РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року Справа № 918/795/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Коломис В.В. , суддя Огороднік К.М.

при секретарі судового засідання Полюхович І.Г.

за участю представників сторін:

позивача: Марчука Р.І. - адвоката, ордер на надання правової допомоги серія РН-136 №004 від 03.04.2018р.

відповідача: Мельник О.П. - адвоката, ордер серія РН-551 №007 від 17.07.2018р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Полюховича Анатолія Івановича на рішення господарського суду Рівненської області, ухваленого 03.04.18р., суддею Церковною Н.Ф. у м. Рівному, о 17:44, повний текст складено 04.04.2018р. у справі №918/795/17

за позовом Фізичної особи - підприємця Полюховича Анатолія Івановича

до Публічного акціонерного товариства "Рівнеобленерго"

про скасування санкцій за перевищення договірної величини споживання електроенергії та стягнення (повернення) коштів

ВСТАНОВИВ:

23 листопада 2017 року Фізична особа - підприємець Полюхович Анатолій Іванович звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" , посилаючись на те, що 6 січня 2012 року між ним та Публічним акціонерним товариством "АЕС Рівнеобленерго" (правонаступником якого є відповідач) був укладений договір про постачання електричної енергії № 228. 31 жовтня 2017 року відповідачем було складено акт прийняття-передавання електричної енергії за жовтень 2017 року № А-, згідно якого енергопостачальною організацією було встановлено перевищення позивачем договірної величини споживання електричної енергії на 18310 кВт/год. У той же час позивачем не було перевищено договірної величини споживання електроенергії, оскільки 20 жовтня 2017 року позивач у встановленому законом порядку звернувся до відповідача із заявою про збільшення заявленого обсягу електроенергії на жовтень 2017 року на 20 000 кВт/год. У той же час відповідачем, на думку позивача, необґрунтовано не було враховано наведеної заяви споживача, а також самовільно і без достатніх правових підстав знято з рахунку позивача кошти на погашення спірної суми перевищення договірної величини споживання електричної енергії у розмірі 43 565 грн. 75 коп. Оскільки такі дії відповідача порушують права позивача та суперечать імперативним приписам чинного законодавства, останній просив суд скасувати санкції Публічного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" в особі Зарічненського РЕМ за перевищення договірної величини споживання електричної енергії в сумі 43 565 грн. 75 коп. та стягнути з відповідача (повернути позивачу) вищенаведену суму грошових коштів, самовільно списаних відповідачем з розрахункового рахунку позивача.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 03.04.2018 року у справі №918/795/17 у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Полюховича Анатолія Івановича в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 600 грн. 00 коп.

Обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції, з посиланням на Правила користування електричною енергією, норми Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, умови договору суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про скасування санкції товариства в особі Зарічненського РЕМ за перевищення договірної величини споживання електричної енергії в сумі 43 565 грн. 75 коп. Крім того, суд прийшов до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді скасування санкції товариства в особі Зарічненського РЕМ за перевищення договірної величини споживання електричної енергії в сумі 43 565 грн. 75 коп. є неналежним. Разом з тим, щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 43 565 грн. 75 коп., які, на думку позивача, були самовільно списані товариством з розрахункового рахунку позивача для погашення нарахованої підприємцю в жовтні 2017 році двократної вартості різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання, суд при дослідженні матеріалів справи дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаної вимоги позивача з огляду на те, що вищенаведені твердження підприємця не були підтверджені жодним належним та допустимим доказом, а тому, суд відмовив у позові.

Крім того, суд за посиланням на ст. 129 ГПК України, ст.ст. 4, 6 Закону України "Про судовий збір", зазначив, що підприємець, з урахуванням розміру його грошової вимоги майнового характеру, мав сплатити за подання до господарського суду Рівненської області даної позовної заяви, яка містить у собі як майнову, так і немайнову вимогу, 3 200 грн. 00 коп. судового збору. Проте, з доданої до позовної заяви квитанцій #0.0.901108268.1 вбачається, що позивач перерахував до Державного бюджету України грошові кошти у розмірі лише 1 600 грн. 00 коп., оплативши таким чином тільки частину суми судового збору, яка підлягає сплаті за подання даного позову до суду. Зважаючи на факт встановлення судом недоплати позивачем судового збору у процесі розгляду справи, а також враховуючи те, що його позовні вимоги не підлягають задоволенню, суд на підставі вищезазначених приписів дійшов висновку про необхідність достягнення з підприємця в доход Державного бюджету України судового збору в розмірі 1 600 грн. 00 коп.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 03.04.2018 року у справі №918/795/17 повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Вважає, що господарський суд Рівненської області під час винесення оскаржуваного рішення не повністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи.

