ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року

м. Київ

Справа № 918/890/14

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.

За участю секретаря судового засідання Суворкіної Ю.І.

розглянувши касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 (головуючий суддя: Олексюк Г.Є., судді: Петухов М.Г., Гудак А.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державний реєстратор реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області Мішура В.В.,

про визнання відсутнім права на нерухоме майно та визнання недійсним свідоцтва про право власності, усунення перешкоди в користуванні майном в частині забезпечення перешкоджання використання майна за його, цільовим призначенням,

За участю представників:

позивача - Клим Л.В.

відповідача - Пилипенко А.Л., Порайко А.М.

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - не з'явився

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

13.06.2014 до Господарського суду Рівненської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Волинь-Цемент" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Дікергофф Цемент Україна") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державне територіально-галузеве об'єднання "Львівська залізниця" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця"), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державний реєстратор реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Мішура Вадим Васильович, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, про:

- визнання відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада" права власності на нерухоме майно: залізничні під'їзні колії, за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1;

- визнання недійсним Свідоцтва на право власності на нерухоме майно №8116108 від 17.08.2013 року про право власності на під'їзні залізничні колії, які знаходяться за адресою Рівненська область, Рівненський район, м. Здолбунів, вул.Шевченка, 1, видане державним реєстратором Здолбунівського районного управління юстиції для ТОВ "Лювада";

- усунення перешкоди в користуванні майном в частині забезпечення перешкоджання використання майна за його, цільовим призначенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач без належної правової підстави набув право власності на під'їзні залізничні колії довжиною 2,1 км за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1, власником яких є позивач.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.01.2018 (головуючий суддя: Марач В.В., судді: Войтюк В.Р., Політика Н.А.) позов задоволено частково: визнано відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада" (35705, м. Здолбунів, Рівненська обл., вул. Незалежності, буд, 42. і.к. 38305990) права власності на нерухоме майно: залізничні під'їзні колії, за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1, довжиною 2,1 км, початок яких знаходиться на земельній ділянці площею 1,9490 га від точки Б до точки В, позначених на плані меж земельної ділянки; визнано недійсним Свідоцтво на право власності на нерухоме майно №8116108 від 17.08.2013 року про право власності на під'їзні залізничні колії, які знаходяться за адресою Рівненська область, Рівненський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1, видане державним реєстратором Здолбунівського районного управління юстиції для ТОВ "Лювада"; в решті позову відмовлено в задоволенні.

Рішення мотивовано тим, що правочин щодо передачі під'їзних залізничних колій Товариством з обмеженою відповідальністю "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада" є таким, що вчинений особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності. Крім того, враховуючи відсутність державної реєстрації права власності у ТОВ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" на під'їзні залізничні колії довжиною 2,1 км за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка,1, суд дійшов висновку, що останнє не набуло право власності на вказане майно, а тому не мало право розпоряджатися ним та відчужувати його шляхом передачі до статутного капіталу ТОВ "Лювада". Оскільки спірний акт прийому-передачі не порушує прав позивача в частині передачі іншого зазначеного в даному акті майна, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову в цій частині та визнання відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада" права власності на нерухоме майно: залізничні під'їзні колії, за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1, довжиною 2,1 км, початок яких знаходиться на земельній ділянці площею 1,9490 га від точки Б до точки В позначених на плані меж земельної ділянки. Враховуючи відсутність у ТОВ "Лювада" права власності на нерухоме майно: під'їзні залізничні колії, які знаходяться за адресою Рівненська область, Рівненський район, м. Здолбунів, вул.Шевченка, 1, суд першої інстанції вважає видачу свідоцтва про права власності на зазначене майно таким, що носить похідний характер та має наслідком порушення права позивача, а відтак підлягає визнанню недійсним. Вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні майном в частині забезпечення перешкоджання використання майна - залізничні під'їзні колії, за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1 за його, цільовим призначенням суд вважає заявленими позивачем передчасно, так як до постановлення рішення у даній справі та у справі №918/1377/16 кожна сторона вважала себе законним власником зазначеного майна і мала на нього відповідні документи, і ні судом, ні іншими компетентними державними органами вказані документи не визнавалися недійсними та не скасовувалися, а отже жодна із сторін не мала права стверджувати, що інша сторона чинить перешкоди у користуванні зазначеним майном. Відтак у задоволенні вимог Публічного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" про усунення перешкод в користуванні майном в частині забезпечення перешкоджання використання майна суд першої інстанції відмовив.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 рішення Господарського суду Рівненської області від 16.01.2018 року у справі № 918/890/14 скасовано в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" про визнання відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада" (ідентифікаційний код 38305990; місцезнаходження: 35705, Рівненська область, місто Здолбунів, вулиця Незалежності, 42) права власності на нерухоме майно: залізничні під'їзні колії за адресою: Рівненська обл. Здолбунівський р-н, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1, довжиною 2,1 км, початок яких знаходиться на земельній ділянці площею 1,9490 га від точки Б до точки В, позначених на плані меж земельної ділянки, та про визнання недійсним Свідоцтва на право власності на нерухоме майно № 8116108 від 17.08.2013 року про право власності на під'їзні залізничні колії, які знаходяться за адресою: Рівненська обл., Здолбунівський р-н, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1, видане державним реєстратором Здолбунівського районного управління юстиції для ТОВ "Лювада" та в частині стягнення судового збору в розмірі 2436 грн.00 коп. Прийнято в цій частині нове рішення, яким в позові відмовлено. В іншій частині рішення Господарського суду Рівненської області від 16.01.2018 року у справі № 918/890/14 залишено без змін.

