КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2018 р. Справа№ 910/15258/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

секретар судового засідання Шмиговська А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Фармак»

на рішення господарського суду міста Києва від 11.12.2017 р.

у справі №910/15258/17 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Фармак»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інновація Інвест Компані»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

1) Київська міська рада

2) Подільська районна в місті Києві державна адміністрація

про витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство «Фармак» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інновація Інвест Компані» про витребування з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Інновація Інвест Компані» будівлі, загальною площею 1789,3 кв. м, яка розташована в м. Києві по вулиці Фрунзе, 64А.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно рішення господарського суду міста Києва від 18.03.2009 р. у справі № 32/95, позивач є власником будівлі, що, вибула з його володіння поза його волею, внаслідок певних дій відповідних осіб, а тому будівля підлягає витребуванню від відповідача, оскільки вона була відчужена саме йому.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.12.2017 р. в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2018 р., рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено.

Постановою Верховного Суду від 08.08.2018 р. касаційну скаргу ТОВ «Інновація Інвест Компані» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2018 р. у справі №910/15258/17, скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував відповідних вимог законодавства та не перевірив, чи дійсно відповідачем було подане клопотання суду першої інстанції щодо спливу позовної давності та коли саме, у разі його наявності суду апеляційної інстанції належало визначити початок перебігу строку позовної давності, оскільки він має важливе значення для правильного вирішення спору, отже апеляційний суд припустився порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

15.08.2018 р. до Київського апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.08.2018 р. справу було призначено до розгляду у судовому засіданні.

Представники позивача в судовому засіданні повністю підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити. Вважають, що суд першої інстанції при винесенні рішення дійшов помилкового висновку про існування у позивача та відповідача рівносильних документів, в підтвердження свого права власності на майно. Також судом першої інстанції не застосовано при вирішенні спору ст.ст. 20, 21 Закону України «Про власність», які мали б бути застосовані при вирішенні даного спору. Позивачем долучені до матеріалів справи додаткові письмові пояснення.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін. Вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Відповідачем долучені до матеріалів справи письмові пояснення з урахуванням постанови Верховного Суду від 08.08.2018 р.

Представник Київської міської ради в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи 2 у судове засідання не з'явився. В матеріалах справи міститься клопотання Подільської районної місті Києві державної адміністрації про розгляд справи за відсутності її представника.

Представники сторін та третіх осіб були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Судова кореспонденція була направлена сторонам у справі та третім особам на адреси, що містяться в матеріалах справи та в апеляційній скарзі.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 273 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представника третьої особи 2, оскільки відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що ухвалами Київського апеляційного господарського суду по даній справі явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представника третьої особи 2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи 1, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є правонаступником Акціонерного товариства «Фірма Фармак», до статутного фонду якого, згідно наказу Фонду державного майна України «Про внесення змін та доповнень до засновницьких документів акціонерної фірми «Фармак» від 31.12.1992 р. № 590, передано у власність будівлю, загальною площею 1789,3 кв. м, яка розташована в м. Києві по вулиці Фрунзе, 64А, інвентарний номер 13445.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.03.2009 р. у справі № 32/95 визнано за Відкритим акціонерним товариством «Фармак» право власності на будівлю, яку позивач зареєстрував 29.12.2011 р. у встановленому законом порядку.

Рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 р. № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» затверджено перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади Подільського району міста Києва та будинків, які визнані непридатними для проживання, але не переведені у нежитловий фонд (мешканці відселені), до якого, серед іншого, пунктом 88 віднесено будинок по вул. Фрунзе, 64-А.

Відповідно до рішення Подільської районної у місті Києві ради від 27.11.2003 р. № 166 нежила будівля за адресою вул. Фрунзе, 64 літера А підлягала викупу Приватним підприємством «АВК - 2000».

Рішенням Подільської районної у місті Києві ради № 265 від 22.07.2004 р. змінено адресу переданої ПП «АВК-2000» будівлі на Фрунзе, 64 Ц, замість Фрунзе, 64 А.

Рішенням Київської міської ради від 21.04.2005 р. № 282/2857 «Про внесення змін до рішення Київради від 29.11.2001 р. № 51/1585 та до рішення Київради від 27.12.2001 р. № 208/1642 з питань формування комунальної власності міста Києва» у додатку 8 до рішення (таблиця 6, розділ «Будинки, які визнані непридатними для проживання, але не переведені в нежитловий фонд (мешканці відселені)») позиції 88 та 104 викладено в такій редакції: «пункт 88 нежилий будинок за адресою: вул. Фрунзе, 64 літера Ц».

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.12.2007 р. у справі № 2/394, визнано укладеним між Приватним підприємством «Ачи-Кале» та Відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва договір купівлі-продажу нерухомого майна по вул. Фрунзе 64, літера Ц, в м. Києві загальною площею 1893,4 кв. м у запропонованій Приватним підприємством «Ачи-Кале» редакції, що викладена в даному рішенні суду.