Вказує, що приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд Рівненської області мотивував своє рішення тим, що позивач не надав відповідні докази, які свідчать про відправлення заяв чи звернень до відповідача стосовно коригування величини заявленого обсягу електроенергії на жовтень 2017 року на 20 000квт/год. Однак в судових засіданнях позивачем було чітко наголошено про те що письмове звернення від 20 жовтня 2017 року подавалося в одному екземплярі через канцелярію ПрАТ «Рівнеобленерго» підтвердженням чому є письмові пояснення стосовно неможливості подання оригіналів документів для суду від 10.01.18р., та клопотання згідно ч.1 ст. 81 ГПК України від 20.02.2018 року про витребування доказів, а саме оригіналів в ПрАТ «Рівнеобленерго» для ознайомлення в судовому засіданні. Однак відповідне клопотання належним чином судом задоволено не було, та відповідні оригінали відповідач для ознайомлення суду не надав, чим було порушено його процесуальні права. Окрім того, ухвалою суду від 20.02.2018 року підготовче провадження у справі №918/795/17 було закрито та справу було призначено до судового розгляду по суті на 3 квітня 2018 року о 10 год. 30 хв.

В зв'язку з тим, що 03 квітня 2018 року на судове засідання прийшов новий представник позивача на підставі ст.207 Господарського процесуального кодексу, він подав клопотання перед початком судового засідання «Про витребування оригіналів правовстановлюючих документів відповідача для огляду в судовому засіданні» однак відповідне клопотання судом було не задоволено з огляду на те що ч.1 ст.81 ГПК України вбачається пропуск встановленого строку звернення.

Звертає увагу, що терміни для звернення стосовно витребування документів представником пропущений не був в зв'язку з тим, що спір по суті мав розглядатися лише 03.04.18 року о 10 год. 30 хв. А відповідне клопотання було подане перед початком розгляду справи по суті, про що чітко вказано в ухвалі суду. Однак судом не було взято до уваги вказаний факт, а також, що попередній представник Єсипко Т.О. перебував на лікарняному, а інший представник позивача Голубінська Л.Г. не мала вдосталь часу для ознайомлення з матеріалами справи . Саме тому представник Голубінська Л.Г. просила суд перенести розгляд справи на іншу дату, та суд при розгляді питання по суті відклав засідання лише на 17 год. 03.04.2018 року. В зв'язку з чим представник Голубінська Л.Г. через канцелярію подала клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату, однак суд знову ж таки дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаного клопотання на підставі ч.1 ст. 216 ГПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство "Рівнеобленерго" наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Серед іншого вказує, що позивач у встановлений договором строк (не пізніше 1 листопада поточного року) не надав товариству будь-яких відомостей про розмір очікуваного споживання ним електричної енергії у 2017 році, листом від 31 жовтня 2016 року № 20 "Про встановлення розміру очікуваного споживання електричної енергії на 2017 рік" товариство повідомило позивача про самостійне установлення постачальником таких показників на рівні відповідних періодів поточного (2016) року. Так, згідно зазначеного листа-повідомлення, розмір очікуваного обсягу споживання позивачем електроенергії, зокрема, у жовтні 2017 року (номер лічильника: 8046788), було встановлено на рівні 35 000 кВт/год.

Згідно пункту 4.2.2 договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року №228 за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених згідно із вимогами розділу 5 цього договору, споживач сплачує постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин.

Перевищення договірної величини споживання електричної енергії визначається під час підбиття підсумків розрахункового періоду на основі підтверджених сторонами даних розрахункового обліку електричної енергії або акта прийняття-передавання електричної енергії (пункт 6.14 Правил).

Підпунктом 7 пункту 8.1 Правил визначено, що за обсяг перевищення споживачем договірних величин споживання електричної енергії та величини потужності постачальник електричної енергії має право на отримання від споживача підвищеної оплати за електричну енергію відповідно до актів законодавства та умов договору.

Згідно рахунку фактури за спожиту електричну енергію № за жовтень 2017 року від 19.10.2017 р., який споживач отримав 19 жовтня 2017 р. та акту № А- прийняття-передавання електричної енергії за жовтень 2017 року, у жовтні споживачем фактично спожито 53310 кВт, що становить 126 842, 72 гри., з яких: 53 310 кВт, що становить 83 276,97 грн. за активну електроенергію; (53310 кВт. спожито -35000 кВт заявленого = 18310 перевищення) - 18 310 кВт, що становить 43 565,75 грн. перевищення договірної величини споживання та 64 218 кВар. год., що становить 8 685,94 грн. нарахування за перетікання реактивної електроенергії.

