ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2018

Справа № 910/9803/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Санбум" (01014, м. Київ, вул. Петра Болбочана, будинок 4-А, приміщення 11)

до Приватного підприємства "Енергосвіт" (04112, м. Київ, вул. Дегтярівська, будинок 62)

про стягнення заборгованості у розмірі 354 342,01 грн.

Представники сторін: без повідомлення (виклику)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Санбум" (надалі також – позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного підприємства "Енергосвіт" (надалі також – відповідач про стягнення заборгованості у розмірі 354 342,01 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов’язань з оплати товару за Договором поставки № 01/03-17 від 01.03.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/9803/18 та призначено підготовче засідання на 22.08.2018.

21.08.2018 через канцелярію суду відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

В підготовче засідання 22.08.2018 з’явилися представники сторін.

В підготовчому засіданні 22.08.2018 судом оголошено перерву до 05.09.2018.

21.08.2018 через канцелярію суду відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи та відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову в частині стягнення 152 055,25 грн.

В підготовче засідання 05.09.2018 з’явився представник позивача. Представник відповідача в підготовче засідання не з’явився.

В підготовчому засіданні 05.09.2018 судом оголошено перерву до 17.09.2018.

В підготовче засідання 17.09.2018 з’явилися представники сторін.

У підготовчому засіданні Судом вчинено всі дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Частиною 6 статті 183 Господарського процесуального кодексу України передбачено, якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у частині другій статті 182 цього Кодексу, за письмовою згодою всіх учасників справи, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Учасники справи у підготовчому засіданні 17.09.2018 надали згоду на розгляд справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

В судовому засіданні 17.09.2018 Судом розпочато розгляд справи по суті.

В судовому засіданні 17.09.2018 судом оголошено перерву до 19.09.2018.

В судове засідання 19.09.2018 представник відповідача не з’явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 17.09.2018.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Зважаючи на те, що відповідача було належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, а його неявка не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи обмеженість процесуального строку, Суд вважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 19.09.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

01.03.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Санбум" (постачальник) та Приватним підприємством "Енергосвіт" (покупець) укладено Договір поставки № 01/03-17 (надалі – Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язуються поставити у власність Покупця продукцію, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити продукцію, найменування (номенклатура, асортимент), кількість, строки поставки, місце поставки та інші характеристики якої зазначені у Специфікаціях до Договору.

Відповідно до п. 2.2 Договору, загальна кількість продукції, яка реалізується за даним Договором протягом його дії, визначається кількістю продукції, вказаної у видаткових накладних.

За приписами п.п. 3.1, 3.2 Договору, оплата продукції проводиться шляхом перерахування покупцем грошових коштів платіжним дорученням на розрахунковий рахунок постачальника на підставі рахунку-фактури. Умови оплати – оплата здійснюється протягом 10-ти робочих днів з моменту поставки продукції.

Відповідно до п. 12.1 Договору, Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2017, а в частині взаєморозрахунків – до повного їх здійснення.

У Специфікації № 1 від 01.03.2017 до Договору сторони погодили: найменування товару – сировина для кріпильних робіт d 14-19 L 4м, обсяг – 60, сума з ПДВ – 60 000,00 грн, період постачання – березень 2017 р.

У Специфікації № 2 від 25.03.2017 до Договору сторони погодили: найменування товару – сировина для кріпильних робіт d 14-19 L 4м, обсяг – 61, сума з ПДВ – 59 597,00 грн, період постачання – березень 2017 р.

У Специфікації № 3 від 05.03.2018 до Договору сторони погодили: найменування товару – пиловник сосна, сорт ІІ, ІІІ, d 14-19 L 4м, обсяг – 55, сума з ПДВ – 80 300,00 грн; найменування товару - сировина для кріпильних робіт ш.п., d 14-19, L 4м, обсяг – 120, сума з ПДВ – 175 200,00 грн; період постачання – березень 2018 р.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач поставив товар, а відповідач в свою чергу прийняв товар, що підтверджується видатковими накладними № 37 від 14.03.2018 на суму 78 866,50 грн, № 38 від 14.03.2018 на суму 88 594,50 грн, № 39 від 20.03.2018 на суму 84 414,52 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач не розрахувався за поставлений товар, у зв’язку з чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 251 875,52 грн. Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за Договором у розмірі 251 875,52 грн, а також інфляційні у розмірі 168,80 грн та 3% річних у розмірі 2 297,69 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у розмірі 152 055,25 грн, відповідач посилається на здійснення ним оплати поставленої продукції за Договором на суму 149 588,76 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд зазначає таке.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд зазначає таке.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 662 Цивільного кодексу України зазначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 251 875,52 грн., а відповідачем в свою чергу було прийнято цей товар, що підтверджується видатковими накладними № 37 від 14.03.2018 на суму 78 866,50 грн, № 38 від 14.03.2018 на суму 88 594,50 грн, № 39 від 20.03.2018 на суму 84 414,52 грн., які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень та заперечень.

