що її утворила, у зв’язку з цим позов і було пред’явлено безпосередньо за місцезнаходженням юридичної особи - Національного університету біоресурсів і природокористування України проте в інтересах відокремленого підрозділу.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач у своєму відзиві також посилається на те, що позивачем при зверненні до суду з вимогою про стягнення штрафних санкцій з відповідача не було враховано строку позовної давності, який відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України становить три роки.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Пунктом 9.3. договору встановлено, що строк у межах якого сторони можуть звертатися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені , відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п’ять) років.

З огляду на викладене, вище, сторони укладаючи договір в письмовому вигляді, погодили збільшення строку позовної давності, ніж встановленого законом. Разом з тим, суд вказує, що відповідачем не спростовано доводів позивача та не надано суду будь-яких інших доказів (додаткових угод) щодо того, що зазначений строк позовної давності сторонами скорочувався у порядку передбаченому чинним законодавством.

Враховуючи обставини справи, оскільки, відповідач не надав суду належних доказів виконання ним вчасно своїх грошових зобов’язань за договором та не спростував заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору купівлі-продажу природного газу № 2372/14-БО-17 від 28.02.2014.

Крім того, внаслідок невиконання відповідачем свої грошових зобов’язань вчасно, позивачем було нараховано пеню в розмірі 13 866, 32 грн., 3% річних в розмірі 2 138, 93 грн. та інфляційні втрати у сумі 13 725, 39 грн.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 7.2. договору встановлено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем п. 6.1. цього договору він зобов’язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за, який сплачується пеня від суми прострочення платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Статтею 218 Господарського кодексу України вказано, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України закріплено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Нормами статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов’язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд зазначає, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок пені та 3% річних за договором № 2372/147-БО-17 від 28.02.2014 та встановлено, що дані розрахунки є обґрунтованими та таким, що відповідають положенням договору та не суперечить нормам чинного законодавства, а тому, вимога позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 13 866, 32 грн. та 3 % річних в розмірі 2 138, 93 грн. підлягають задоволенню.

Що стосується інфляційних нарахувань, то суд вказує, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи, наданий позивачем розрахунок штрафних санкцій, суд зазначає, що позивачем було допущено помилку в нарахуванні сум за вказані ним періоди, а тому, за розрахунком суду, обґрунтований розмір інфляційних нарахувань складає 13 354, 59 грн., а тому, дана вимога позивача підлягає частковому задоволенню.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов’язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1.          Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

2. Стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України (03041, м. Київ, вул. Героїв Оборони, буд. 15; ідентифікаційний код 00493706) в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України "Немішаївський агротехнічний коледж" (07854, Київська обл., смт. Немішаєве, вул. Телекомунікаційна, 4; ідентифікаційний код 33295412) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ідентифікаційний код 20077720) пеню в розмірі 13 866 (тринадцять тисяч вісімсот шістдесят шість) грн. 32 коп., 3 % річних в розмірі 2 138 (дві тисячі сто тридцять вісім) грн. 93 коп., інфляційні втрати в сумі 13 354 (тринадцять тисяч триста п’ятдесят чотири) грн. 59 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 740 (одна тисяча сімсот сорок) грн. 02 коп.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 05.09.2018

Суддя                                          Д.О. Баранов