Пунктом 1 Додатку № 4 "Порядок зняття показів засобів обліку електричної енергії та розрахунків" до укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228, з урахуванням додаткової угоди від 22 липня 2016 року до цього правочину, передбачено, що розрахунковим вважається період з 15 календарного числа попереднього місяця до такого ж календарного числа поточного місяця. Розрахунковий період прирівнюється до календарного місяця, того на який припадає дата остаточного розрахунку. Тобто, розрахунковий період жовтня 2017 року розпочався 15.09.2017 року і тривав до 15.10.2017 року.

Звернення споживача щодо коригування протягом поточного розрахункового періоду договірних величин розглядаються відповідно до передбаченої Правилами процедури (пункт 5.5 договору).

Абзац 1 пункту 4.4 Правил надає право споживачеві протягом розрахункового періоду звернутися до постачальника із заявою щодо коригування договірної величини споживання електричної енергії.

Тобто, позивач мав право протягом розрахункового періоду жовтня 2017 року звернутися до відповідача із заявою про збільшення величини споживання у даному розрахункового періоді (жовтні 2017 року).

Пропозиції споживача щодо коригування договірних величин є пріоритетними за умови попередньої оплати додатково заявлених обсягів та отримання постачальником за регульованим тарифом заяви споживача не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення розрахункового періоду.

Позивачем попередню оплату додатково заявлених обсягів споживання електроенергії у розмірі 20 000 кВт. не здійснено, заяву щодо коригування договірної величини споживання електричної енергії у встановленому Правилами порядку не подано.

З огляду на викладене, відповідач зазначає, що енергопостачальником у чіткій відповідності проведені нарахування за перевищення договірних величин споживання електричної енергії, а суд першої інстанції дійшов до об'єктивного повністю обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про скасування санкції Товариства в особі Зарічненського РЕМ за перевищення договірної величини споживання електричної енергії в сумі 43 565 грн. 75 коп.

Щодо вимоги позивача стягнути з відповідача (повернути підприємцю) грошові кошти сумі 43 565 грн. 75 коп., які, на думку позивача, були самовільно списані товариством з розрахункового рахунку позивача для погашення нарахованої підприємцю в жовтні 2017 році двократної вартості різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання суд дійшов об'єктивного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаної вимоги позивача, оскільки ні законодавчими актами, ні положеннями укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228 не передбачено правового обґрунтування та фактичної можливості енергопостачальної організації списувати грошові кошти споживачів з їх банківських рахунків в односторонньому порядку.

Згідно платіжного доручення від 20 жовтня 2017 року № 212 позивачем було сплачено вартість спожитої останнім у жовтні 2017 року електроенергії на суму 126 842 грн. 72 коп., чим повністю погашено наведену заборгованість по активній електроенергії, (в т. ч. за перевищення договірних величин споживання) зазначену в виставленому підприємцеві рахунку за жовтень 2017 року. Крім того, згідно платіжного доручення від 20 жовтня 2017 року № 213 позивачем було перераховано плату за перетікання реактивної електроенергії у жовтні 2017 року на суму 8 685 грн. 44 коп., чим повністю погашено наведену заборгованість по перетіканню реактивної електроенергії, зазначену в виставленому Підприємцеві рахунку за жовтень 2017 року.

Згідно платіжного доручення від 27 жовтня 2017 року № 215 позивачем було сплачено на рахунок Товариства 104 000 грн. 00 коп. з призначенням платежу: "за збільшення споживання електричної енергії за листопад місяць 2017 року".

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області суду від 03.04.2018 року у справі № 918/795/17 - без змін.

06.09.2018 року на адресу суду від ФОП Полюховича А.І. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії податкових накладних від 31.10.2017р. №1923, від 31.11.2017 року №1959, від 31.11.2017 року №2146.

З огляду на норми ст. 269 ГПК України суд не надає оцінку вказаним вище документам, оскільки ФОП Полюхович А.І. не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції.

10.09.2018 року на адресу суду від ФОП Полюховича А.І. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із причин його участі в іншому судовому засіданні 11.09.2018 року о 15:00 год. у м. Києві, де він є потерпілою стороною. На підтвердження вказаних обставин долучає судове повідомлення Печерського районного суду м. Києва.

Представник позивача підтримав подане клопотання .

Представник відповідача заперечила проти заявленого клопотання та вказала, що розгляд справи і так було відкладено поза межами строків та в судове засідання з'явився уповноважений представник, а тому відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

Колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання, у зв'язку із обмеженістю строків розгляду апеляційної скарги, явка сторін обов'язковою не визнавалась, враховуючи явку в судове засідання представника позивача, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та визнала за можливе розглянути справу у відсутність ФОП Полюховича А.І., належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, за наявними у матеріалах справи доказами, у відповідності до вимог ст. 269 ГПК України.

