ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року

м. Київ

Справа № 914/51/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Селіваненка В.П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",

відповідач - комунальне підприємство Сокальської міської ради "Сокальтеплокомуненерго",

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

касаційну скаргу комунального підприємства Сокальської міської ради "Сокальтеплокомуненерго"

на рішення господарського суду Львівської області від 03.04.2018 (головуючий суддя Юркевич М.В.)

та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 (головуючий суддя - Костів Т.С., судді: Марко Р.І., Желік М.Б.)

у справі № 914/51/18

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України")

до комунального підприємства Сокальської міської ради "Сокальтеплокомуненерго" (далі - Підприємство)

про стягнення 760 048,71 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Львівської області з позовом до Підприємства про стягнення 46 598,14 грн. -3% річних та 713 450,58 грн. інфляційних втрат у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором від 03.09.2012 № 12/157-БО-21 купівлі-продажу природного газу в частині оплати отриманого товару.

Рішенням господарського суду Львівської області від 03.04.2018, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2018: позов задоволено повністю; стягнуто з відповідача на користь позивача 713 450,58 грн. інфляційних втрат, 46 598,14 грн. -3% річних, 11 400,73 грн. витрат зі сплати судового збору.

Підприємство, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить суд касаційної інстанції судові акти попередніх інстанцій зі справи скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Так, згідно з доводами відповідача, викладеними у касаційній скарзі:

- застосування положень частин першої та третьої статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон № 1730-VIII) у винесенні рішення у даній справі є неприпустимим, оскільки умовою застосування вказаних приписів Закону № 1730-VIII є повне виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями умов договору про реструктуризацію заборгованості або погашення заборгованості за природний газ до набрання чинності цим Законом. Водночас предметом розгляду у справі № 914/51/18 є нарахування та стягнення сум інфляційних втрат та річних на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ;

- судами допущено хибне трактування приписів частини третьої статті 5 Закону № 1730-VIII з огляду на те, що цією нормою Закону № 1730-VIII законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, річних на реструктуризовану заборгованість, а приписи частини третьої статті 5 Закону № 1730-VIII є нормою прямої дії, та право на ненарахування неустойки, інфляційних втрат, річних не ставиться у залежність від будь-яких інших умов, окрім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості;

- суди залишили поза увагою те, що на час розгляду справи договір про реструктуризацію заборгованості був прийнятий сторонами до виконання і оплати за ним здійснювалися у відповідності до його умов;

- місцевим господарським судом не надано оцінки твердженню позивача про те, що для списання відповідно до Закону № 1730-VIII нарахованих позивачем штрафних санкцій сторонам необхідне судове рішення про стягнення таких штрафних санкцій;

- судом апеляційної інстанції безпідставно взято до уваги відзив ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на апеляційну скаргу Підприємства у справі, з огляду на те, що відзив надійшов до суду апеляційної інстанції поза межами строку, визначеного ухвалою суду від 25.04.2018, та без клопотання про поновлення процесуального строку на його подання.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Розгляд касаційної скарги Підприємства здійснено судом касаційної інстанції без повідомлення учасників справи, у відповідності до частини четвертої статті 301 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України в редакції, чинній з 15.12.2017).

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Касаційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, що:

- 03.09.2012 ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" як продавцем та Підприємством як покупцем укладено договір № 12/157-БО-21 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, та/або природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору;

- відповідно до пункту 2.1 Договору продавець передає покупцеві в період з 01.09.2012 по 31.12.2012 природний газ обсягом до 502,500 тис. м. куб. щомісячно згідно з обумовленим графіком;

- як передбачено пунктом 3.3 Договору приймання - передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу оформляється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця;

- на виконання умов Договору у 2012 році продавець передав покупцю природний газ на загальну суму 2 087 833,05 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі природного газу;

- відповідно до пункту 6.1 Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що:

- рішенням господарського суду Львівської області від 28.07.2014 у справі № 914/2118/14 позовні вимоги ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено та стягнуто з Підприємства на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 965 833,05 грн. основного боргу за Договором, а також 35 775,25 грн. - інфляційних втрат, 37 696,45 грн. - 3% річних, 77 225,62 грн. пені та 75 927,00 грн. - 7% штрафу;