Проте, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів відповідно до статей 76, 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження оплати відповідачем поставленої продукції за вказаним накладними позивачу в розмірі 251 875,52 грн.

При цьому, Суд не приймає в якості доказів часткової оплати поставленої у березні 2018 року продукції подані відповідачем платіжні доручення № 318 від 19.04.2017, № 327 від 20.04.2017, № 425 від 16.05.2017, № 426 від 16.05.2017, № 619 від 11.07.2017, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, у Договорі та Специфікаціях № 1, 2 до нього сторони передбачили поставку продукції у березні 2017.

При цьому, Суд зазначає, що Договором встановлена умова оплати - протягом 10-ти робочих днів з моменту поставки продукції, а не здійснення попередньої оплати.

Окрім того, у платіжних дорученнях № 318 від 19.04.2017, № 327 від 20.04.2017, № 425 від 16.05.2017, № 426 від 16.05.2017 у призначенні платежу міститься посилання на рахунки № 18 від 14.03.2017, № 19 від 14.03.2017, № 25 від 30.03.2017.

З огляду на погоджений сторонами у Договорі порядок оплати та момент поставки продукції, вартість якої заявлена позивачем до стягнення, Суд доходить висновку, що подані відповідачем платіжні документи не підтверджують оплату товару, поставленого у березні 2018 року саме за видатковими накладними № 37 від 14.03.2018, № 38 від 14.03.2018, № 39 від 20.03.2018.

За наведених вище обставин Судом встановлено, що відповідач порушив свої зобов’язання за Договором, не здійснив оплату поставленої продукції у повному обсязі, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 251 875,52 грн, факт існування якої належним чином доведений та відповідачем не спростований.

Отже, Суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в розмірі 251 875,52 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 2 297,69 грн, розрахованих за загальний період прострочення боржника з 28.03.2018 по 18.07.2018, та інфляційні втрати в розмірі 168,80 грн квітень-червень 2018 року.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитору зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов’язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань» №14 від 17.12.2013)

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань» №14 від 17.12.2013)

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат у розмірі 168,80 грн за період прострочки відповідачем оплати за Договором, Суд зазначає, що ці вимоги підлягають задоволенню у заявленому позивачем обсязі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд позбавлений можливості виходити самостійно за межі заявлених позовних вимог.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних за період прострочки відповідачем оплати за Договором, Суд зазначає, що позивачем невірно визначено початок періоду прострочення за видатковими накладними № 37 від 14.03.2018, № 38 від 14.03.2018, № 39 від 20.03.2018, який починається 29.03.2018 та 04.04.2018 відповідно, проте, оскільки заявлена до стягнення сума 3% річних у розмірі 2 297,69 грн не виходить за межі самостійно розрахованої Судом, ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 – 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Енергосвіт" (04112, м. Київ, вул. Дегтярівська, будинок 62, ідентифікаційний код 25281454) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Санбум" (01014, м. Київ, вул. Петра Болбочана, будинок 4-А, приміщення 11, ідентифікаційний код 36617030) борг у розмірі 251 875 (двісті п’ятдесят одна тисяча вісімсот сімдесят п’ять) грн. 52 коп., 3% річних у розмірі 2 297 (дві тисячі двісті дев’яносто сім) грн 69 коп., інфляційні у розмірі 168 (сто шістдесят вісім) грн. 80 коп. та судовий збір у розмірі 3 815 (три тисячі вісімсот п'ятнадцять) грн 13 коп.

3.          Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4.           Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 24.09.2018

Суддя                                                             Т.Ю.Трофименко