РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.09.2018Справа № 910/6236/18
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., при секретарі судового засідання Астаповій Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранссервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Магістраль - Транс" про визнання недійсною додаткової угоди, за участю представника позивача - Яковенка Д.А., довіреність №б/н від 02.10.2017 року, відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 03.10.2016 року до договору оренди (найму) транспортного засобу № 19654/10/14 від 29.10.2014 року на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Позов мотивований тим, що спірна угода позивачем не укладалась.

Разом з позовною заявою позивачем також надано клоптання про призначення експертизи оспорюваної додаткової угоди №1 від 03.10.2016 року до договору оренди (найму) транспортного засобу № 19654/10/14 від 29.10.2014 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.05.2018 року порушено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 13.06.2018 року.

06.07.2018 року позивачем чарез канцелярію суду надано клопотання про витребування доказу, а саме оригіналу оспорюваної додаткової угоди.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.07.2018 року вищевказане клопотання позивача задоволено та зобов'язано відповідача надати суду оригінал додаткової угоди №1 від 03.10.2016 року до договору оренди (найму) транспортного засобу №19654/10/14 від 29.10.2014 року та відкладено підготовче засідання на 08.08.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.08.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.09.2018 року.

10.09.2018 року представником позивача в судовому засіданні надано клопотання про залишення його клопотання про призначення експертизи у справі без розгляду.

10.09.2018 року представник відповідача в судове засідання не з'явився.

Відповідач у справі був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Відповідач своїм правом на надання відзиву не скористався, відзив на позов не надав.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.10.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євротранссервіс" (наймодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Магістраль - Транс" (наймач) укладено договір № 19654/10/14 найму (оренди) транспортного засобу (далі - договір), за умовами якого передбачено, що наймодавець передає, а наймач приймає в тимчасове платне користування (в найм/оренду) автомобіль: вантажний сідловий тягач - Е, MERCEDES-BENZ 1840, 2002 року випуску, білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, котрий має реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за наймодавцем у Центрі ДАІ 8009, 29.10.2014 року. Автомобіль, що передається в найм (оренду), належить наймодавцеві на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, виданого Центр ДАІ 8009, 29.10.2014.

Відповідно до п. 2.1. договору даний договір найму (оренди) укладається сторонами строком на 36 (тридцять шість) місяців з дати підписання даного договору сторонами. Сторони погоджуються з тим, що при користуванні наймачем автомобілем, переданим за цим договором, протягом одного місяця після закінчення строку договору найму (оренди) без заперечень з боку наймодавця договір є поновленим на строк, який був раніше встановлений у цьому правочині.

Згідно п. 4.1. договору підписання цього договору сторонами розцінюється як передання автомобіля.

Таким чином, передача автомобіля від наймодавця до наймача відбулась саме 29 жовтня 2014 року із строком користування автомобілем до 29 жовтня 2017 року.

Відповідно до копії додаткової угоди №1 від 03.10.2016 року до договору оренди (найму) транспортного засобу № 19654/10/14 від 29.10.2014 року, яка міститься в матеріалах справи, сторони дійшли згоди внести зміни в п. 2.1. договору, виклавши його в наступній редакції: « 2.1. цей договір найму (оренди) укладається сторонами строком на 120 (сто двадцять) місяців з дати підписання даного договору сторонами. Сторони погоджуються з тим, що при користуванні наймачем автомобілем, переданим за цим договором, протягом одного місяця після закінчення строку договору найму (оренди) без заперечень з боку наймодавця договір є поновленим на строк, який був раніше встановлений у цьому правочині.».

Оригіналу вищезазначеної додаткової угоди №1 від 03.10.2016 року до договору оренди (найму) транспортного засобу № 19654/10/14 від 29.10.2014 року на вимогу суду відповідачем надано не було.

За твердженням позивача, оригінал оскаржуваної додаткової угоди відсутній у позивача та позивач заперечує факт її укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У відповідності до абз. 1, 2, 3 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Тобто, при розгляді спору щодо визнання правочину недійсним, суд в першу чергу повинен встановити чи був такий правочин укладений.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 639 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За змістом ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивач заперечує факт укладення оспорюваної додаткової угоди, а відповідач не довів суду факт її існування (на вимогу суду оригіналу оспорюваної додаткової угоди суду не надав), суд приходить до висновку про недоведеність факту укладення між сторонами оспорюваної додаткової угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання оспорюваного договору недійсним.

За таких обставин, враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не порушено відповідачем, тому в позові про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 03.10.2016 року до договору оренди (найму) транспортного засобу № 19654/10/14 від 29.10.2014 року слід відмовити.

Судовий збір відповідно до вимог ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та у строк, які визначені розділом IV ГПК України.

Повне рішення складено 17.09.2018р.

Суддя С.О. Чебикіна