- згідно з договором від 31.01.2018 № 101/2/1730-РЗ про реструктуризацію заборгованості за споживчий природний газ (далі - Договір про реструктуризацію), який укладений ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Підприємством передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором кредитор та боржник домовилися про реструктуризацію кредиторської заборгованості за спожитий природний газ, використаний боржником для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з опалення та постачання гарячої води, що виникла у боржника перед кредитором станом на 01.07.2016 та не погашена до 31.12.2016 згідно з Договором, шляхом розстрочення на 60 календарних місяців без відстрочення її погашення;

- до складу заборгованості, реструктуризація якої здійснюється за Договором про реструктуризацію, не включаються суми неустойки (штрафів, пені), процентів річних, інфляційних нарахувань в обсязі 226 624,32 грн., нарахованих на заборгованість, у тому числі 226 624,32 грн., підтверджені судовим рішенням (пункт 2 Договору про реструктуризацію);

- пунктом 3 Договору про реструктуризацію визначено, що сума заборгованості, що підлягає реструктуризації відповідно до пунктів 1 і 2 вказаного договору становить 965 833,05 грн., що підтверджується актом звіряння взаєморозрахунків, який в обов'язковому порядку додається до договору та є його невід'ємною частиною;

- сторони погодили, що укладений Договір про реструктуризацію не припиняє зобов'язання боржника (не є новацією) за Договором (пункт 8 Договору про реструктуризацію).

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 46 598,14 грн. -3% річних та 713 450,58 грн. інфляційних втрат у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання за Договором.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 526 ЦК України, яка кореспондується з частиною першою статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили, зокрема, з того, що з набранням рішення у справі № 914/2118/14 законної сили Підприємство суму основного боргу за Договором не сплатило, у зв'язку з чим нарахування за спірний період прострочення сплати основного боргу інфляційних втрат та річних, починаючи з 18.04.2014 (з огляду на те, що у судовому рішенні зі справи № 914/2118/14 кінцевою датою нарахування визначено 17.04.2014) є обґрунтованим.

При цьому суд апеляційної інстанції також зазначив і про те, що Договір про реструктуризацію був укладений сторонами 31.01.2018, тобто пізніше, ніж позивачем здійснено донарахування інфляційних втрат та річних та пізніше, аніж позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Проте Суд не погоджується з вказаними висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Так, з 30.11.2016 набрав чинності Закон № 1730-VIII, у преамбулі якого зазначено, що цей Закон визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Статтею 2 Закону № 1730-VIII передбачено, що дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Відповідно до статті 1 Закону № 1730-VIII процедура врегулювання заборгованості - це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 5 Закону № 1730-VIII реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

Реструктуризація заборгованості за спожитий природний газ, що підлягає врегулюванню відповідно до цього закону, здійснюється шляхом розстрочення на 60 календарних місяців рівними частинами з першого числа місяця укладення договору без відстрочення погашення заборгованості та з можливістю дострокового погашення.

На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону.

Виконання зобов'язань теплопостачальної або теплогенеруючої організації за договором про реструктуризацію заборгованості забезпечується шляхом прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування, що представляє відповідну територіальну громаду, до комунальної власності якої належить така теплопостачальна або теплогенеруюча організація, та який виступає гарантом виконання такого договору на суму реструктуризації (крім суми заборгованості з різниці в тарифах, погашення якої проводиться за рахунок видатків державного бюджету).

Для підприємств, що не належать до комунального сектору економіки, фінансові та/або інші гарантії на суму реструктуризації (крім суми заборгованості з різниці в тарифах, погашення якої проводиться за рахунок видатків державного бюджету) надає державний орган, підприємство, установа, організація, до сфери управління якого (якої) належить така теплопостачальна або теплогенеруюча організація, або будь-який вид забезпечення, передбачений законодавством України, на виконання договору реструктуризації надається суб'єктом господарювання, заборгованість якого підлягає реструктуризації, на суму реструктуризації (крім суми заборгованості з різниці в тарифах, погашення якої проводиться за рахунок видатків державного бюджету).