Судове рішення мотивовано тим, що вимога позивача про визнання відсутнім у ТОВ "Лювада" права власності на під'їзні залізничні колії спрямована на встановлення юридичного факту, що відповідач не набув право власності на під'їзні залізничні колії за актом приймання-передачі, що було заявлене для державної реєстрації відповідачем, а не на поновлення порушених прав позивача. На думку суду апеляційної інстанції, факт відсутності у відповідача права власності на під'їзні залізничні колії міг би бути встановлений у межах спору про право власності на колії, а заявлена Позивачем вимога про визнання відсутнім у Відповідача права власності виходить за межі повноважень господарських судів. Також з огляду на встановлені постановою апеляційного господарського суду у справі № 918/1377/16 обставини та враховуючи той факт, що питання про державну реєстрацію права власності на дату ухвалення оскаржуваного рішення було чинним та не було скасовано у встановленому Законом № 1952-IV порядку, а відомості з Державного реєстру прав про право власності ТОВ "Лювада" на під'їзні залізничні колії були належним доказом набуття Відповідачем права власності у встановленому законом порядку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва на право власності на нерухоме майно №8116108 від 17.08.2013 року про право власності на під'їзні залізничні колії, які знаходяться за адресою Рівненська область, Рівненський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1, видане державним реєстратором Здолбунівського районного управління юстиції для ТОВ "Лювада". Разом з тим, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні частини позовних вимог, що стосується усунення перешкод в користуванні майном в частині забезпечення перешкоджання використання майна - залізничні під'їзні колії, за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1 за його, цільовим призначенням, як таких, що заявлені позивачем передчасно.

09.07.2018 (згідно з поштовим штемпелем на конверті) Приватне акціонерне товариство "Дікергофф Цемент Україна" звернулося до Касаційного господарського суду з касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 у справі № 918/890/14.

До касаційної скарги додано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 09.07.2018 на підтвердження найменування Приватного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна".

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2018 року у справі № 918/890/14 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

12.07.2018 суд постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою та призначення її до розгляду на 08.08.2018, повідомив учасників справи про дату, час і місце розгляду скарги, визначив строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи до Касаційного господарського суду до 01.08.2018.

Одночасно даною ухвалою за клопотанням скаржника зупинено дію постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 у справі № 918/890/14 до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу Приватне акціонерне товариство "Дікергофф Цемент Україна" (скаржник, позивач) зазначає, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник не погоджується з висновком апеляційного господарського суду, що позивач обрав, а місцевий господарський суд застосував невірний спосіб захисту не у відповідності із критеріями, визначеними ст.5 ГПК України, оскільки ст. 147 ГПК України визначає гарантії та захист майнових прав суб'єктів господарювання.

