ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/106/18
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Будішевської Л.О.

суддів Таран С.В., Величко Т.А.

при секретарі судового засідання: Станковій І.М

за участю представників учасників справи:

від ОСОБА_1 - не з'явився,

від ОСОБА_2 - не з'явився,

від ТОВ «Нові технології - Україна» - не з'явився,

від ОСОБА_4 - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення господарського суду Одеської області, ухвалене 23.05.2018 о 15:54 год., суддею Желєзною С.П., м. Одеса, повний текст складено 04.06.2018

у справі № 916/106/18

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Нові технології - Україна»

2. ОСОБА_4

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частки в розмірі 50% статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Нові технології - Україна» (далі ТОВ «Нові технології - Україна», товариство), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого у реєстрі за №244.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

06.02.2017 між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарований) укладено договір дарування, відповідно до п. 1.1. якого дарувальник безоплатно передає у власність обдарованого належну йому частку у статутному капіталі товариства в розмірі 50%, що складає 20000 грн.

При укладені зазначеного договору, дарувальник та обдарований фактично домовились про те, що ОСОБА_2 сплатить на користь ОСОБА_1 за передання частки 50% статутного капіталу 4000000 грн.

На підтвердження чого, позивачем додано до позовної заяви наступні документи:

1) розписку ОСОБА_2 від 06.02.2018, відповідно до якої відповідач підтверджує сплату грошових коштів у розмірі 500000 грн. на користь позивача за відчуження частки у розмірі 50 % товариства на підставі договору дарування від 06.02.2017.

2) розписку ОСОБА_1 від 06.02.2018 з якої вбачається, що позивач отримав від відповідача грошові кошти у розмірі 500000 грн. за відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Компанія «Нові технології - Україна».

3) лист ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2 від 10.11.2017 із вимогою сплатити залишок вартості придбаної частки у статутному капіталі товариства.

4) лист ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1 від 25.11.2017 в якому було повідомлено позивача про неможливість з огляду на складний фінансовий стан здійснити остаточну оплату вартості придбаної частки у статутному капіталі товариства у розмірі 3500500 грн.

Спірний договір від 06.02.2017 в порушення вимог ст. 717 ЦК України не є безоплатним, відповідно не може вважатись договором дарування.

Між сторонами фактично укладений договір купівлі-продажу частки статутного капіталу, а спірний договір дарування є удаваним правочином, метою якого є приховання реального правочину.

Позивач, з посиланням на ст.ст. 215, 235 ЦК України просив визнати договір дарування від 06.02.2017 недійсним.

30.01.2018 до суду надійшла заява ОСОБА_4 про вступ останнього до участі у даній справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, яка мотивована тим, що 30.06.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено аналогічний оспорюваному договору та з тим самим предметом договір дарування, належних ОСОБА_2 корпоративних прав ТОВ «Нові технології - Україна», а саме 50 % частки статутного капіталу товариства, що становить 20000 грн.

ОСОБА_4 зазначив, що в разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вступу рішення в законну силу, такі наслідки матимуть негативне значення для заявника та договору дарування від 30.06.2017.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.02.2018 залучено до участі у справі ТОВ «Нові технології - Україна» та ОСОБА_4 в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначив, що з огляду на укладання між сторонами у справі договору дарування, домовленість щодо сплати відповідачем на користь ОСОБА_1 частки у статутному капіталі товариства не має юридичної сили.

В поясненнях по суті спору ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що договір дарування від 06.02.2017 відповідає всім вимогам, передбачених ст. 203 ЦК України та вчинений у нотаріально засвідченій копії, що підтверджує, що позивачу та відповідачу були роз'яснені права та обов'язки, попереджено про наслідки вчинення нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.

В поясненнях по суті спору ТОВ «Нові технології - України» також заперечувало проти задоволення вимог позивача. Зазначило про укладання між сторонами у справі саме договору дарування, а не договору купівлі-продажу. Наведене підтверджується змістом протоколу загальних зборів товариства від 03.04.2017, під час проведення яких сторонами у справі було підтверджено факт укладання між ними саме правочину дарування.

Крім того, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факту отримання від відповідача грошових коштів на виконання умов договору дарування.

Відповідно до п. 2 постанови Правління Національного Банку України «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» №210 від 06.06.2013 ( в редакції чинній на дату укладання договору дарування від 06.02.2017) гранична сума розрахунків готівкою фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, складає 50 000 (п'ятдесяти тисяч) гривень; фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 50000 гривень, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті).

