Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/399/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Антонова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Ткач В.В. - ордер РН-710№002 від12.06.2018;

від відповідача: Беркович О.В. - довіреність № б/н від 03.07.2018,

від третьої особи: не прибув.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Сільськогосподарський виробничий кооператив "Перший національний виробничий кооператив"

про стягнення 420245,58 грн

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" 420245,58 грн, з яких: 250000,00 грн основного боргу, 117250,00 грн. пені, 43358,59 грн інфляційних та 9636,99 грн 3% річних.

Ухвалою суду від 24.05.2018 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 22,08.2018 підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Залучено до участі у справі СГ ВК "Перший національний виробничий кооператив" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

22.08.2018 до суду, з поштовою відміткою: "за не запитом", повернулась копія ухвали суду від 15.08.2018, яка направлялась на юридичну адресу відповідача.

27.08.2018 на адресу суду надійшло клопотання від 20.08.2018 про витребування оригіналів письмових доказів;

28.08.2018 від позивача надійшли заперечення на відповідь на відзив, від відповідача - клопотання від 16.07.2018 про закриття провадження у справі.

30.08.2018 від третьої особи по справі надійшло пояснення від 28.08.2018, з додатками.

31.08.2018 від третьої особи надійшло уточнення до пояснень від 28.08.2018.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві (а.с. 3-9) та відповіді на відзив № 23/4-2018 від 23.07.2018 (а.с.77-78).

Представник відповідача щодо позову заперечила з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву від 16.07.2018 та запереченні на відповідь на відзив від 28.08.2018 (а.с.103-105,1047-109,138-140). Надала усні пояснення по справі. Підтримала клопотання про закриття провадження у справі від 16.07.2018 та просила задовольнити останнє, у зв'язку з відсутністю предмета спору.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що між сторонами відбулось зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Пояснила, що між СГ ВК "Перший національний виробничий кооператив" та ТОВ "Цефей-Груп" було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 4-ЦГ до ТОВ "Торгагро Сольюшн" на суму 20000000,00 грн. Про вказане відповідачем було повідомлено позивача листом № 23/05/2018 від 23.05.2018 та направлено на його адресу заяву №24/05/2018 від 24.05.2018 про припинення зобов'язання зарахуванням.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив щодо клопотання про закриття провадження у справі.

Третя особа свого представника в засідання суду не направила, про причини його неявки суд не повідомила. Позицію третьої особи щодо обставин справи викладено у письмових поясненнях від 28.08.2018 (а.с. 122-123) та уточненнях до пояснень (а.с. 150).

Враховуючи, що явка представника третьої особи в судове засідання обов'язковою не визнавалася, суд вважає, що його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

29.01.2016 між ТОВ "Торгагро сольюшн" (позичкодавець/позивач) та ТОВ "Цефей-Груп" (позичальник/відповідач) укладено договір позики № 29/01-16/Ц (Зворотної фінансової допомоги) (далі-Договір), за умовами якого в порядку та на умовах визначених цим договором, позичкодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п.2.1. цього Договору (надалі-іменується - позика), а позичальник зобов'язується повернути позику протягом визначеного цим Договором строку.

Пунктом 2.1. Договору сторони обумовили, що розмір позики становить 4000000,00 гривень.

Згідно п. 4.1. Договору, строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим Договором і закінчується 29 січня 2017 року.

Відповідно до п 5.1. Договору, позика повертається позичальником в готівковій формі, або іншим шляхом, який не порушує вимоги чинного законодавства України на момент погашення позики.

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що за домовленістю сторін, повернення позики може здійснюватись, як повністю так і частинами протягом строку визначеного п.4.1. цього Договору.

Позика вважається повернутою позикодавцеві в момент, коли сума перерахованих позичальником грошових коштів буде становити 4000000,00 гривень (п.5.4. Договору).

Пунктом 5.5. цього Договору передбачено, що позичальник зобов'язаний повністю повернути позику не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку передбаченого п. 4.1. цього Договору.

Згідно п.6.1. Договору, цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові.

Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначеного у п.6.1 Договору та закінчується в момент повернення позичальником позики.

Як вказав позивач у позовній заяві та не заперечується відповідачем, на виконання умови Договору позики позивачем було перераховано 2138110,00 грн (а.с.15-17, 19-20).

Відповідач свій обов'язок щодо повернення позики виконав частково, здійснивши погашення на суму 1888110,00 грн (а.с. 15, 18).

Позивач, вказуючи на невиконання відповідачем договірних зобов'язань щодо повернення позики у визначений договором від 29.01.2016 №29/01-16/Ц строк, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 420245,58 грн, з яких; 25000,00 грн основного боргу, 117250,00 грн пені, 43358,59 грн інфляційних нарахувань, 9636,99грн 3% річних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зсилається на ст.ст. 256, 509, 525, 530, 625, 629, 1046, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 193, 216 ГК України.