11.09.2018 року на адресу суду від ПАТ «Рівнеобленерго» надійшло клопотання на виконання вимог ухвали суду від 23.07.2018 року про долучення витребуваних судом документів, а саме: копію заяви ФОП Полюховича А.І. до ПрАТ «Рівнеобленерго» від 20.10.207 р. щодо зняття нарахувань на 1 арк.; копію наказу ПАТ «Рівнеобленерго» від 28.09.2011 року № 350 «Про організацію роботи в програмі ОРТіМА- WorkFlow» відповідно до п. 2 якого з 28.09.2011 р. в Товаристві відмінено реєстрацію вхідної, вихідної, нормативно-розпорядчої документації на паперових носіях на 1 арк.; копію витягу інструкції з діловодства ПАТ «Рівнеобленерго» відповідно до п. 99 якої в Товаристві впроваджено систему електронного документообігу ОРТіМА- WorkFlow на 2 арк.; оригінал витягу та інформативні дані з електронного журналу вхідної кореспонденції документообігу ОРТіМА- WorkFlow ПрАТ «Рівнеобленерго» за місяць жовтень 2017 року (період з 02.10.2017 р. по 31.10.2017 р) на 9 - ти арк., та вказує, що згідно даних якого за № 6479 20.10.2017 р. зареєстрована заява ФОП Полюховича А.І. щодо зняття нарахувань, інших заяв до Товариства в місяці жовтні, в тому числі 20.10.2017 р. від ФОП Полюховича А.І. не надходило.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить апеляційну скаргу задоволити та визначити суд вірний спосіб захисту який захистить права Полюховича А.І..

Представник відповідача заперечила проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить рішення господарського суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 6 січня 2012 року між Підприємцем та Публічним акціонерним товариством "АЕС Рівнеобленерго" (правонаступником якого є відповідач) був укладений договір про постачання електричної енергії № 228, за умовами якого останнє взяло на себе зобов'язання постачати позивачу електричну енергію для забезпечення потреб його електроустановок з сумарною приєднаною потужністю 50 кВт, а останній, у свою чергу, - оплачувати вартість використаної ним електричної енергії та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с. 9-20).

Даний договір підписаний позивачем та уповноваженим представником товариства, а також скріплений печатками сторін.

Відповідно до пункту 2.3.3 договору на позивача покладений обов'язок оплачувати постачальнику (відповідачу) вартість електричної енергії згідно з умовами додатку № 4 до цього договору "Порядок зняття показів засобів обліку електричної енергії та розрахунків".

За змістом пункту 8.1 договору оплата електричної енергії та інших платежів здійснюється споживачем самостійно шляхом перерахування коштів на відповідні розрахункові рахунки постачальника в терміни, визначені додатком № 4 до цього договору.

Згідно із пунктом 2.3.2 цієї угоди споживач також зобов'язується дотримуватися режиму споживання електричної енергії згідно з умовами розділу 5 цього договору та режиму роботи електроустановок, які передбачені додатками 1, 2, 8 до цього договору, а також повідомляти та погоджувати всі зміни стосовно нормального режиму роботи підприємства.

Цей договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31 грудня 2013 року. Договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (пункт 10.4 наведеної угоди).

Судом також встановлено, що 10 серпня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про приєднання яке не є стандартним, до електричних мереж ПАТ "Рівнеобленерго" № 410-16-ЦО-Зар (а.с. 44), за умовами якого до електричних мереж виконавця послуг або іншого власника мереж приєднується адмінкорпус з ремонтно-механічною майстернею, що розташовані за адресою: Рівненська область, селище міського типу Зарічне, вулиця Аерофлотська, 3.

Наведений правочин підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

Відповідно до пункту 1.5 цієї угоди замовлено до приєднання потужність у точці приєднання у розмірі 360 кВт.

Відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі, на момент укладення між сторонами договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228, регулювалися зокрема, Законом України "Про електроенергетику" та постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики від 31 липня 1996 року № 28 "Про затвердження Правил користування електричною енергією" (далі - Правила).

Статтею 27 Закону України "Про електроенергетику" (у редакції, чинній на час укладення між сторонами договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228) передбачена відповідальність за порушення законодавства в сфері електроенергетики.

Відповідно до статті 26 вказаного Закону (у редакції, чинній на час укладення між сторонами договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228) споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Частинами 1, 2 статті 56 Закону України "Про ринок електричної енергії", чинного на момент розгляду справи, передбачено, що постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Згідно пунктів 1, 3 частини 3 статті 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" споживач зобов'язаний, зокрема, сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів, а також дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів.

Відповідно до пункту 4.2 Правил відомості про обсяги очікуваного споживання електричної енергії в наступному році з помісячним або поквартальним розподілом подаються споживачами постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом у термін, обумовлений договором.

Розмір очікуваного споживання електричної енергії визначається та вказується для кожної площадки вимірювання.

