КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2018 р. Справа№ 910/1429/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Дідиченко М.А.

Кропивної Л.В.

при секретарі судового засідання: Андросенко А.С.

за участю представників:

від позивача: Степ'юк В.С. довіреність № б/н від 01.11.2017;

від позивача: Стеблевський А.О. довіреність № б/н від 01.11.2017;

від відповідача: Сірик В.В. довіреність № 1/01/08-17Д від 01.08.2017;

від прокуратури міста Києва: Колодчина Р.В. довіреність № посвідчення №041222 від 08.02.2016;

від третьої особи 1: Щербина С.А. довіреність № 9822/8.3 від 15.12.2017;

від третьої особи 2: Бондар М.В. довіреність № 13 від 03.03.2018;

Розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2018

у справі №910/1429/18 (суддя М.О. Лиськов)

за позовом Фізичної особи-підприємця Сиволожського Валентина Леонідовича

до Державного підприємства "Спортивний комплекс "Авангард"

третя особа - 1 без самостійних вимог на стороні відповідача Міністерство молоді та спорту України

третя особа - 2 без самостійних вимог на стороні відповідача Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву

про визнання права оренди за договорами оренди нерухомого майна

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 у справі № 910/1429/18 позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано за Фізичною особою-підприємцем Сиволожським Валентином Леонідовичем право оренди за Договором № 0108 від 01.08.2017р. оренди приміщень загальною площею 1021,38 м2 розташованих у будинку 48, по вул. Мельникова у м. Києві до 30.07.2020р.

Визнано за Фізичною особою-підприємцем Сиволожським Валентином Леонідовичем право оренди за Договором № 0109 від 01.09.2017р. оренди приміщень загальною площею 86,8 м2 на 1-му поверсі будинку 46 Б, по вул. Мельникова у м. Києві до 31.08.2020р.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням Заступник прокурора міста Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 у справі №910/1429/18 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

В своїй апеляційній скарзі прокуратура зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Інтереси держави полягають в законному та ефективному використанні об'єктів, що є державною власністю.

Прокурор в апеляційній скарзі посилався на те, що порушення інтересів держави, у даному випадку, полягає в тому, що державне майно надано в оренду особою, яка по закону не мала права на розпорядження ним. Крім того, укладення спірних договорів оренди суперечить економічним інтересам держави, а державний бюджет не отримує кошти від здачі в оренду державного майна, оскільки орендна плата за спірними договорами сплачується на розрахунковий рахунок відповідача.

Відповідно до протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва у справі №910/1429/18 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Кропивної Л.В., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2018 апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва було прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено до розгляду на 02.08.2018.

Через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/1429/18 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/1429/18 - без змін.

Через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника Регіонального відділення Фонду державного майна України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 у даній справі №910/1429/18 та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог позивачу відмовити, посилаючись на те, що майно, яке є предметом вищезазначених договорів оренди, укладених з позивачем, є об'єктом державної власності, що встановлено судовим рішенням у справі № 910/17567/14 від 22.05.2015.

Через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника Міністерства молоді та спорту України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить задовольнити апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені позову, посилаючись на те, що майно, яке є предметом вищезазначених договорів оренди, укладених з позивачем, є об'єктом державної власності, що встановлено судовим рішенням у справі № 910/17567/14 від 22.05.2015.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого визначення складу колегії суддів апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва у справі №910/1429/18 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Кропивної Л.В., Дідиченко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.08.2018 у справі № 910/1429/18 в судовому засіданні оголошено перерву до 06.09.2018.

Через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника позивача, відповідача та третьої особи 2 надійшли письмові пояснення.

Через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника прокуратури міста Києва надійшло клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство молоді та спорту України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2018 у справі №910/1429/18 залучено до участі в справі Міністерство молоді та спорту України в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача.

У судове засідання 06.09.2018 з'явився представник позивача, представник відповідача, представник прокуратури міста Києва, представник третьої особи 1 та представник третьої особи 2.

Представник прокуратури міста Києва в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 у справі №910/1429/18 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник третьої особи 1 в судовому засіданні просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник третьої особи 2 в судовому засіданні просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити рішення першої інстанції без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні посилався на те, що йому відомо про те, що майно, яке є предметом спору вищезазначених договорів оренди, укладених з позивачем, є об'єктом державної власності, про що відповідач повідомляв позивача і що договори виконуються сторонами договору.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Між Підприємством "Дитячо-юнацький учбово-спортивний центр профспілок м. Києва "Авангард" (орендодавець) та ФОП Сиволожський B.JI. (орендар) у 2017 було укладено два договори оренди:

- Договір № 0108 від 01.08.2017р. щодо оренди приміщень загальною площею 1021,38 м2 розташованих у будинку 48, по вул. Мельникова у м. Києві, термін дії договору з 01.08.2017р. по 30.07.2020р. (далі - Договір № 0108 від 01.08.2017р.)