Відповідач, у відзиві на позов (а.с.103-104) щодо позову заперечує, зокрема вважає що провадження у справі слід закрити за відсутністю предмета спору, оскільки між сторонами відбулось зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Позивач, згідно відповіді на відзив (а.с. 77-78), із аргументами відповідача не погоджується. Вважає, що заперечення відповідача, зокрема щодо відсутності предмета спору у зв'язку із зарахуванням між сторонами зустрічних однорідних вимог, не відповідають дійсності, суперечать умовам договору та нормам права. Вважає, що відступлення права вимоги між сторонами не відбулося, оскільки позивачу не було надано доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Зсилаючись на вимоги Цивільного кодексу України, вважає що припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог у даному випадку між сторонами не відбулося, оскільки такі вимоги є не однорідними, а випливають із договорів, які є різними за своєю правовою природою.

Відповідач, у запереченні на відповідь на відзив від 28.08.2018 (а.с. 107-109) не погоджується з позицією позивача, вважає її такою, що не відповідають діючому законодавству України та має на меті ухилення від відповідальності за невиконання умов договору поставки № 27/02/-С від 27.02.2017. Вважає, що оскільки договір відступлення права вимоги не було оскаржено позивачем в судовому порядку, то такий договір є дійсним у відповідності до ст. 204 ЦК України.

Третя особа, згідно пояснення від 28.08.2018, підтримує позицію відповідача (а.с.122-123).

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позики (зворотної фінансової допомоги) від 29.09.2016.

Згідно положень ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, позивачем за умовами вказаного договору за період з 01.06.2015 по 14.05.2018, було надано відповідачу позику (зворотну фінансову допомогу) у розмірі 2138110,00 грн згідно платіжних доручень від 29.01.2016 № 55 від 04.02.2016 №63, від 18.03.2016 №202, від 04.04.2016 № 264 (а.с. 16-17, 19-20).

Відповідачем було частково погашено позику на суму 1888110,00, вказане підтверджується платіжним дорученням від 17.03.2016 № 469 (а.с.18). Враховуючи здійснення часткового погашення, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором позики № 29/01-16/Ц складає 250000,00 грн.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Доказів повернення відповідачем 250000,00 грн зворотної фінансової допомоги за договором №29/01-16/Ц від 29.01.2016, суду не надано.

Щодо твердження відповідача про здійснення відступлення права вимоги між сторонами господарський суд враховує наступне.

Згідно з ст.cт. 202, 203 ГК України зобов'язання припиняється, зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Як вказує відповідач та вбачається з матеріалів справи, 23.05.2018 між Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Перший національний виробничий кооператив" (третя особа) та відповідачем було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) №4-ЦГ до позивача на суму 2000000,00 грн. (а.с. 53-54), (далі - Договір цесії) .

Згідно акту приймання - передачі документів, на виконання умов Договору № 4-ЦГ, первісний кредитор - Сільськогосподарський виробничий кооператив "Перший національний виробничий кооператив" та ТОВ передав, а новий кредитор - "Цефей Грум" прийняв документи, що засвідчують права, які передаються за п.1.1. Договору про відступлення права вимоги (цесії) № 4-ЦГ від 23.05.2018 (а.с. 134).

Вказане підтверджується також поясненнями третьої особи, викладеними у поясненнях від 28.08.2018 (а.с. 122-123).

Наявний у справі акт приймання-передачі документів, на виконання умов Договору № 4-ЦГ, підписаний сторонами Договір цесії, копія договору про відступлення права вимоги № 4-ЦГ, копія картки-рахунку № 631 від 23.05.2018 спростовують твердження позивача щодо відсутності доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Як вказує відповідач у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив, 24.05.2018 листом № 24/05/2018 останнім було направлено на адресу позивача заяву про припинення зобов'язання зарахуванням на суму 17728513,61 грн.

За змістом ч.1 ст. 601 УК України, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам, зокрема, бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо).

За умовами п.1.1. вищевказаного Договору уступки права вимоги (цесії), первісний кредитор оплатно передає (відступає) належне йому право вимоги згідно із договором поставки № 27/02-С від 27.02.2017 на суму 20000000,00 грн (двадцять мільйонів гривень 00 копійок), укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгагро Сольюшн" (надалі-боржник) і первісним кредитором (надалі-"основний договір"), а новий кредитор на умовах цього договору приймає право вимоги, що належить первісному кредитору за Основним договором. За умовами цього Договору, від первісного кредитора переходять до нового кредитора усі права та зобов'язання, що виникли з Основного договору, в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення даного Договору (п.1.2. Договору цесії).

Отже, третя особа переуступила відповідачу право вимоги по договору поставки предметом якого є саме поставка товару, а не грошей. Вказане свідчить про те, що вимоги, які виникли між сторонами на підставі договору позики та договору поставки не є однорідними.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Аналогічна позиція викладена у постанові ВГСУ від 12.12.2017 у справі № 911/3906/16.