У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений договором термін розмір очікуваного споживання електричної енергії на наступний рік установлюється постачальником електричної енергії за фактичними обсягами споживання у відповідних періодах поточного року, що минули, та у відповідних періодах минулого року, які відповідають майбутнім періодам поточного року.

Відповідно до пункту 5.1 укладеної між сторонами угоди про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228 для визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності на наступний рік споживач не пізніше 1 листопада поточного року надає постачальнику відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії (додаток № 1 "Обсяги постачання електричної потужності споживачу та субспоживачу" та додаток № 2 "Обсяги постачання електричної потужності споживачу та субспоживачу").

У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений термін, розмір очікуваного споживання електричної енергії (потужності) на наступний рік установлюється постачальником на рівні відповідних періодів поточного року.

У той же час з матеріалів справи вбачається, що позивач у встановлений договором строк (не пізніше 1 листопада поточного року) не надав Товариству будь-яких відомостей про розмір очікуваного споживання ним електричної енергії у 2017 році, що не заперечувалося і самим Підприємцем у судових засіданнях. У зв'язку з наведеним, листом від 31 жовтня 2016 року № 20 "Про встановлення розміру очікуваного споживання електричної енергії на 2017 рік" (а.с. 70) Товариство повідомило позивача про самостійне установлення постачальником таких показників на рівні відповідних періодів поточного (2016) року. Так, згідно зазначеного листа-повідомлення, розмір очікуваного обсягу споживання позивачем електроенергії, зокрема, у жовтні 2017 року (номер лічильника: 8046788), було встановлено на рівні 35 000 кВт/год.

31 жовтня 2017 року Товариством було складено акт прийняття-передавання електричної енергії № А- (а.с. 35), за змістом якого позивачу було нараховано 126 842 грн. 72 коп. (з ПДВ) плати за спожиту активну електроенергію в обсязі 53310 кВт/год., 8 685 грн. 94 коп. (з ПДВ) плати за перетікання реактивної електроенергії в обсязі 1 кВт/год., а також 43 565 грн. 75 коп. плати за перевищення договірної величини споживання на обсяг перевищеної договірної величини споживання в обсязі 18310 кВт/год.

Не погоджуючись з наведеними нарахуваннями, а також враховуючи відсутність згоди товариства на врегулювання наведеного конфлікту шляхом взаємних переговорів, позивач звернувся до господарського суду Рівненської області з даним позовом, в якому просив суд скасувати санкції Товариства в особі Зарічненського РЕМ за перевищення договірної величини споживання електричної енергії в сумі 43 565 грн. 75 коп. та стягнути з відповідача (повернути підприємцю) вищенаведену суму грошових коштів, самовільно списаних товариством з розрахункового рахунку позивача.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як убачається із матеріалів справи правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного договору про постачання електричної енергії № 228 від 6 січня 2012 року.

Ч.ч. 1, 2 ст. 714 ЦК України визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

За приписами статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу.

Так, колегія суддів зазначає, з матеріалів справи слідує, що позивач у встановлений укладеним між сторонами договором строк (не пізніше 1 листопада поточного року) не надав Товариству будь-яких відомостей про розмір очікуваного споживання ним електричної енергії у 2017 році, у зв'язку з чим товариство на підставі пункту 4.2 Правил та пункту 5.1 договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228 листом від 31 жовтня 2016 року № 20 "Про встановлення розміру очікуваного споживання електричної енергії на 2017 рік" повідомило Підприємця про самостійне установлення постачальником таких показників на рівні відповідних періодів поточного року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що 20 жовтня 2017 року він у встановленому законом порядку звернувся до товариства із заявою про збільшення заявленого обсягу електроенергії на жовтень 2017 року на 20 000 кВт/год. (а.с. 27).

Проте, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які свідчать про відправлення цієї заяви на адресу Товариства, отримання відповідачем цієї заяви, а також докази, які підтверджують конкретну дату отримання вказаною енергопостачальною організацією цього відправлення.

Разом з тим, посилання скаржника на те, що відповідачем в його листі від 8 листопада 2017 року № 18/6483 (а.с. 30), складеному у відповідь на вищезазначене клопотання позивача від 20 жовтня 2017 року, було надано недостовірну та неправдиву інформацію про ненадходження від останнього на адресу відповідача будь-яких заяв щодо коригування у бік збільшення встановленого обсягу електроенергії на жовтень 2017 року є безпідставними з огляду на таке.

У матеріалах справи також наявна адресована відповідачу копія заяви ФОП Полюховича А.І. від 20 жовтня 2017 року (а.с. 26), в якій позивач просив відповідача зняти здійснене останнім нарахування за перевищення договірної величини споживання за жовтень 2017 року в розмірі 18 310 кВт.