22.08.2008 р. між Приватним підприємством «Ачи-Кале» (продавець) та відповідачем укладено договір купівлі-продажу нежилої будівлі, згідно якого продавець відчужив на користь відповідача нежилу будівлю (літера Ц) в м. Києві по вул. Фрунзе, 64.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі існує спір про право, а вимога позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння не забезпечить ефективного відновлення прав сторін, оскільки вона повинна спиратися на встановлений титул, що є спірним на даний час.

Отже, будівля, яка розміщена за адресою: вул. Фрунзе, 64 А і будинок за адресою: вул. Фрунзе, 64 Ц є одним і тим самим об'єктом нерухомості, на який позивач набув право власності, а включення Подільською районною у місті Києві радою будівлі за адресою вул. Фрунзе, 64 Ц із площею 1893 кв. м до переліку об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації, не змінило право власності позивача на будівлю, а отже позивач є єдиним власником будівлі, яка знаходиться у відповідача.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності, визначеного у ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Захист права власності врегульовано Главою 29 ЦК України.

За приписами статті 388 ЦК України, власник може витребувати майно від добросовісного набувача у разі коли: воно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник також має право витребувати майно від добросовісного набувача в усіх випадках, коли він набув його безвідплатно.

Таким чином, ст. 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, але такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

Зазначені позивачем у позовній заяві підстави повинні підтверджувати право власності (інше суб'єктивне право титульного володільця) позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння).

На підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребуване майно останній повинен надати суду відповідні докази.

Отже, можливість витребування майна за віндикаційним позовом залежить від того, є набувач майна добросовісним чи недобросовісним та від того, чи придбане майно набувачем відплатно чи безвідплатно.

Набувач майна визнається добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що особа, яка відчужила йому майно, не мала на це права.

У свою чергу, набувач, який, придбаваючи майно, знав або міг знати, що особа, яка здійснила відчуження майна, не мала на це права, визнається недобросовісним набувачем, наприклад, особа придбала майно у особи, яка не мала права його відчужувати. У недобросовісного набувача майно може бути витребувано у будь-якому разі.

Можливість витребування майна від добросовісного набувача залежить від того, чи набуто ним майно відплатно або безвідплатно.

Якщо майно було придбане за відплатним договором добросовісним набувачем, можливість його витребування залежить від того, яким саме чином майно вибуло з володіння позивача: за його волею чи поза неї.

Позивач має право витребувати майно у будь-якого набувача, в тому числі добросовісного, що відплатно придбав його, якщо майно: було загублене власником або іншою особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, оскільки позивач є власником спірної будівлі, остання підлягає витребуванню з володіння відповідача.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду погодився з наведеними висновками апеляційного суду та зазначив, що оскільки згідно встановлених ним обставин вбачається, що належне позивачу майно вибуло з його володіння поза його волею, тобто право власності позивача є порушеним, а тому наявні підстави для витребування будівлі від відповідача, як добросовісного її набувача за відповідним договором.

В ході розгляду даної справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності (а.с. 201-202 т. 1).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписами ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання про поважність цих причин, тобто про наявність обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 р. у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», та від 22.10.1996 р. у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, а статтею 254 цього кодексу визначено, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб'єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (п.п. 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини від 20.12.2007 р. за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає з загального правила, ст. 74 ГПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів.

Слід зазначити, що рішенням господарського суду м. Києва справа від 10.12.2007 р. у справі № 2/394, задоволено позов Приватного підприємства «Ачи-Кале» до Відділу приватизації комунального майна Подільського району м. Києва, визнано укладеним між Приватним підприємством «Ачи-Кале» та Відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва договір купівлі-продажу нерухомого майна по вул. Фрунзе 64, літера Ц, в м. Києві загальною площею 1893,4 кв.м в запропонованій Приватним підприємством «Ачи-Кале» редакції.

Проте, колегія суддів критично оцінює посилання відповідача на те, що ПАТ «Фармак» могло довідатися про вибуття спірної будівлі з її володіння ще в 2008 р., оскільки згідно інформації наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень, рішення господарського суду м. Києва справа від 10.12.2007 р. у справі № 2/394 оприлюднено 23.01.2008 р., з огляду на те, що на час винесення оскаржуваного рішення спірна будівля мала різні адреси та площу.

