КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2018 р. Справа№ 910/9064/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Зубець Л.П.

Кропивної Л.В.

секретар судового засідання Бойко Р.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК-Партнер»

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 20.07.2018

у справі № 910/9064/18 (суддя Джарти В.В.)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК-Партнер»

про забезпечення позову

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК-Партнер»

(далі - ТОВ «ДБК-Партнер»)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кімет-плюс»

(далі - ТОВ «Кімет-плюс»)

про повернення грошових коштів у розмірі 7 067 080,29 грн.

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2018 у справі № 910/9064/18 у задоволенні заяви ТОВ «ДБК-Партнер» про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на всіх наявних у ТОВ «Кімет-плюс» рахунках; майновий комплекс - кінотеатр «Кристал» загальною площею 68,4 кв.м, крім того: зал для глядачів площею 682,20 кв.м, сцена площею 149,80 кв.м, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Покотила Володимира, 6 та належить ТОВ «Кімет-плюс», - відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданою ухвалою, ТОВ «ДБК-Партнер» оскаржило її в апеляційному порядку, просило скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву позивача про забезпечення позову в сумі 7 067 080, 29 грн. шляхом накладення арешту на грошові кошти на всіх наявних у ТОВ «Кімет-плюс» рахунках, майновий комплекс - кінотеатр «Кристал» загальною площею 68, 4 кв.м., зал для глядачів площею 682, 20 кв.м., сцену площею 149, 80 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Покотила Володимира, 6, які належать ТОВ «Кімет-плюс». В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржувана ухвала постановлена за неповного дослідження доданих до заяви матеріалів, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, за існування реальної загрози продажу відповідачем вказаної нерухомості з метою уникнення відповідальності, настання якої можливе в зв'язку з вирішенням спору по даній справі, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим подальше виконання рішення суду. На переконання апелянта, також існує реальна можливість невиконання рішення через відсутність грошових коштів, на які може бути звернено стягнення, адже відповідачем здійснюються заходи по зняттю/переведенню грошових коштів зі своїх банківських рахунків із послідуючим їх закриттям. Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд не врахував, що предметом позову є стягнення з відповідача значної суми грошових коштів, відповідно, в силу об'єктивних обставин, існує ймовірність продажу ним єдиного наявного у нього майнового комплексу на користь третіх осіб. Підтвердженням намірів відповідача щодо реалізації цього майна, на думку апелянта, є лист останнього за вих. № 20/7/1 від 20.07.2018 про можливість підписання договору з новим інвестором, що призвело б до знищення вищезгаданого майна та перетворення його на будівельний майданчик з послідуючою побудовою нової споруди за цією адресою. Вказаний лист не було надано суду першої інстанції, адже отримано апелянтом після розгляду заяви про забезпечення позову тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив, в якому зазначив про безпідставність на необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін.

В судове засідання апеляційної інстанції 18.09.2018 з'явилися представники сторін, представник позивача надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній обставин, оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову в сумі 7 067 080, 29 грн. шляхом накладення арешту на грошові кошти на всіх наявних у ТОВ «Кімет-плюс» рахунках, майновий комплекс - кінотеатр «Кристал» загальною площею 68, 4 кв.м., зал для глядачів площею 682, 20 кв.м., сцену площею 149, 80 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Покотила Володимира, 6, які належать ТОВ «Кімет-плюс».

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржувану ухвалу як законну та обґрунтовану залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, ТОВ «ДБК-Партнер» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Кімет-плюс» про дострокове розірвання договору №11 від 24.03.2015 та повернення грошових коштів в розмірі 7 067 080,29 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором №11 від 24.03.2015 генерального підряду на капітальне будівництво.

Разом із позовною заявою, позивач подав суду заяву про забезпечення позову, в якій просив постановити ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на всіх наявних у ТОВ «Кімет-плюс» рахунках; майновий комплекс - кінотеатр «Кристал» загальною площею 68,4 кв.м, зал для глядачів площею 682,20 кв.м, сцену площею 149,80 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Покотила Володимира, буд.6 , що належить ТОВ «Кімет-плюс». Згадана заява мотивована існуванням реальної загроза продажу відповідачем вказаної нерухомості з метою уникнення відповідальності, настання якої можливе в зв'язку з вирішення спору по даній справі.

За приписами ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями ч. 1 ст. 137 ГПК України визначено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об'єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 140 ГПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи, не пізніше двох днів з дня її надходження. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

З аналізу згаданих положень закону вбачається, що заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду. Однак, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу забезпечення позову.