Водночас зі змісту вищевказаного листа відповідача від 8 листопада 2017 року № 18/6483 вбачається, що останній було складено за результатами розгляду звернення позивача від 20 жовтня 2017 року саме щодо перевищення договірної величини споживання, а не у відповідь на заяву позивача від тієї ж дати про збільшення заявленого обсягу електроенергії на жовтень 2017 року.

Крім того, на виконання вимог ухвали суду ПАТ «Рівнеобленерго» надало суду оригінал витягу та інформативні дані з електронного журналу вхідної кореспонденції документообігу ОРТіМА- WorkFlow ПрАТ «Рівнеобленерго» за місяць жовтень 2017 року (період з 02.10.2017 р. по 31.10.2017 р.) з якого убачається відсутність зареєстрованої заяви ФОП Полюховича від 20.10.2017 року про збільшення обсягу електроенергії на жовтень 2017 року на 20000кВт/год.. В журналі відображено лише заяву ФОП Полюховича А.І. до ПрАТ «Рівнеобленерго» від 20.10.207 р. щодо зняття нарахувань.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що взаємовідносини, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами, регулюються Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 №28, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 02.08.1996 за №417/1442 (із змінами) (далі -ПКЕЕ).

Дія цих Правил поширюється на всіх юридичних та фізичних осіб (крім населення) (абзац другий пункту 1.1 ПКЕЕ).

Договірні величини споживання електричної енергії, а також порядок погодження, встановлення, перегляду та коригування договірних величин; договору про постачання електричної енергії є однією з істотних та обов'язкових умов, яка має містити такий вид домовленостей (положення пункту 5.5 ПКЕЕ).

Так, судова колегія зауважує, що згідно із пунктом 5.5 договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228 звернення споживача щодо коригування протягом поточного розрахункового періоду договірних величин розглядаються постачальником відповідно до передбаченої Правилами процедури.

Частиною 1, 3 пункту 4.4. Правил користування електричною енергією встановлено, що споживач має право протягом розрахункового періоду звернутися до постачальника електричної енергії за регульованим тарифом із заявою щодо коригування договірної величини споживання електричної енергії.

Постачальник електричної енергії за регульованим тарифом протягом п'яти робочих днів від дня отримання звернення розглядає заяву споживача, приймає рішення за цим зверненням та не пізніше шостого робочого дня від дня отримання звернення письмово повідомляє споживача про результати розгляду заяви. Пропозиції споживача щодо коригування договірних величин є пріоритетними за умови попередньої оплати додатково заявлених обсягів та отримання постачальником за регульованим тарифом заяви споживача не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення розрахункового періоду. Постачальник електричної енергії за регульованим тарифом має право відмовити споживачу в коригуванні (збільшенні) договірних величин у разі невиконання споживачем своїх зобов'язань щодо оплати електричної енергії за договором про постачання електричної енергії.

Отже, пропозиції споживача щодо коригування договірних величин є пріоритетними за умови попередньої оплати додатково заявлених обсягів та отримання постачальником за регульованим тарифом заяви споживача не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення розрахункового періоду.

За результатами розгляду споживачу надсилається повідомлення про рівень відкоригованих договірних величин або обґрунтована відмова здійснення коригування.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що пунктом 1 додатку № 4 "Порядок зняття показів засобів обліку електричної енергії та розрахунків" до укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228, з урахуванням додаткової угоди від 22 липня 2016 року до цього правочину (а.с. 67-69), передбачено, що розрахунковим вважається період з 15 календарного числа попереднього місяця до такого ж календарного числа поточного місяця. Розрахунковий період прирівнюється до календарного місяця, того на який припадає дата остаточного розрахунку.

Отже, правомірним є висновок суду першої інстанції, що навіть за умови направлення товариству заяви позивача від 20 жовтня 2017 року про збільшення заявленого обсягу електроенергії на жовтень 2017 року та отримання вказаною енергопостачальною організацією даного відправлення у той же день, зазначене звернення підприємця, з урахуванням положень укладеного між сторонами договору щодо визначення тривалості розрахункового періоду та його початкових і кінцевих дат, не може вважатися здійсненим у строки, прямо передбачені пунктом 4.4 Правил.

У той же час у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, зокрема, факт здійснення підприємцем попередньої оплати додатково заявлених останнім обсягів споживання електроенергії у розмірі 20 000 кВт у встановленому Правилами порядку, що також спростовує вищенаведені посилання підприємця.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із місцевим господарським судом про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про скасування санкції Товариства в особі Зарічненського РЕМ за перевищення договірної величини споживання електричної енергії в сумі 43 565 грн. 75 коп.

Крім того, у своєму позові позивач просив суд, зокрема, скасувати санкції товариства в особі Зарічненського РЕМ за перевищення договірної величини споживання електричної енергії в сумі 43 565 грн. 75 коп., на що колегія суддів зауважує таке.