Позивач вважає, що суд, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада" права власності на нерухоме майно: залізничні під'їзні колії за адресою: Рівненська обл., Здолбунівський р-н, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1, довжиною 2,1 км, початок яких знаходиться на земельній ділянці площею 1,9490 га від точки Б до точки В, позначених на плані меж земельної ділянки, неправильно застосував норми матеріального права, що виявилось шляхом застосування закону, який не поширюється на ці правовідносини (статті 15-16 ЦК України), а також у тому, що не застосовано статті 20, 147 ГК України, як закон, що підлягає застосуванню.

На думку скаржника є помилковим висновок апеляційного суду, що правочином у розумінні ст. 202 ЦК України є рішення загальних зборів учасників ТОВ "Лювада" від 10.07.2012 про формування статутного капіталу ТОВ "Лювада" за рахунок грошових та майнових внесків засновників, оформлені протоколом №1, оскільки це рішення не призводить безпосередньо до будь-якого правового результату до моменту його реалізації, тобто до здійснення правочину, оформленого актом приймання-передачі майна від 10.07.2012. Для позивача рішення ТОВ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій", засновника ТОВ "Лювада", не тягне правових наслідків, відтак позивач не може здійснити захист свого порушеного права шляхом оскарження цього рішення. Разом з тим, оформлення актом приймання-передачі майна засновників ТОВ "Лювада" до статутного капіталу даного товариства від 10.07.2012 дій засновників, спрямованих на припинення ТОВ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" прав і обов'язків власників такого майна і набуття їх відповідачем, підпадає під ознаки правочину, адже являє собою більш широке поняття, ніж власне фіксація виконання будь-якого правочину відповідним актом. При цьому, скаржник посилається на правову позицію, викладену в постанові Вищого господарського суду від 13.09.2012 у справі №5019/556/12.

Позивач також зазначає, що суд апеляційної інстанції у справі №918/890/14, приймаючи за основу постанову у справі №918/1377/16, не звернув увагу, що у змісті зазначеної постанови є протиріччя про характеристику колій. Суд апеляційної інстанції у справі № 918/1377/16 в одному випадку обґрунтовує позицію, що під'їзні залізничні колії є різними, в іншому приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що колії є різними.

Також скаржник вказує, що у справі №918/890/14 була призначена комплексна земельно-транспортна експертиза, яка доручена Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз, висновкам якої суд апеляційної інстанції не надав значення в оскаржуваній постанові, зокрема тому, що технічний паспорт відповідача оформлений лише у 2015 році не дозволяє ідентифікувати колії, що неможливо встановити протяжність колій через руйнування, відсутність доступу.

Позивач не погоджується з висновками апеляційного господарського суду про те, що наявними документами підтверджується правомірність переходу прав на колію до ТОВ "Лювада" і набуття у власність, які зроблені на підставі висновків суду у справі № 918/1377/16, та які спростовуються відсутністю ряду документів (доказів), зокрема, документів про передачу Організацією орендарів членів трудового колективу Здолбунівського ЗБК залізничних колій довжиною 2,1 км до АВКТВТ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій", договору купівлі-продажу під'їзних залізничних колій довжиною 2,1 км між АВКТВТ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" та ТОВ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій". При цьому, скаржник посилається на пояснення ТОВ "Лювада", надані у справі №910/7153/16.

Приватне акціонерне товариство "Дікергофф Цемент Україна" вважає, що відчуження нерухомого майна - під'їзних залізничних колій довжиною 2,1 км за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1, від ТОВ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" до ТОВ "Лювада" шляхом внеску до статутного капіталу є незаконним, оскільки відповідно до ч.6 ст.33 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції на момент вчинення правочину) укладення правочинів можливе лише щодо нерухомого майна, що зареєстроване.

Крім того, на думку скаржника, видача свідоцтва на право власності ТОВ "Лювада" на залізничні під'їзні колії порушує вимоги ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Позивач також зазначає, що перехід права власності на колії та окремо колії, як об'єкт права власності кожної із сторін та доводи сторін щодо обґрунтування права власності були предметом розгляду у господарському спорі у справі №910/7153/16, проте апеляційним судом не враховано постанову Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №910/7153/16.

