ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2018 р. Справа №914/706/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Гриців В.М.

Малех І.Б.

секретар судового засідання Шкребій А.В.

розглянувши апеляційну скаргу фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича, за вих.. № 278 від 18.06.2018 (вх. № ЛАГС 01-05/1935/18 від 26.06.2018)

на рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2018, суддя Крупник Р.В., повний текст складено 13.06.2018

у справі № 914/706/16

за позовом: фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича (надалі ФГ Бурки В.В.), с. Тартаків, Сокальський район, Львівська область

до відповідача: прокуратури Львівської області, м. Львів

про стягнення 500 000,00 грн. моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових осіб прокуратури Львівської області

за участю учасників справи:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Макогон І.Ю. - прокурор (довіреність № 05/2-1057вих.18 від 18.07.2018)

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016р. фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до прокуратури Львівської області про стягнення 500 000,00 грн. моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових осіб прокуратури Львівської області.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.06.2018 у справі № 914/706/16 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (протиправної поведінки зі сторони відповідача, наявності шкоди, причинового зв'язку між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу).

Не погоджуючись з даним рішенням, фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростували вимоги позивача, крім того відсутні будь-які рішення про визнання законними дій/бездіяльності посадових осіб прокуратури Львівської області щодо розгляду заяви про вчинення кримінального правопорушення.

Позивач участі уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, причини неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, в судовому засіданні прокурор проти доводів скаржника заперечив в усному порядку, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасника справи, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.05.2013 фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулося до прокуратури Львівської області з заявою від 30.04.2013 №207 про вчинений злочин в порядку ст.ст. 8, 40 Конституції України, відповідно до якої просило:

- вирішити питання про відкриття кримінального провадження за ст.ст. 364, 367, 375, 382 КК України відносно судді Сокальського районного суду Львівської області Адамович М.Я., який зловживаючи посадовим становищем, всупереч інтересів служби та в порушення ст.ст. 8, 40, 55, 124, п. 1-4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 236-2, 255, 351, 354 КПК України, п. 1, 6, 10 постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.1997 "Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина", ст.ст. 6, 13, 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, листа ВСУ вих. №1-5/45 від 25.01.2006, ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст.ст. 6, 10 ЗУ "Про статус суддів", ст.ст. 7, 19, 20 ЗУ "Про звернення громадян", шляхом порушення термінів розгляду скарги, невиконання вимог ухвали Апеляційного суду Львівської області від 15.06.2007 при розгляді скарги фермерського господарства, не надав відповіді на звернення фермерського господарства та виніс 28.12.2007 завідомо неправосудну постанову, в результаті чого порушив конституційні права ФГ Бурки В.В., гарантовані ст.ст. 3. 8, 13, 19, 22, 40, 41, 42, 55, 64, 68, 129 Конституції України та наніс позивачу шкоду на суму 4 573 205,00 грн. (а.с. 76-83).

Листом від 08.05.2013 №06/1-р прокуратура Львівської області заяву ФГ Бурки В.В. про вчинений злочин від 30.04.2013 №207 скерувала прокурору Сокальського району для організації розгляду відповідно до вимог чинного КПК України та повідомила про необхідність повідомлення заявника у встановленому законом порядку (а.с. 84).

Суд зазначає, що ні позивачем, ні відповідачем до матеріалів справи не долучено документів, які були прийняті прокуратурою Сокальського району за результатами розгляду заяви ФГ Бурки В.В. про вчинений злочин від 30.04.2013 №207. Також матеріали справи не містять доказів звернення позивача до суду зі скаргою на бездіяльність прокуратури Сокальського району у зв'язку з неодержанням відповіді за результатами розгляду його заяви чи скарги на дії прокуратури Сокальського району у зв'язку з відмовою у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Позивач стверджує, що начальник відділу діяльності слідчого управління прокуратури області на виконання вимог ч. 1 ст. 214 ГПК України зобов'язаний був зареєструвати заяву шляхом внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування, однак вказаних дій вчинено не було. Крім того, згідно положень ч. 7 ст. 214 КПК України тільки після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, прокурор має право передавати наявні в нього матеріали до прокуратури Сокальського району без відповідної реєстрації. В результаті таких дій/бездіяльності посадових осіб прокуратури при розгляді заяви, позивача було позбавлено гарантованих Конституцією України прав, спричинено страждання, які полягли у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань.