Згідно із пунктом 6.14 ПКЕЕ, перевищення договірної величини споживання електричної енергії визначається під час підбиття підсумків розрахункового періоду на основі підтверджених сторонами даних розрахункового обліку електричної енергії або акта приймання-передавання електричної енергії.

Перевищення договірної величини електричної потужності фіксується протягом розрахункового періоду в години контролю максимуму навантаження та оформляється актом з контролю електричної потужності (пункт 6.15 Правил).

Пунктом 6.16 ПКЕЕ передбачено, що обсяг перевищення договірних величин споживання електричної енергії та/або величини потужності протягом розрахункового періоду оплачується споживачами постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом відповідно до законодавства України та договору.

У п. 4.2.2 договору встановлено, що за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених згідно з вимогами розділу 5 договору, споживач сплачує постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин.

Визначені відповідно до законодавства України вартість різниці між обсягом фактично спожитої величини і обсягом договірної величини електричної енергії, а також вартість різниці між найбільшою величиною споживаної електричної потужності, що зафіксована протягом розрахункового періоду в години контролю максимуму навантаження, та договірною граничною величиною електричної потужності зараховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Підпунктом 7 пункту 8.1 Правил визначено, що за обсяг перевищення споживачем договірних величин споживання електричної енергії та величини потужності постачальник електричної енергії має право на отримання від споживача підвищеної оплати за електричну енергію відповідно до актів законодавства та умов договору.

Питання сплати двократної вартості електроенергії, спожитої понад договірні величини, розглядалося Верховним Судом України при перегляді постанови Вищого господарського суду України у справі про стягнення заборгованості за використану електроенергію та двократної вартості різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання (справа №6/75).

Верховний Суд України залишив без змін судові рішення, якими з посиланням на приписи статті 509 ЦК України, частини п'ятої статті 26 Закону України "Про електроенергетику" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підпункту 7 пункту 8.1 Правил позовні вимоги про стягнення заборгованості за використану в обумовлених договором межах електроенергію та двократної вартості різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання задоволено.

Верховний Суд України у цій справі взяв до уваги також пояснення НКРЕ, відповідно до яких у випадку споживання електричної енергії понад договірну величину споживач повинен сплатити вартість використаної електричної енергії за обсяг, обумовлений договором, та двократну вартість електричної енергії за обсяг, що дорівнює різниці фактично спожитої та договірної величини споживання електроенергії (постанова Верховного Суду України від 6 грудня 2010 № 6/75).

Отже, названі нарахування за своєю правовою природою не є санкціями, а є спеціальним способом визначення вартості спожитої електричної енергії із застосуванням подвійного тарифу (у разі перевищення договірних величин споживання).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 16 грудня 2015 року № 3 "Про узагальнення судової практики вирішення спорів, що виникають у сфері надання послуг з електропостачання".

Так, предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Водночас предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Крім того, статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до частин 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси, які порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто самостійно визначити, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді скасування санкції товариства в особі Зарічненського РЕМ за перевищення договірної величини споживання електричної енергії в сумі 43 565 грн. 75 коп. не відповідає вищенаведеним законодавчим положенням.

Разом з тим, у своєму позові позивач просив суд стягнути з відповідача (повернути позивачу) грошові кошти в сумі 43 565 грн. 75 коп., які, на думку позивача, були самовільно списані товариством з розрахункового рахунку позивача для погашення нарахованої підприємцю в жовтні 2017 році двократної вартості різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання.

В обґрунтування даним вимог підприємець посилався на те, що товариством самовільно і без достатніх правових підстав було знято з його рахунку по електроенергії №228 кошти на погашення спірної суми перевищення договірної величини споживання електричної енергії у жовтні 2017 року в розмірі 43 565 грн. 75 коп.

Проте при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаної вимоги позивача з огляду на те, що вищенаведені твердження Підприємця не були підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

Так, суд зазначає, що ні законодавчими актами, ні положеннями укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії від 6 січня 2012 року № 228 не передбачено правового обґрунтування та фактичної можливості енергопостачальної організації списувати грошові кошти споживачів з їх банківських рахунків в односторонньому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що згідно платіжного доручення від 20 жовтня 2017 року № 212 (а.с. 128) позивачем було сплачено вартість спожитої останнім у жовтні 2017 року електроенергії на суму 126 842 грн. 72 коп., чим повністю погашено наведену заборгованість по активній електроенергії, зазначену в виставленому підприємцеві рахунку за жовтень 2017 року. Крім того, згідно платіжного доручення від 20 жовтня 2017 року № 213 (а.с. 129) позивачем було перераховано плату за перетікання реактивної електроенергії у жовтні 2017 року на суму 8 685 грн. 44 коп., чим повністю погашено наведену заборгованість по перетіканню реактивної електроенергії, зазначену в виставленому підприємцеві рахунку за жовтень 2017 року.