Разом з тим, скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, долучивши до матеріалів справи надану представником апелянта постанову у справі №918/1377/16 від 17.05.2018, якою рішення Господарського суду Рівненської області від 07.12.2017 у справі №918/1377/16 скасовано, зазначивши, що дана постанова долучається до матеріалів справи і оцінюється за правилами ст. 75 ГПК України, оскільки в обох справах беруть участь одні і таж сторони і стосуються вони одного і того ж об'єкта (під'їзних залізничних колій), з приводу яких виник спір у даній справі. При цьому, позивач вказує, що в постановах Рівненського апеляційного господарського суду у справі №918/890/14 від 29.03.2017 та від 07.11.2017 викладена позиція щодо суб'єктного складу, підстав позову та обставин спору у справах №918/1377/16 та №918/890/14.

Крім того, скаржник зазначає, що постанова Рівненського апеляційного господарського суду у справі №918/1377/16 від 17.05.2018, яка є преюдиційною у справі №918/890/14, не була предметом дослідження у судових засіданнях по справі і під час розгляду справи №918/890/14, що підтверджується звукозаписом судових засідань у даній справі.

З урахуванням зазначеного у касаційній скарзі Приватне акціонерне товариство "Дікергофф Цемент Україна" просить скасувати постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 у справі № 918/890/14 повністю, рішення Господарського суду Рівненської області від 16.01.2018 залишити в силі.

Від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

У судовому засіданні 08.08.2018 відповідачем подано додаткові письмові пояснення та клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості іншим учасникам справи ознайомитись з поданими письмовими поясненнями відповідача.

Ухвалою суду від 08.08.2018 розгляд касаційної скарги відкладено та призначено на 11.09.2018, про що повідомлено учасників справи, які не прибули.

У судове засідання 11.09.2018 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися, хоча треті особи про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Представник позивача підтримав касаційну скаргу.

Представники відповідача виклали заперечення проти касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явилися в судове засідання, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/ недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, станом на 1994 рік на території м.Здолбунова за адресою: Рівненська область, м.Здолбунів, вул. Шевченка, 1, знаходилися два державні підприємства:

- Здолбунівський цементно-шиферний комбінат (Здолбунівський ЦШК), правонаступником якого є ПАТ "Діккегрофф Цемент Україна", відповідно до свідоцтва від 13.12.1994 про державну реєстрацію Здолбунівського АТВТ по виробництву цементу і шиферу "Волинь";

- Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій (Здолбунівський ЗБК), частина майна якого належить ТОВ "Лювада", що підтверджується матеріалами приватизації.

ПАТ "Діккергофф Цемент Україна" є правонаступником ПАТ "Волинь-Цемент", яке є правонаступником Здолбунівського відкритого акціонерного товариства "Волинь-Цемент" (зміна типу на ПАТ відбулося у відповідності до Перехідних положень Закону України "Про акціонерні товариства" від 17.09.2008р. № 514-VI), яке є правонаступником Здолбунівського акціонерного товариства відкритого типу по виробництву цементу і шиферу "Волинь", що засноване відповідно до рішення концерну "Укрцемент" від 19.11.1994р. шляхом перетворення ДП "Здолбунівського цементно-шиферного комбінату" у Здолбунівське акціонерне товариство відкритого типу по виробництву цементу і шиферу "Волинь" в процесі корпоратизації на підставі Указу Президента України № 210/93 від 15 червня 1993 року "Про корпоратизацію підприємств".

01 вересня 1990 року Постановою Ради міністрів Української PCP № 238 було створено Український державний концерн по виробництву цементу і азбестоцементних виробів (Укрцемент), до складу якого увійшов Здолбунівський цементно-шиферний комбінат імені 50-річчя СРСР.

На підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 717 від 08 вересня 1993 року "Про затвердження Методики оцінки вартості об'єктів приватизації" 01.11.1994р. було проведено оцінку вартості об'єкта приватизації - Здолбунівського цементно-шиферного комбінату.

У відповідності з пунктами 10, 11 Постанови КМУ № 717 від 08 вересня 1993 року, до переліку майна об'єкта приватизації включалися основні засоби, в тому числі споруди, транспортні засоби та інше майно державного підприємства.

В матеріалах справи наявна відомість розрахунку вартості будівель, споруд і передавальних пристроїв Здолбунівського ЦШК станом на 01.11.1994 року, згідно якої останній був власником споруд, будівель, іншого майна, в тому числі і залізничних колій (т.1, а.с.50-58).

Крім того, ТОВ "Лювада" створено на підставі рішення учасників від 10.07.2012 року.