Отже у зв'язку з тим, що сума, яку позивач начебто отримав від відповідача перевищує ліміт у розмірі 50000 грн., єдиним та належним доказом, який може підтверджувати факт отримання коштів є відповідні банківські документи, а не розписки і листи, надані позивачем.

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.05.2018 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване наступним.

В матеріалах справи відсутній оригінал розписки ОСОБА_1 від 06.02.2017 про отримання грошових коштів від відповідача.

ОСОБА_4 під час розгляди справи судом ставив під сумнів справжність наданих позивачем документів, в тому числі розписки ОСОБА_1 від 06.02.2017 про отримання грошових коштів від відповідача, мотивуючи тим, що така розписка була складена після підписання договору дарування, з огляду на неподання оригіналу названого документу відповідачем.

У зв'язку з чим, господарський суд відповідно до вимог ст. 91 ГПК України не прийняв такий доказ до уваги при вирішенні даного спору по суті.

При цьому, місцевий господарський суд зазначив, що листування між сторонами по справі щодо сплати відповідачем на користь позивача грошових коштів за придбавання частки у статутному капіталі товариства у будь-якому випадку не може вважатись належним та допустимим доказом на підтвердження наміру позивача продати, а відповідача - купити частку у статутному капіталі з огляду на встановлену чинним законодавством України максимальну суму здійснення готівкових розрахунків між фізичними особами (50000 грн.).

У зв'язку з чим, розписка відповідача про передання та розписка позивача про отримання грошових коштів у будь-якому випадку не можуть бути допустимими доказами на підтвердження доводів позивача.

В матеріалах справи відсутні допустимі докази на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 500000 грн. за відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Нові технології - Україна».

Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд Одеської області дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі при укладанні договору дарування від 06.02.2017 повинні регулюватись правилами, передбаченими для договорів дарування.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження фактичного встановлення між сторонами інших правовідносин ніж ті, щодо яких було оформлено договір дарування, що, в тому числі підтверджується змістом протоколу №3 від 03.04.2017 загальних зборів учасників ТОВ «Нові технології - Україна», під час проведення яких сторонами у справі було підтверджено укладання саме договору дарування частки у статутному капіталі, а не договору купівлі-продажу.

Доводи позивача щодо невиконання відповідачем домовленості із передання грошових коштів у будь-якому випадку не можуть бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання будь-якого правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним ( п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання укладеного між сторонами договору дарування від 06.02.2017 удаваним.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована наступним.

Спірний договір від 06.02.2017 в порушення вимог ст. 717 ЦК України не є безоплатним, відповідно не може вважатись договором дарування.

Між сторонами фактично укладений договір купівлі-продажу частки статутного капіталу, а спірний договір дарування є удаваним правочином, метою якого є приховання реального правочину - договору купівлі-продажу.

В якості доказів удаваності спірного правочину позивач надав оригінал розписки ОСОБА_2, відповідно до якої дарувальник та обдарований домовились про те, що фактично здійснюють правочин купівлі-продажу, узгодивши всі істотні умови (предмет та ціну договору).

Також позивачем надано оригінал листа ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1 від 25.11.2017, який підтверджує вищевикладене.

Крім того, сам відповідач в поясненнях неодноразово підтверджував факт взаємовідносин з позивачем які фактично виражались в купівлі-продажу статутного капіталу ТОВ «Нові Технології - Україна».

Суду першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що листування між сторонами по справі щодо сплати відповідачем на користь позивача грошових коштів за придбавання частки у статутному капіталі товариства у будь-якому випадку не може вважатись належним та допустимим доказом на підтвердження наміру позивача продати, а відповідача - купити частку у статутному капіталі з огляду на встановлену чинним законодавством України максимальну суму здійснення готівкових розрахунків між фізичними особами (50000 грн.).

Оскільки навіть при існуванні обмежень НБУ на передачу грошових коштів між фізичними особами в сумі понад 50000 грн. в готівковій формі, порушення такого обмеження не розглядається законодавством як признак недійсності операції.

Відзиви на апеляційну скаргу від відповідача та третіх осіб не надходили.

В судове засідання 13.09.2018 представники учасників справи не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

11.09.2018 від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

11.09.2018 від представника відповідача - адвоката ОСОБА_7 надійшла заява про неможливість його прибуття в судове засідання оскільки він приймає участь в судовому засіданні при розгляді іншої справи.

13.09.2018 від представника позивача - адвоката ОСОБА_8 також надійшла заява про неможливість його прибуття в судове засідання, через незадовільний стан здоров'я.