У той же час згідно платіжного доручення від 27 жовтня 2017 року № 215 (а.с. 130) позивачем було сплачено на рахунок товариства 104 000 грн. 00 коп. з призначенням платежу: "за збільшення споживання електричної енергії за листопад місяць 2017 року".

З матеріалів справи вбачається, що здійснена позивачем 27 жовтня 2017 року проплата в розмірі 104 000 грн. 00 коп. була направлена товариством на погашення заборгованості позивача по активній електроенергії, спожитій у листопаді 2017 року, в сумі 54 362 грн. 90 коп. Проте решта переплаченої позивачем суми грошових коштів у розмірі 49 637 грн. 10 коп. не була списана відповідачем (зокрема, в рахунок погашення нарахованої позивачу в жовтні 2017 році двократної вартості різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання), залишилася на рахунку останнього та обліковується як переплата за листопад 2017 року.

Водночас, згідно платіжного доручення від 22 листопада 2017 року № 219 (а.с. 131) позивачем було оплачено плату за перетікання реактивної електроенергії у листопаді 2017 року на суму 6 014 грн. 85 коп., чим повністю погашено наведену заборгованість по перетіканню реактивної електроенергії, зазначену в виставленому Підприємцеві рахунку за листопад 2017 року.

Факт наявності здійсненої підприємцем переплати на суму 49 637 грн. 10 коп., а також факт наявності не списаної суми боргу останнього у розмірі двократної вартості різниці між фактично спожитою та договірною величиною споживання в сумі 43 565 грн. 75 коп. підтверджується, зокрема, наявними у матеріалах справи копіями рахунку-фактури за спожиту електричну енергію № за листопад 2017 року та додатку до цього рахунку-фактури (а.с. 119-120), а також копією підписаного між сторонами (зокрема, з боку відповідача із підтвердженням вищенаведених сум) акту звіряння розрахунків від 4 грудня 2017 року (а.с. 127).

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

За наведеного, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в позові.

Посилання представника апелянта на незастосування судом Закону України "Про ринок електроенергії" не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з рішення суду, суд першої інстанції застосував положення ст. ст. 56, 58 Закону України "Про ринок електроенергії", а втрата чинності Закону України "Про електроенергетику" з липня 2017 року не передбачає автоматичне скасування п. 4.2.2 договору укладеного між сторонами, який діє і виконується сторонами до цього часу.

Разом з тим, щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі на неправомірне відхилення судом першої інстанції клопотання позивача про витребування у ПАТ "Рівнеобленерго" документів на підставі ст. 81 ГПК України, та про відкладення розгляду справи не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Зі змісту частини 1 статті 81 ГПК України також вбачається, що у разі заявлення відповідного клопотання про витребування доказів з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

З огляду на наведене, судова колегія погоджується із судом першої інстанції, що клопотання представника позивача було надано суду не разом з поданням позовної заяви, а вже в процесі розгляду судом справи по суті, а також зважаючи на те, що позивачем не було наведено в його клопотанні жодних обставин, які свідчать про неможливість подання цього клопотання у встановлений строк з причин, що не залежали від позивача, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення зазначеного клопотання.

Крім того, представником позивача не було чітко зазначено, які саме докази слід витребувати у відповідача (зокрема, рішення якого саме відповідного органу про утворення підприємства відповідача або довідку про його відсутність, які саме інші довіреності уповноважених осіб відповідача тощо). Також, останнім не було вказано обставин, які можуть підтвердити ці докази, або аргументів, які вони можуть спростувати, не наведено підстав, з яких випливає, що ці докази має відповідач, не зазначено заходів, яких позивач вжив для отримання цих доказів самостійно, а також доказів вжиття таких заходів та (або) причин неможливості самостійного отримання цих доказів і причин неможливості отримати ці докази самостійно позивачем, що також свідчить про необґрунтованість наведеного клопотання.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із місцевим господарським судом щодо відмови у задоволенні клопотання про витребовування документів.

Разом з тим, за частиною 1 статті 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Відтак, зважаючи на відсутність підстав, з якими закон пов'язує можливість відкладення розгляду справи, а також беручи до уваги, що уповноваженому представнику позивача вже надавався час для ознайомлення з матеріалами справи та подання додаткових обґрунтувань, враховуючи тривалий розгляд справи (позов було подано 23.11.2017 року), суд першої інстанції дійшов правильного висновку і про відсутність правових підстав для задоволення клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Враховуючи викладене, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

А тому, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 03.04.2018р. у даній справі прийняте з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Полюховича Анатолія Івановича на рішення господарського суду Рівненської області від 03.04.18р. у справі №918/795/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 03.04.18р. у справі №918/795/17 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

4. Справу №918/795/17 повернути до господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "14" вересня 2018 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.