Відповідно до Статуту ТОВ "Лювада" (затвердженого станом на 2012 рік), учасниками товариства визначено - ОСОБА_9 (частка в статутному капіталі 71,43% - 250 000,00 грн.) та ТОВ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" (частка в статутному капіталі 28,57% - 100 000,00 грн.).

Відповідно до п. 3.3. Статуту товариства, статутний капітал формується за рахунок майнових та грошових внесків засновників, зокрема, грошових коштів ОСОБА_9 та майнового внеску ТОВ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" (згідно визначеного переліку, в т.ч. залізничні під'їзні колії довжиною 2.1 км) (т.1,а.с.160-167).

Попередньо, з 01.04.1989 року усе майно Здолбунівського ЗБК було передано в оренду трудовому колективу Здолбунівського ЗБК в особі Організації орендарів Орендного підприємства "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" (по тексту - ОП "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій").

У 1994 році у процесі приватизації ОП "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" був створений АВКТВТ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" у порядку, передбаченому Декретом Кабінету Міністрів України від 20.05.1993 року № 57-93 "Про приватизацію цілісних майнових комплексів державних підприємств та їхніх структурних підрозділів, зданих в оренду".

Цілісний майновий комплекс "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" був викуплений організацією орендарів ОП "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" та переданий до статутного капіталу АВКТВТ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" відповідно до пункту 4 вказаного Декрету, що підтверджується матеріалами на приватизацію ОП "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" 1994 року та витягом з статуту АВКТВТ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" (т.1,а.с.153).

17 серпня 2013 року державний реєстратор Реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області видав товариству з обмеженою відповідальністю "Лювада" Свідоцтво №8116108 про право власності на залізничні під'їзді колії довжиною 2,1 км за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1 та прийняв рішення (індексний номер 5086450) про реєстрацію права власності ТзОВ "Лювада" на залізничні під'їзді колії довжиною 2,1 км за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1, зазначивши, що підставою виникнення права власності є вищезазначене Свідоцтво.

Суд першої інстанції на підставі власної оцінки доказів дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується право володіння та користування під'їзними залізничними коліями правопопередниками позивача - Здолбунівським АТВТ по виробництву цементу і шиферу "Волинь" та Здолбунівським цементно-шиферним комбінатом та частково задовольнив позов.

При цьому, місцевий господарський суд дійшов висновку, що обрані позивачем способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме визнання відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада" права власності на нерухоме майно: залізничні під'їзні колії, за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1 та визнання недійсним Свідоцтва на право власності на нерухоме майно №8116108 від 17.08.2013 року про право власності на під'їзні залізничні колії, які знаходяться за адресою Рівненська область, Рівненський район, м. Здолбунів, вул.Шевченка, 1, видане державним реєстратором Здолбунівського районного управління юстиції для ТОВ "Лювада", являються найбільш ефективними і не суперечать чинному законодавству.

Крім цього, суд звернув увагу на те, що право власності позивача на зазначене ним нерухоме майно буде захищено лише в разі визнання відсутнім такого права у відповідача та визнання недійсним свідоцтва про право власності відповідача на нього, оскільки наслідком саме таких дій буде поновлення права власності позивача на частину під'їзних колій (колія № 52 (з'єднувальна) від стрілки 2 до стрілки 4, колія № 6 (навантажувальна) від стрілки 14 до стрілки 2, колія № 13 (розвантажувальна) від стрілки 2 до воріт ТОВ "Лювада", колія № 11 (деповська) від стрілки 6 до воріт ТОВ "Лювада", колія № 12 (розвантажувальна) від стрілки 8 до воріт ТОВ "Лювада", яке в свою чергу було набуто позивачем в процесі корпоратизації Здолбунівського цементно-шиферного комбінату.

Суд першої інстанції зазначив, що безпідставними є твердження відповідача про те, що позивачем неправомірно обрано способи захисту, які не передбачені законом, і що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, зокрема на під'їзні залізничні колії, не може бути визнано недійсним в судовому порядку .

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд виходив з такого.

Щодо позовної вимоги про визнання відсутнім у Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада" права власності на нерухоме майно: залізничні під'їзні колії, за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м.Здолбунів, вул. Шевченка, 1, колегія суддів відзначила, що обраний позивачем та застосований судом першої інстанції спосіб захисту його прав не відповідає наведеним критеріям,визначеним ст.5 ГПК України .