Також колегія критично оцінює й посилання відповідача на те, що ПАТ «Фармак» могло довідатися про вибуття спірної будівлі з її володіння з ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.11.2012 р. у справі № 2а-11636/12/2670, якою залишено без розгляду позовну заяву ПАТ «Фармак» до Київської міської ради, треті особи Подільська районна у місті Києві рада в особі Комісії з припинення діяльності Подільської районної у місті Києві ради (ліквідаційна комісія), ТОВ «Інновація інвест компані», Приватне підприємство «Ачи-Кале» про визнання нечинними з моменту прийняття рішень Київської міської ради № 208/1642 від 27.12.2001 р. «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» в частині пункту 88 Додатку 8 таблиці 6 (Будинки, які визнані непридатними для проживання, але не переведені в нежитловий фонд (мешканці відселені) щодо включення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади Подільського району об'єкта нерухомості - будівлі 64 (літера А) по вулиці Фрунзе у місті Києві та № 282/2857 від 21.04.2005 р. «Про внесення змін до рішення Київради від 29.11.2001 р. № 151/1585 та до рішення Київради від 27.12.2001 р. № 208/1642 з питань формування комунальної власності міста Києва» в частині внесення змін до пункту 88 додатку 8 таблиці 6. Адже при розгляді вказаної справи предметом позову було питання щодо правомірності рішень, винесених суб'єктом владних повноважень.

Водночас доводи відповідача на те, що ПАТ «Фармак» могло довідатися про вибуття спірної будівлі з її володіння з постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.05.2013 р. у справі № 826/3370/13-а є достатньо обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Так в описовій частині постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.05.2013 р. у справі № 826/3370/13-а за позовом Публічного акціонерного товариства «Фармак» до Київської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Подільською районною у місті Києві ради в особі Комісії з припинення діяльності Подільської районної у місті Києві ради (ліквідаційна комісія), Товариства з обмеженою відповідальністю «Інновація інвест компані», Приватного підприємства «Ачи-Кале» про: визнання нечинним з моменту прийняття рішення Київської міської ради IX сесія XXIII скликання від 27.12.2001 р. № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» в частині п. 88 Додатку 8 таблиці 6 (Будинки, які визнані непридатними для проживання, але не переведені в нежитловий фонд (мешканці відселені) щодо включення до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади Подільського району об'єкта нерухомості - будівлі 64 (літера А) по вулиці Фрунзе у місті Києві та про визнання нечинним з моменту прийняття рішення Київської міської ради X сесії IV скликання від 21.04.2005 р. № 282/2857 «Про внесення змін до рішення Київради від 29.11.2001 р. № 151/1585 та до рішення Київради від 27.12.2001 р. № 208/1642 з питань формування комунальної власності міста Києва» в частині внесення змін до п. 88 додатку 8 таблиці 6, зазначено, що у судовому засіданні 29.04.2013 р. представник третьої особи - ТОВ «Інновація інвест компані» заперечив проти адміністративного позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, на спростування позовних вимог надав суду копії документів, які на думку третьої особи, підтверджують право власності останнього на спірну будівлю.

Також у вказаній постанові суд посилався на лист Київської міської державної адміністрації Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 16.05.2012 р. №19300 (И-2012), за змістом якого Бюро прийшло до висновку, що будинок за адресою вул. Фрунзе, 64-А та будинок по вул. Фрунзе, 64-Ц є однією і тією ж будівлею.

Тобто ПАТ «Фармак», як позивач у справі, знав (або передбачав) про можливе порушення його прав ще при розгляді вищенаведеної адміністративної справи у 2013 році, що доводить факт його обізнаності з вищезазначеними обставинами і, як наслідок, з можливим порушенням його прав. Тому необґрунтованими вбачаються доводи позивача про те, що він дізнався про порушення своїх прав лише у 2015 році, отримавши від ТОВ «Інновація інвест компані» позовну заяву про усунення перешкод у користуванні майном.

Доводи позивача щодо дотримання ним строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом спростовуються матеріалами справи.

Оскільки судом встановлено, що позивач довідався або міг довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила ще при розгляді Окружним адміністративним судом м. Києва справи № 826/3370/13-а у 2013 р., а з позовною заявою у справі, що розглядається, він звернувся у вересні 2017 р., ним пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Крім цього позивачем не надано належних та обґрунтованих доказів поважності причин пропуску строку позовної давності ані під час розгляду справи в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій, так само як і не було подано належних доказів на підтвердження наявності вказаних обставин.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Враховуючи встановлення судом обставин порушення прав позивача, але з огляду на те, що позовна давність спливла і про це зроблено заяву належним відповідачем у справі, апеляційний суд відмовляє у задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності, з огляду на відсутність поважних причин її пропущення позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги може скасувати судове рішення повність або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 277 ГПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги. Разом з цим рішення господарського суду міста Києва від 11.12.2017 р. підлягає зміні його мотивувальної частини з викладенням її в редакції даної постанови.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, п. 2 ч. 1 ст. 275, ч. 4 ст. 277, ст. 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фармак» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 11.12.2017 р. у справі №910/15258/17 змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення залишити без змін.

Справу №910/15258/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, що передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець

Повний текст постанови суду складено 11.09.2018 р.