- Договір № 0109 від 01.09.2017 р. щодо оренди трьох приміщень загальною площею 86,8 м2 на 1-му поверсі будинку 46 , по вул. Мельникова у м. Києві, термін дії договору з 01.09.2017р. по 31.08.2020 р. (далі - Договір № 0109 від 01.09.2017р.)

Строк дії зазначених договорів оренди встановлено у п. 8.1 Договору - до 30.07.2020р. та до 31.08.2020р. відповідно.

Рішенням господарського суду м. Києва від 22.05.2015 у справі 910/17567/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2016, задоволено позов заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Об'єднання профспілок, організацій профспілок у м. Києві «Київська міська рада профспілок», треті особи: Міністерство молоді та спорту України, ТОВ «Деміс Груп» про визнання права власності.

Визнано право власності держави Україна в особі Фонду державного майна України на приміщення за адресою: вул. Мельникова 46 та 48 у м. Києві, які є об' єктом оренди у даній справі.

При цьому судом встановлено, що спірне майно є державною власністю, уповноваженим органом управління цим майном є Фонд державного майна України.

Також, у справі № 910/17567/14 встановлено обставини незаконності вибуття спірного майна з власності держави та наступне незаконне розпорядження ним Об'єднанням профспілок, організацій профспілок у місті Києві «Київська міська рада профспілок» без відповідних правових підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 04.01.2018р. на адресу позивача надійшов від відповідача лист №2/27-12-17 від 27.12.2017р., в якому зазначено про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права господарського відання на вищевказані будівлі по вул. Мельникова, 48 та споруди по вул. Мельникова, 46 у м. Києві за державним підприємством "Спортивний комплекс "Авангард".

Зазначеним листом відповідач також повідомив позивача про зміну власника орендованих будівель за Договорами оренди № 0108 від 01.08.2017р., № 0109 від 01.09.2017р. та поінформовано про необхідність у строк до 30.12.2017р. звільнити займані приміщення.

Станом на день звернення позивача з позовом до Господарського суду, ні Договір № 0108 від 01.08.2017р., ні Договір № 0109 від 01.09.2017р. не розірвано, і як зазначено позивачем і відповідачем виконується сторонами договору.

Отже, за своєю правовою природою правовідносини сторін є договором найму.

Статтею 759 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 762 цього Кодексу за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ст. 285 Господарського кодексу України (далі ГК) України орендар зобов'язаний, зокрема, своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з системного аналізу ст. ст.15, 16 ЦК України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одночасно з цим, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України".

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21.05.2012 р. у справі № 6-20цс11, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Виходячи з вищезазначеного, право на звернення до суду з позовом про визнання права оренди встановлюється за позивачем, коли відповідачем створюється неможливість реалізації позивачем свого права оренди.

Позивач стверджує, що вимагаючи від нього звільнення приміщень, відповідач позбавив позивача можливості належним чином виконувати свої обов'язки за вищезазначеними договорами оренди і звертається до суду з даним позовом про визнання за ним права оренди за договорами оренди №0108 від 01.08.2017 та №0109 від 01.09.2017.

Проте, як вбачається з матеріалів справи і не заперечується позивачем і відповідачем, відповідач не звертався до позивача з вимогою про розірвання вищеназваних договорів і не повертав орендну плату, отриману від позивача за цими договорами.

Таким чином, твердження позивача, що відповідачем порушуються його права, як орендаря, не відповідають фактичним обставинам справи.

Отже, умовами задоволення розглядуваного позову, перш за все, є надання позивачем належних доказів на підтвердження факту приналежності йому майна на праві оренди і доказів, які підтверджують створення відповідачем неможливості реалізації позивачем свого права оренди.

Позивач не довів, що відповідач позбавив його можливості здійснювати, реалізовувати своє право оренди за договорами оренди № 0108 від 01.08.2017 та № 0109 від 01.09.2017 і що спосіб захисту, обраний позивачем, забезпечує поновлення порушеного права позивача, і є відповідним наявним обставинам.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності з встановленими обставинами справи, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними у розумінні ст. 73, 74, Господарського процесуального кодексу України доказами, наявність у нього чинного (діючого) суб'єктивного права та порушення цього права з боку відповідача.

Таким чином, відсутність (недоведеність) позивачем порушення його права з боку відповідача і належності обраного способу судового захисту унеможливлює задоволення даного позову.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, у разі задоволення позову, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд вважає доводи, наведені в апеляційній скарзі, такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 240, 269,270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 у справі №910/1429/18 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 у справі № 910/1429/18 скасувати.

3. В задоволенні позову Фізичної особи - підприємця Сиволожського Валентина Леонідовича відмовити повністю.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Сиволожського Валентина Леонідовича на користь Прокуратури міста Києва 5286 грн. судового збору за подання апеляційної скарги

Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання постанови.

4. Матеріали справи № 910/1429/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді М.А. Дідиченко

Л.В. Кропивна