В ході вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника про необхідність вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника про забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім цього, при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Кожен на підставі ст. 6 Конвенції має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини визначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При цьому, в силу положень ч. 1 ст. 74 ГПК України обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення конкретного позову та на які така сторона посилається.

Обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, що мають значення для справи.

Належними згідно ст. 76 ГПК України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як встановлено матеріалами справи, звертаючись до суду з даною заявою, позивач вказував на існування реальної загрози продажу відповідачем єдиного наявного у нього майна (майнового комплексу - кінотеатру «Кристал» загальною площею 68,4 кв.м, залу для глядачів площею 682,20 кв.м, сцени площею 149,80 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Покотила Володимира, буд. 6.) з метою уникнення відповідальності, настання якої можливе в зв'язку із вирішенням спору по даній справі. За твердженнями заявника, відповідачем здійснюються заходи по зняттю/переведенню грошових коштів зі своїх банківських рахунків та закриття таких рахунків.

Враховуючи наведене, ТОВ «ДБК-Партнер» за наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу забезпечення позову, просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на згадане нерухоме майно та грошові кошти на рахунках, які належать ТОВ «Кімет-плюс».

Проте посилаючись на можливу реалізацію ТОВ «Кімет-плюс» єдиного наявного у нього вищезгаданого майна, зняття/переведення відповідачем грошових коштів зі своїх банківських рахунків та закриття таких рахунків, позивач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції з приводу наявності фактичних обставин, які свідчать про вчинення відповідачем дій, спрямованих на реалізацію майна чи підготовку до такої реалізації, зняття/переведення грошових коштів зі своїх банківських рахунків та закриття таких рахунків тощо. Вказані твердження є тільки припущенням заявника та не можуть бути достатнім свідченням можливості ускладнення виконання судового рішення у разі задоволення позову, не вказують на наявність достатніх підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Сам факт заявлення позивачем позову про стягнення з відповідача значної суми грошових коштів в розмірі 7 067 080,29 грн. також не свідчить про існування ймовірності вчинення ТОВ «Кімет-плюс» дій, направлених на утруднення або невиконання рішення суду у даній справі.

Посилання позивача в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування (надання відповідних доказів) не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Твердження апелянта про те, що підтвердженням намірів відповідача щодо реалізації згаданого майна є лист останнього за вих. № 20/7/1 від 20.07.2018 про можливість підписання договору з новим інвестором, що призвело б до знищення згаданого майна та перетворення його на будівельний майданчик з послідуючою побудовою нової споруди за вказаною адресою, не заслуговують на увагу, адже на момент звернення до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову та постановлення судом оскарженої ухвали згаданого листа не було в матеріалах справи.

Разом з цим, зі змісту вищезгаданого листа вбачається, що ТОВ «Кімет-плюс» підтверджено своє зобов'язання перед ТОВ «ДБК-Партнер» щодо повернення грошових коштів в розмірі 5 800 000, 00 грн. та виявлено бажання погодити умови повернення зазначеного розміру грошових коштів на протязі 6 місяців з моменту проведення новації зобов'язання та підписання договору з новим інвестором шляхом перерахування грошових коштів або передачі майнових прав на нерухоме майно у збудованій нерухомості, що свідчить про бажання відповідача в досудовому порядку врегулювати питання щодо повернення заявнику частини заявлених до стягнення грошових коштів та не може розцінюватись як вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання рішення суду у даній справі.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відсутність належних та допустимих доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову, відтак правомірно визнав заяву ТОВ «ДБК-Партнер» з цього приводу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Крім цього, приймаючи судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, місцевим судом взято до уваги, що вирішуючи питання про забезпечення позову, слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, тому судом мають бути враховуватись інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені в результаті застосування відповідних заходів, зокрема, відповідачів у справі.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правомірно застосовано приписи ст.ст. 136, 137 ГПК України, оскільки застосування на підставі ст. 137 ГПК України заходів можливо лише у разі, якщо невжиття заходів до забезпечення позову може у подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду, що в даному випадку матеріалами справи не підтверджується. Відповідно доводи апелянта (позивача) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

За таких обставин, ухвала місцевого суду є законною, обґрунтованою обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування ухвали суду апеляційний господарський суд не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні (ухвалі) висновків.

Керуючись ст. ст. 240, 255, 269-270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК-Партнер» залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.07.2018 у справі № 910/9064/18 - без змін.

Матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 20.07.2018 у справі № 910/9064/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.09.2018

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Л.П. Зубець

Л.В. Кропивна