Колегія суддів дійшла до висновку, що вимога позивача про визнання відсутнім у ТзОВ "Лювада" права власності на під'їзні залізничні колії спрямована на встановлення юридичного факту, що відповідач (Апелянт) не набув право власності на під'їзні залізничні колії за Актом приймання-передачі, що було заявлене для державної реєстрації відповідачем, а не на поновлення порушених прав позивача.

Вимога щодо встановлення або спростування певного факту не може бути самостійним предметом розгляду в межах господарського судочинства, оскільки відповідно до положень частини 1 статті 2, статті 20 ГПК Украйни до повноважень господарського суду не належать повноваження щодо встановлення фактів, які мають юридичне значення.

Юридичні факти можуть встановлюватися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне як елемент оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості позовних вимог.

На думку суду апеляційної інстанції, факт відсутності у відповідача права власності на під'їзні залізничні колії міг би бути встановлений у межах спору про право власності на колії, а заявлена Позивачем вимога про визнання відсутнім у Відповідача права власності виходить за межі повноважень господарських судів.

Суд апеляційної інстанції вказав, що представником апелянта до Рівненського апеляційного господарського суду подана постанова у справі № 918/1377/16 від 17 травня 2018 року, якою рішення Господарського суду Рівненської області від 07.12.2017 р. у справі № 918/1377/16 скасовано. Прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" до товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада", Державного реєстратора реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_9 про визнання недійсним правочину та скасування рішення про державну реєстрацію права власності

Дана постанова долучається до матеріалів справи і оцінюється за правилами ст. 75 ГПК України, оскільки в обох справах беруть участь одні і ті ж сторони і стосуються вони одного і того ж об'єкта ( під'їзних залізничних колій), з приводу яких виник спір у даній справі.

Зокрема, у вказаній постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 17.05.2018 року у справі № 918/1377/16 встановлено, що акт прийому-передачі від 10.07.2012 року не можна визнати правочином, оскільки останній є лише документом, що засвідчує факт передачі майна на виконання рішення загальних зборів учасників.

Тобто, акт прийому-передачі не являється самостійною правовою підставою для переходу права власності на нерухоме майно, оскільки безпосередньо не є правочином (угодою) в розумінні Цивільного кодексу України і він не може бути визнаний недійсним на підставі норм ЦК України, які визначають підстави та порядок визнання угод (правочинів) недійсними. В даному випадку документом, що породжує права та обов'язки є рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" від 10.07.2012 року (оформлені протоколом № 1), оскільки зміст останніх свідчить про волевиявлення уповноваженого органу юридичної особи виступити засновником ТОВ "Лювада" та передати майно в статутний капітал останнього, що свідчить про вчинення дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Таким чином, акт приймання-передачі майна до статутного капіталу в даному випадку є лише доказом у справі, який підтверджує факт виконання рішення зборів учасників товариства, а тому не може сам по собі порушувати права позивача.

Оскільки визнання недійсними доказів не відноситься до способів захисту прав і законних інтересів судом, визначених у ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, колегія суддів відмовила у задоволенні позовних вимог при розгляді справи № 918/1377/16.

З огляду на зазначене, Рівненський апеляційний господарський суд вказав, що висновки суду першої інстанції в цій частині позовних вимог (щодо визнання відсутнім у ТзОВ "Лювада" права власності на під'їзні залізничні колії) є помилковими і такими, що суперечать дійсним обставинам справи, а відповідно не підлягають до задоволення.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва на право власності на нерухоме майно №8116108 від 17.08.2013 року на під'їзні залізничні колії, які знаходяться за адресою Рівненська область, Рівненський район, м. Здолбунів, вул.Шевченка, 1, видане державним реєстратором Здолбунівського районного управління юстиції для ТОВ "Лювада", колегія суддів апеляційного суду зазначила наступне.

Як свідчать матеріали справи та вимоги законодавства України, яке діяло на момент державної реєстрації права власності на під'їзні залізничні колії за ТОВ "Лювада", право власності на залізничні під'їзні колії підлягало державній реєстрації.

Суд апеляційної інстанції вказав, що чинним законодавством України не передбачено повноваження суду визнавати відсутнім право власності на нерухоме майно, державну реєстрацію якого проведено у встановленому законом порядку. На дату ухвалення оскаржуваного судового акту рішення про державну реєстрацію було чинним та не скасованим.