Відтак, звертаючись з даним позовом до суду, позивач вважає, що внаслідок порушення прокуратурою Львівської області вимог ст.ст. 55, 56, 214 КПК України та відмови в реєстрації заяви ФГ Бурки В.В. про вчинення кримінального правопорушення та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідачем були порушені конституційні права позивача, гарантовані ст.ст. 3, 6, 19, 22, 24, 40, 41, 62, 68 Конституції України, а тому з відповідача в судовому порядку підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 500 000,00 грн.

В свою чергу відповідач проти позову заперечив, обґрунтовуючи тим, що позивачем не надано доказів, зокрема, судового рішення про визнання неправомірними дій чи бездіяльності, відсутнє рішення прокуратури щодо розгляду заяви позивача; позивачем не вказано та не подано жодних доказів, які б являлися підставою для стягнення моральної шкоди, зокрема, наявності такої шкоди, протиправності діяння прокуратури при розгляді заяви позивача від 30.04.2013 №207 та наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням прокуратури та вини останньої в її заподіянні. Тобто, позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди. Відтак, відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верхового Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Аналізуючи зазначені положення закону, апеляційна інстанція виходить із того, що причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач позовні вимоги, зокрема, обґрунтовує тим, що посадовими особами прокуратури Львівської області при розгляді заяви ФГ Бурки В.В. про вчинений злочин за № 207 від 30.04.2013 було порушено норми КПК України, а саме не зареєстровано вказаної заяви шляхом внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та не розпочато розслідування, чим спричинили заявнику моральні страждання, які полягають у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань.

Частиною 1 ст. 214 КПК України (в редакції, яка діяла на момент одержання позивачем листа прокуратури про направлення заяви ФГ Бурки В.В. до прокуратури Сокальського району) унормовано, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов'язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України передбачено, що бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Частиною 1 статті 304 КПК України встановлено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Статтею 307 КПК України визначено, що за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов'язання припинити дію; 3) зобов'язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

Проте, колегією суддів встановлено відсутність доказів, зокрема, що позивач протягом 10 днів після одержання листа прокуратури Львівської області від 08.05.2013 №06/1-р. звертався до суду зі скаргою на рішення прокуратури Львівської області про направлення заяви ФГ Бурки В.В. до прокуратури Сокальського району, а також відсутні докази відповідного судового рішення про визнання неправомірними дій чи бездіяльності посадових осіб прокуратури Львівської області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Суд звертає увагу на те, що відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі наявності у діях правопорушника усіх елементів складу цивільного правопорушення у їх сукупності, а саме: неправомірної поведінки особи, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою та вини заподіювача шкоди.

Отже, судом встановлено відсутність у діях відповідача протиправної поведінки, як обов'язкового елементу цивільного правопорушення, яка в даному випадку та в силу приписів КПК України може бути підтверджена ухвалою слідчого судді (за результатами розгляду скарги) про скасування рішення прокурора або зобов'язання припинити дію, або зобов'язання вчинити певну дію.

Крім цього, звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про приниження його честі, гідності, ділової репутації або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, внаслідок дій відповідача. Більше того, зі змісту позовної заяви, зокрема, частини обґрунтування спричинення моральної шкоди вбачається, що дана позовна вимога, на думку суду, спрямована не на захист немайнових прав та інтересів позивача по справі як юридичної особи ФГ Бурки Віталія Володимировича, а безпосередньо її представника - фізичної особи громадянина Бурки Валерія Володимировича.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди, а саме відсутність шкоди, спричиненої позивачу, причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненою шкодою. Крім того, з огляду на відсутність належних доказів вини відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність протиправної поведінки відповідача, яка б могла пов'язуватись із наслідками, про які позивач зазначив у позовній заяві.

Відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог в зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Приписами п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

У п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що заявники, позивачі та інші категорії осіб, які згідно з статтями 3 і 5 Закону звільняються від сплати судового збору, підлягають такому звільненню також і в разі подання ними апеляційних та касаційних скарг, заяв про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами і заяв про перегляд судових рішень господарських судів Верховним Судом України.

Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 07.06.2018 у справі № 914/706/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки передбаченні ст.288 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді В.М. Гриців

І.Б. Малех