Всі вищезазначені документи надійшли на електронну адресу Одеського апеляційного господарського суду без скріплення електронного цифрового підпису.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.02.2017 між ОСОБА_1 (Дарувальник) та ОСОБА_2 (Обдарований) укладено договір дарування, зареєстрований у реєстрі за №244, відповідно до п. п 1, 2 якого Дарувальником були прийняті на себе зобов'язання із безоплатної передачі у власність Обдарованому належну йому частку у статутному капіталі ТОВ «Компанія «Нові технології - Україна» у розмірі 50%, що складає 20000 грн. статутного капіталу товариства. Вищевказана частка належить Дарувальнику відповідно до статуту ТОВ «Нові технології - Україна» у редакції, затвердженій рішенням загальних зборів учасників товариства, яке оформлене протоколом №01/12-2015/3 від 01.12.2015.

Відповідно до п. п. 3, 5 договору дарування від 06.02.2017 частка статутного капіталу товариства у розмірі 50% внесена Дарувальником повністю, що підтверджується свідоцтвом №1 товариства від 06.02.2017 Дарунок за погодженням сторін оцінюється в 20000 грн.

Пунктами 8, 10 договору встановлено, що з моменту переходу до Обдарованого предмета договору до нього одночасно переходять права та обов'язки учасника товариства у відповідній частці, що передбачені статутом товариства та чинним законодавством України. Право власності на відчужувану частку у статутному капіталі переходить до Обдарованого з моменту прийняття дарунку Обдарованим. При підписанні договору Дарувальник передає Обдарованому свідоцтво про сформування статутного капіталу у повному обсязі; сторони усвідомлюють, що цим підтверджено передачу предмета договору Обдарованому.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання недійсним вищезазначеного договору дарування з підстав його удаваності, оскільки при укладенні цього договору сторони фактично домовились про те, що відповідач сплатить на користь позивача 4000000 грн.

На підтвердження своїх доводів, позивачем надані наступні документи:

1) розписку ОСОБА_2 від 06.02.2018, відповідно до якої відповідач підтверджує сплату грошових коштів у розмірі 500000 грн. на користь позивача за відчуження частки у розмірі 50 % товариства на підставі договору дарування від 06.02.2017.

2) розписку ОСОБА_1 від 06.02.2018 з якої вбачається, що позивач отримав від відповідача грошові кошти у розмірі 500000 грн. за відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Нові технології - Україна».

3) лист ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2 від 10.11.2017 із вимогою сплатити залишок вартості придбаної частки у статутному капіталі товариства.

4) лист ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1 від 25.11.2017 в якому було повідомлено позивача про неможливість з огляду на складний фінансовий стан здійснити остаточну оплату вартості придбаної частки у статутному капіталі товариства у розмірі 3500000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. (частини 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 не прийняв до уваги надані позивачем докази на підтвердження удаваності договору дарування від 06.02.2017 та дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі при укладанні цього договору повинні регулюватись правилами, передбаченими для договорів дарування.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заперечується, що договір дарування від 06.02.2017 не був безоплатним.

Крім того, передбачення законодавством обмеження щодо передачі грошових коштів між фізичними особами в готівковій формі на суму понад 50000 грн. не свідчить про недійсність такої операції, враховуючи що факт передачі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на суму 500000 грн. за передання йому 50% частки статутного капіталу ТОВ «Нові технології - Україна» підтверджується як позивачем та і відповідачем.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що спірний договір дарування від 06.02.2017, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є удаваним правочином, оскільки фактично між сторонами укладено договір купівлі-продажу частки статутного капіталу.

Разом з тим, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи "в парі" з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням ЦК України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і не дійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в ст. 203 ЦК України.

Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину, і сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою його недійсності.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховування іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Пунктом 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснено, що господарський суд, встановивши під час розгляду справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Отже в даному випадку спірний правочин може бути визнано судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Судовою колегією встановлено, що спірний договір укладений у письмовій формі, його зміст відповідає вимогам закону щодо договору купівлі-продажу, сторонами визначені всі істотні умови, встановлені законодавством, які є обов'язковими для договору купівлі-продажу.

Крім того, позивачем не обґрунтовано ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі, яким чином правочин, який сторони насправді вчинили, тобто договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства та порушує його права та охоронювані законом інтереси.

Невиконання відповідачем домовленості щодо плати грошових коштів не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки невиконання чи неналежне виконання будь-якого правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду та не можуть бути підставою для його скасування або зміни.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281- 283

ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Одеської області від 23.05.2018 у справі № 916/106/18 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на позивача.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 18.09.2018.

Головуючий суддя Л.О. Будішевська

Суддя С.В. Таран

Суддя Т.А. Величко