Вимоги про скасування рішення державного реєстратора реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції від 17.08.2013 року про реєстрацію права власності за ТОВ "Лювада" на залізничні під'їзні колії довжиною 2,1 км за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м.Здолбунів, вул. Шевченка, 1, були предметом розгляду у справі № 918/1377/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" до товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада", Державного реєстратора реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_9 про визнання недійсним правочину та скасування рішення про державну реєстрацію права власності

Переглядаючи дану справу в апеляційному порядку та відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, Рівненський апеляційний господарський суд у постанові № 918/1377/16 від 17 травня 2018 року встановив, що як до, так і на момент корпоратизації Здолбунівського ЦШК власником під'їзних залізничних колій, у тому числі їх частини, з приводу якої виник спір у цій справі, було АВКТВТ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій", що спростовує твердження позивача про набуття його право попередниками права власності на частину під'їзних залізничних колій у 1994 році.

Крім того, апеляційний господарський суд у постанові № 918/1377/16 вказав, що: "Правовстановлюючі документи, за якими з 1994 року під'їзні залізничні колії перебували у власності АВКТВТ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій", ТОВ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" до моменту передачі до статутного капіталу ТОВ "Лювада" є чинними і ніким не скасовані, зокрема наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України від 31.03.1994 року № 203 "Про затвердження плану приватизації та укладення договору купівлі-продажу Здолбунівського заводу залізобетонних конструкцій", Договір купівлі-продажу державного майна ОП "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" від 31.03.1994 року, свідоцтво про власність № 81 від 30.06.1994 року, видане у результаті приватизації ОП "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій", договір купівлі-продажу між АВКТВТ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій" і ТОВ "Здолбунівський завод залізобетонних конструкцій".

Відповідно вказані правовстановлюючі документи підтверджують, що ПАТ "Діккергофф Цемент Україна" та його право попередники Здолбунівське АТВТВЦШ "Волинь" і ПАТ "Волинь-Цемент" ніколи не володіли спірними під'їзними залізничними коліями, що виключає підстави для задоволення вимог позивача".

З огляду на вищезазначене, а також враховуючи той факт, що питання про державну реєстрацію права власності на дату ухвалення оскаржуваного рішення було чинним та не було скасовано у встановленому Законом № 1952-IV порядку, а відомості з Державного реєстру прав про право власності ТОВ "Лювада" на під"їзні залізничні колії були належним доказом набуття Відповідачем права власності у встановленому законом порядку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним Свідоцтва на право власності на нерухоме майно №8116108 від 17.08.2013 року про право власності на під'їзні залізничні колії, які знаходяться за адресою Рівненська область, Рівненський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1, видане державним реєстратором Здолбунівського районного управління юстиції для ТОВ "Лювада".

В свою чергу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні частини позовних вимог, що стосується усунення перешкод в користуванні майном в частині забезпечення перешкоджання використання майна - залізничні під'їзні колії, за адресою: Рівненська область, Здолбунівський район, м. Здолбунів, вул. Шевченка, 1 за його, цільовим призначенням, як таких, що заявлені позивачем передчасно.

Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечення на неї колегія суддів касаційного суду відмічає наступне.

Відповідно до ст.12 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом до суду, господарським судам підвідомчі справи саме у господарських спорах, а не про визнання юридичних фактів.

Разом з тим, у постанові від 01 лютого 2018 року по справі № 910/11352/17 Верховний Суд погодився з наступним правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 року по справі №6-18цс11.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 Цивільного кодексу України.

За змістом п.1 ч.2, ч.3 цієї статті одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч.2- 5 ст. 13 цього Кодексу.

Крім того, судом не враховано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Колегія суддів Верховного Суду погодилася з вищевказаним висновком Верховного Суду України, і дійшла висновку, що, якщо одна сторона договору вважає цей договір припиненим, а отже і припиненими її зобов'язання за даним договором, проте, друга сторона договору не погоджується з припиненням такого договору та зобов'язань першої сторони за ним, і на думку першої сторони таке невизнання порушує її права або охоронювані законом інтереси, то перша сторона договору може звернутися з позовом про визнання такого договору припиненим.