Грошові вимоги мають презюмуватися як однорідні у силу однорідності грошей як предмета виконання зобов'язань. Отже, вимога про сплату грошей за загальним правилом може бути однорідною із іншою вимогою лише про сплату грошей. Адже гроші як предмет задоволення майнової вимоги мають ознаку замінності, абсолютної еквівалентності та інші властивості, що дозволяють проводити обмін та інші грошові операції.

Вимога про сплату грошей за загальним правилом може бути однорідною лише із іншою вимогою про сплату грошей.

Аналогічна позиція викладена у Постанові ВС № 910/13547/17 від 16.05.2018.

Так, за договором позики № 29/01-16/Ц позичкодавець передає у власність позичальнику грошові кошти та розраховує виключно на повернення таких коштів у повній сумі. Натомість, за договором поставки № 27/02-С від 27.02.2017, покупець (третя особа) розраховує виключно на отримання товару, а повернення попередньої оплати можливе лише як наслідок невиконання зобов'язань постачальником. При цьому обставини щодо настання обов'язку з повернення такої попередньої оплати також підлягають встановленню.

Враховуючи викладене, зобов'язання, які виникни між сторонами на підставі Договору поставки №27/02-С від 27,02.2017 не є однорідними по відношенню до Договору позики №№29/01-16/Ц від 29.01.2016, тому в силу ст.601 ЦК України не можуть бути припиненими шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення 250000,00 грн. основного боргу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За вказаного, клопотання відповідача про закриття провадження у справі на підставі п.3 ч. 1 ст. 231 ГПК України, у зв'язку з відсутністю предмета спору, не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Аналогічна норма закріплена і в статті 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст. 611 ЦК України, одним з наслідків порушення зобов'язань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку, за період прострочення терміну погашення позики з 31.01.2017 по 14.05.2018 позивачем нараховано пеню у сумі 117250,00 грн, 3% річних у сумі 9636,99 грн та інфляційні втрати - 293358,59 грн за період січень 2017 - травень 2018.

Згідно п. 7.1. Договору, у випадку порушення своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність визначену цим Договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Пунктом 7.2. Договору передбачено, що за порушення строків повернення поворотної фінансової допомоги Позикодавець має право нарахувати Позичальнику неустойку у розмірі 0,1% від суми простроченої заборгованості, за кожний день прострочення.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З вказаного вбачається, що згідно п. 7.2 Договору, позивачем нараховано до стягнення з відповідача пеню за порушення виконання грошового зобов'язання.

З розрахунку позивача (а.с.7) вбачається, що пеню останнім нараховано за період з 31.01.2017 по 14.05.2018 у розмірі 0.1 % за кожен день прострочення на борг в сумі 250000,00грн.

Натомість, відповідно до ч.6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За приписами ч.6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ст 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань ", розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд встановив, що її нарахування за визначений позивачем період та у визначеній сумі проведено з порушенням наведених вище приписів законодавства. За розрахунком суду, обгрунтовано заявленою до стягнення є пеня у розмірі 32952,05грн. У стягненні 84297,95 грн пені слід відмовити, за безпідставністю її нарахування.

Здійснені позивачем розрахунки інфляційних у сумі 9636,99 грн та 3% річних у сумі 43358,59 грн є арифметично вірними, відповідають приписам законодавства, а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За вказаного, позивач належними та допустимими доказами довів суду обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення 335947,63 грн, з яких: 250000,00 грн основного боргу, 32952,05 грн пені, 43358,59грн 3% річних та 9636,99 грн інфляційних. У стягненні 84297,95 грн. пені суд відмовляє.

Судовий збір, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 73-79, 86, 91, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Цефей-Груп" (11772, Житомирська обл., Новоград-Волинський р-н, с. Броники, вул. Весела, буд. 7, ід. код 37529380) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" (30400, Хмельницька обл., м. Шепетівка, пров. Подільський, буд. 20, ід код 39022147):

- 250000,00 грн основного боргу;

- 32952,05 грн пені;

- 43358,59 грн 3% річних;

- 9636,99 грн інфляційних;

- 5039,21 грн судового збору.

3. У стягненні 84297,95 грн пені відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 14.09.18

Суддя Вельмакіна Т.М.

Віддрукувати:

1 - до справи;

2 - позивачу (30400, Хмельницька обл., м. Шепетівка, провулок Подільський, буд. 20) - рек. з пов.;

3 - відповідачу (11772, Житомирська обл., Новоград-Волинський р-н, с.Броники, вул. Весела, буд.7) - рек. з пов.;

4 - третій особі Сільськогосподарському виробничому кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" (30403,

Хмельницька обл., м.Шепетівка, Староконстянтинівське шосе, буд.31) - рек. з пов.