Суди попередніх інстанцій у розгляді справи не врахували того, що, підписавши в силу вимог Закону № 1730-VIII Договір про реструктуризацію, сторони фактично тим самим змінили порядок і строки проведення розрахунків між ними. Також судами залишено поза увагою безпосередньо й приписи частини третьої статті 5 Закону № 1730-VIII, яка є нормою прямої дії та відповідно до якої умова щодо ненарахування неустойки, інфляційних втрат, річних на реструктуризовану заборгованість не ставиться у залежність від будь-яких інших умов. Виключенням є повне або часткове нездійснення платежів саме за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до Закону № 1730-VIII.

Суди помилково залишили поза увагою й те, що станом на час ухвалення рішення у справі № 914/51/18 Договір про реструктуризацію був підписаний сторонами спору, тобто з моменту його укладення є таким, що породжує правові наслідки.

Таким чином, для застосування санкцій та наслідків порушення грошового зобов'язання, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених Договором про реструктуризацію. Водночас порушень виконання Підприємством умов Договору про реструктуризацію в частині здійснення платежів судами попередніх інстанцій не встановлено.

Що ж до застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин приписів частини першої статті 7 Закону № 1730-VIII, відповідно до якої на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ станом на 1 липня 2016 року неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості, то, у даному випадку, судами залишено поза увагою приписи частини третьої статті 5 Закону № 1730-VIII у контексті фактичних обставин цієї справи, а саме не враховано те, що у вказаній справі має місце поетапне виконання відповідачем умов Договору про реструктуризацію (яким передбачено розстрочку погашення заборгованості з січня 2018 року по грудень 2022 року включно) без прострочення виконання платежів.

Відповідно до частин першої та другої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з приписами пункту 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої та третьої статті 311 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на викладене, рішення та постанова у справі про задоволення позову підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Довід Підприємства про те, що судом апеляційної інстанції безпідставно взято до уваги відзив ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на апеляційну скаргу Підприємства у справі, з огляду на те, що відзив надійшов до суду апеляційної інстанції поза межами строку, визначеного ухвалою суду від 25.04.2018, та без клопотання про поновлення процесуального строку на його подання заслуговує на увагу, оскільки в силу приписів частини першої статті 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. Водночас відповідно до статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно ж до частини першої статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Однак незаконність судового рішення попередньої інстанції безпосередньо не пов'язана з вказаним порушенням норм процесуального права.

Відповідно, таке порушення норм процесуального права у будь-якому випадку не може бути самостійною підставою для скасування судового рішення за умови, що останнє є законним та правильним по суті. Проте у даній справі Судом встановлена незаконність та неправильність по суті судових рішень попередніх інстанцій і наявність визначених законом підстав для їх скасування.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 315 ГПК України у зв'язку зі скасуванням судових актів попередніх інстанцій і ухваленням нового рішення підлягають новому перерозподілу і судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також підлягають розподілу судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Так, судовий збір, сплачений позивачем за подання позову, у зв'язку з відмовою в задоволенні позову, - покладається на ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Судовий збір, сплачений Підприємством за подання апеляційної скарги, підлягає стягненню з ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Підприємства.

Витрати Підприємства зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Поворот виконання рішення Касаційним господарським судом не здійснюється за відсутності заяви сторони та документа, який підтверджував би те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку (частина шоста статті 333 ГПК України), що не позбавляє Підприємство права, за наявності відповідних підстав, звернутися до суду першої інстанції із заявою про поворот виконання рішення у відповідності до приписів частин дев'ятої та десятої статті 333 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 308, 311, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу комунального підприємства Сокальської міської ради "Сокальтеплокомуненерго" задовольнити.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 03.04.2018 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 зі справи № 914/51/18 скасувати.

3. У позові відмовити.

4. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь комунального підприємства Сокальської міської ради "Сокальтеплокомуненерго" 17 101,10 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги, 22 801,46 грн. судового збору за розгляд касаційної скарги.

5. Видачу відповідного наказу доручити господарському суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов

Суддя В. Селіваненко