Враховуючи, що як свідчать встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, що переглядається в даному випадку, та позиція відповідача стосовно касаційної скарги позивача, відповідач прямо і послідовно заперечує відсутність у нього права власності на спірні під'їзні колії, вважаючи саме себе їх власником, колегія суддів касаційного суду доходить висновку про обґрунтованість доводів суду першої інстанції, що обрані позивачем способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме визнання відсутнім у ТОВ "Лювада" права власності на спірне нерухоме майно та визнання недійсним Свідоцтва на право власності на нерухоме майно являються найбільш ефективними і не суперечать чинному законодавству, та необґрунтованість доводів апеляційного суду в цій частині, а тому дані доводи апеляційного суду не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції правильно вказав про необхідність врахування на підставі ст.75 ГПК України преюдиційних висновків, викладених в чинній на момент прийняття оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 17 травня 2018 року у справі №918/1377/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лювада", Державного реєстратора реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_9 про визнання недійсним правочину та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, оскільки в обох справах беруть участь одні і ті ж сторони і стосуються вони одного і того ж об'єкта (під'їзних залізничних колій), з приводу яких виник спір у даній справі, що переглядається, з наступних підстав.

Згідно з ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України в редакції станом на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції:

"Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом."

Відповідно до п.41 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86 му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов'язкових елементів поняття "верховенство права" є юридична визначеність.

Згідно з п.п.44, 46, 50 даної Доповіді:

"44. Принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов'язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.

46. Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія [юридичних норм] також суперечить принципові юридичної визначеності, принаймні у кримінальному праві (ст. 7 ЄКПЛ), позаяк суб'єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки; але це також стосується і цивільного та адміністративного права - тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси [особи]. На додаток, юридична визначеність вимагає дотримання принципу res judicata. Остаточні рішення судів національної системи не повинні бути предметом оскарження. Юридична визначеність також вимагає, щоб остаточні рішення судів були виконані. У приватних спорах виконання остаточних судових рішень може потребувати допомоги з боку державних органів, аби уникнути будь-якого ризику «приватного правосуддя», що є несумісним з верховенством права. Системи, де існує можливість скасовувати остаточні рішення, не базуючись при цьому на безспірних підставах публічного інтересу, та які допускають невизначеність у часі, несумісні з принципом юридичної визначеності.

50. Існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики."

Відповідно до п.72 рішення Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява N 48553/99) зазначено:

"Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції ( 995_004 ), яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів."

Посилання, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду, міститься і у справах Європейського суду з прав людини "Брумареску проти Румунії", "Салов проти України" та інші.

Таким чином, зі змісту вищевказаної ч.4 ст.75 ГПК України можна зробити висновок, що однією з цілей цієї норми законодавець визначив, в тому числі, і уникнення можливості різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.

На підставі викладеного, колегія суддів касаційного суду доходить висновку, що необґрунтованість доводів апеляційного суду в частині невірності обраних позивачем способів захисту цивільних прав та інтересів не спростовує правильності врахування на підставі ст.75 ГПК України преюдиційних висновків, викладених в чинній на момент прийняття оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 17 травня 2018 року у справі №918/1377/16.

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 11.09.2018 по вищевказаній справі №918/1377/16 зазначену постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17 травня 2018 року скасовано, рішення Господарського суду Рівненської області від 07.12.2017 р. залишено в силі.

Проте, ст.ст.308-313 ГПК України не передбачено такої підстави для скасування судового рішення, що переглядається в касаційному порядку, як скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Поряд з цим, п.3 ч.2 ст.320 ГПК передбачено таку підставу для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України

"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:

1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення."

Згідно з ч.1 ст.309 зазначеного Кодексу:

"Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, про необхідність залишити касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 - без змін.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення, суд покладає на Приватне акціонерне товариство "Дікергофф Цемент Україна" витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст. 332 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Як було зазначено вище, ухвалою суду від 12.07.2018 за клопотанням Приватного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" зупинено дію постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 у справі № 918/890/14 до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення, дія постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 у справі № 918/890/14 підлягає поновленню.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317, 332 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дікергофф Цемент Україна" на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 у справі №918/890/14 залишити без задоволення.

2. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 у справі №918/890/14 залишити без змін.

3. Поновити дію постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 у справі №918/890/14.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський