ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2018 року

м. Київ

Справа № 921/153/16-г/13

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.

учасники справи:

позивач - Теребовлянське районне споживче товариство

представник позивача - Помазанська С.І.

відповідач - фізична особа-підприємць Скірчак Ігорь Іванович

представник відповідача - особисто Скірчак І.І.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Теребовлянська міська рада

представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Муж В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Скірчака Ігоря Івановича

на постанову Львівського апеляційного господарського суду у складі Костів Т.С. - головуючого, Марко Р.І., Желік М.Б. від 12 червня 2018 року та рішення Господарського суду Тернопільської області у складі Андрусик О.В. від 12 лютого 2018 року

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

1. Теребовлянське районне споживче товариство звернулося із позовом до ФОП Скірчака І.І. з вимогою усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, по вул.Паращука,7 у м.Теребовля, яка перебуває у постійному користуванні останнього, шляхом звільнення торговельного місця №5 із знесенням (демонтажем) самовільно встановленого підприємцем кіоску.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач використовує спірну земельну ділянку під розміщення торговельного кіоску без жодних правовстановлюючих документів, в свою чергу, вказана земельна ділянка є частиною, наданої позивачу у постійне користування, земельної ділянки.

Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

3. Теребовлянському районному споживчому товариству на підставі рішення Теребовлянської міської Ради народних депутатів №224 від 08.12.2000 видано Державний акт на право постійного користування землею серії І-ТР №001696 від 12.02.2001, який зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №65 та, відповідно до якого позивачу надано у постійне користування земельну ділянку, площею 0,6956га в межах згідно з планом землекористування для обслуговування приміщень ринку та його функціонування. При цьому, в Плані зовнішніх меж землекористування даного Акту зазначено Ринок в м.Теребовля по вул.Паращука, 7.

4. Крім того, Теребовлянське РайСТ є власником цілісного майнового комплексу (реєстраційний номер об'єкта 0), загальною площею 1305,6м2 (адмінбудинок з допоміжними приміщеннями, павільйон по торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами, павільйон по торгівлі м'ясопродуктами з добудовою готелю та лабораторії) за адресою: м.Теребовля Тернопільської області, вул.Паращука, 7, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.06.2013, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №34812292 від 12.03.2015.

5. 08.12.2015 проведено перевірку роботи окремих підприємців на ринку Теребовлянського РайСТ по вул.Паращука, 7 у м.Теребовля Тернопільської області, про що складено відповідний Акт від 08.12.2015р.

6. Вказана перевірка проведена згідно розпорядженням правління Теребовлянського РайСТ, якою створено комісію за участю представників РайСТ, інспектора сектору доходів і зборів з фізичних осіб Теребовлянського відділення Гусятинської ОДПІ, інспектора Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області.

7. З Акту перевірки вбачається, що в період з 01.10.2015 суб'єктами підприємницької діяльності-фізичними особами (згідно переліку, в тому числі Скірчак І.І.) здійснюється підприємницька діяльність без укладеного із Теребовлянським РайСТ договору оренди торгових місць. Торгові кіоски підприємців на дату проведення перевірки були відкриті та з них проводилася торгівля.

8. 23.11.2015 Теребовлянським РайСТ на адресу відповідача направлено лист-вимогу №304 про звільнення в 10-денний термін земельної ділянки по вул.Паращука, 7 в м.Теребовля, яка знаходиться у постійному користуванні споживчого товариства шляхом демонтажу торговельного павільйону (кіоску). Однак, дана вимога залишена відповідачем без відповіді та виконання.

9. 21.03.2016р. комісією у складі начальника відділу будівництва Тернопільської облспоживспілки та працівників Теребовлянського РайСТ проведено повторне обстеження земельної ділянки ринку Теребовлянського РайСТ за результатами якої складено Акт та, серед іншого, зафіксовано, що на спірній земельній ділянці підприємцем Скірчак І.І. встановлено металевий павільйон № 5 розміром 6,8мХ2,5м, з якого відповідачем здійснюється підприємницька діяльність.

10. Факт використання відповідачем земельної ділянки, котра знаходиться у постійному користуванні Теребовлянського РайСТ послугував підставою звернення з даним позовом з метою захисту права Теребовлянського РайСТ на землекористування.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

11. Справа розглядалася судами неодноразово. Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 12.02.2018, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.06.2018, позовні вимоги задоволені повністю.

12. Рішення судів мотивоване тим, що відповідач не довів суду належними та допустимими доказами правомірність встановлення ним торговельного кіоску на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні Теребовлянського РайСТ, переданої йому в постійне користування відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ТР №001696 від 12.02.2001р. для обслуговування приміщень ринку в м.Теребовля по вул.Паращука,7.

13. На підставі вищенаведеного, суди дійшли висновку, що позивач вправі вимагати усунення перешкод в користуванні даною земельною ділянкою, які чинить відповідач, самовільно встановивши торговельний металевий павільйон на спірній земельній ділянці, шляхом демонтажу самочинно встановленого торговельного кіоску.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14. Не погоджуючись із вказаними рішеннями, ФОП Скірчак І.І. подав касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані рішення скасувати, прийняте нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (узагальнено)

15. Скаржник вважає оскаржувані рішення необґрунтованими та ухваленими із порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме посилається на порушення норм Земельного кодексу України - ст.ст. 12, 19, 80, 83, 125 та норм процесуального права - ч.3 ст. 13, ч.5 ст.310, ч.1 ст.316 ГПК України.

16. Вказані порушення деталізовані наступними доводами:

16.1. судами не взято до уваги, що власник землі (Теребовлянська міська рада) надаючи дозвіл на використання землі відповідачу здійснювала своє виключне право на розпорядження землями територіальної громади, а також спростовувала факт розміщення торгівельного кіоску на земельній ділянці, що належить позивачу на праві користування.

16.2. судам невірно оцінено, як доказ Акт від 08.05.2015 за результатами роботи комісії, що була створена розпорядженням правління Теребовлянського районного споживчого товариства, оскільки такий акт не є правовстановлюючим документом, що регулює питання розміщення торговельних кіосків.

16.3. судом апеляційної інстанції невірно застосовано ст.125 Земельного кодексу України, яка пов'язує момент виникнення права користування земельною ділянкою із моментом державної реєстрації такого права. В свою чергу, судами не взято до уваги відсутність зареєстрованого права користування земельною ділянкою позивача в Книзі реєстрації державних актів на право постійного користування земельною ділянкою №65, копія якої міститься у матеріалах справи. Крім того, скаржник посилається, також, на відсутність дозволу на складення проекту відведення земельної ділянки позивачу.

16.4. скаржник не погоджується із застосуванням рішення Господарського суду Тернопільської області від 01.11.2016, як преюдиціальним, оскільки обставини у даній справі є інакшими, ніж установлені під час розгляду адміністративної справи.

16.5. судами не взято до уваги висновки та вказівки, що містилися у постанові ВГСУ від 20.10.2016, якою справа направлялася на новий розгляд, а саме те, що 24.04.2008 Теребовлянський ринок районного споживчого товариства був ліквідований, як юридична особа, у зв'язку з визнанням боржника банкрутом. У зв'язку з вищенаведеним, в подальшому, рішенням виконавчого комітету Теребовлянської міської ради було надано тимчасовий дозвіл на здійснення торгівлі суб'єктами господарювання у торгових кіосках по вул. Паращука, 7.

16.6. судами попередніх інстанцій не враховано, що позивачем не доведено факту неправомірного (самовільного) використання земельної ділянки відповідачем, оскільки враховуючи особливості використання земель (межі розміщення в натурі) для цього необхідно проведення відповідної судової експертизи. В свою чергу, за результатами проведених експертиз, на думку відповідача, експертизами не встановлено, що відповідач розмістив торгівельний кіоск саме на земельній ділянці, яку використовує позивач.

17. Крім того, 27.07.2018 відповідач подав заяву про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, а саме копію листів Головного управління ДФС у Тернопільській області від 20.07.2018, від 25.05.2018 та копію листа Державної фіскальної служби, яку Суд залишає без розгляду, з огляду на обмеження встановлені ст. 300 ГПК України щодо прийняття нових доказів до розгляду.

Позиція Теребовлянського районного споживчого товариства, викладена у відзиві на касаційну скаргу

18. Теребовлянське районне споживче товариство вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 12.02.2018 та постанова Львівського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 прийняті судами на підставі повно і всебічно досліджених обставин справи , належних і допустимих доказів, відповідно до норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з дотриманням норм процесуального права, а мотиви касаційної скарги не містять підстав для скасування законних та обґрунтованих рішень.

Крім того, позивач зазначає, що за наявності чинного Державного акту на право постійного користування землею, виданого товариству, відсутність договірних відносин з позивачем на оренду торговельного місця на земельній ділянці по вул. Паращука, 7 м. Теребовля, яка є в постійному користуванні позивача, ФОП Скірчак І.І. самовільно зайняв торговельне місце №5 на території ринку площею 17 кв.м. та самочинно встановив на ньому торговельний кіоск. Також, позивач звертає увагу на те, що паспорт прив'язки, на який відповідач посилається, як на дозвільний документ, який свідчить про можливість підприємця здійснювати торгівлю на відповідній земельній ділянці, ФОП Скірчаку не видавався. Водночас, наявний у справі паспорт прив'язки тимчасової споруди, виданий Відділом архітектури та містобудування Теребовлянської міської ради від 29.09.2016, також не є підставою для зайняття земельної ділянки ринку по вул. Паращука, 7.

Позиція Верховного Суду

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

19. Верховний Суд, здійснивши перегляд судових рішень у справі на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку, що оскаржувані рішення прийняті у відповідності до норм матеріального та процесуального права та погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог та зобов'язання відповідача звільнити торговельне місце №5 шляхом знесення (демонтажу) самовільно встановленого відповідачем кіоску.

20. Предметом позовних вимог у даній справі позивачем визначено зобов'язання фізичної особи-підприємця Скірчака І.І. усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою по вул.Паращука, 7 у м.Теребовля, яка перебуває у постійному користуванні Теребовлянського районного споживчого товариства, шляхом звільнення торговельного місця №5 із знесенням (демонтажем) самовільно встановленого торгівельного кіоску, пл. 17 кв.м.

21. Правовою підставою задоволення вимог повернення самовільно зайнятих земельних ділянок власникам землі, в тому числі, шляхом знесення самовільно встановлених споруд, визначаються ст. 212 Земельного кодексу України.

22. Ст. 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

23. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки визначено як будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

24. Загалом же самовільне зайняття земельної ділянки можна визначити як використання земельної ділянки за відсутності належних на те підстав.

25. Юридичні особи та громадяни, які винні у самовільному зайнятті земельних ділянок, зобов'язані за власний рахунок привести земельну ділянку у придатний для використання стан (наприклад, знести самовільно побудовані будівлі, споруди), а фактично привести у той стан, який існував до самовільного зайняття земельної ділянки.

26. Виходячи з системного тлумачення вищенаведених норм, власник земельної ділянки має право зобов'язати особу, яка використовує земельну ділянку за відсутності вчиненого правочину щодо використання такої земельної ділянки з власником, привести земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення самовільно побудованої споруди, в даному випадку, кіоску.

27. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачу (Тербовлянському районному споживчому товариству) належить право користування земельною ділянкою, площею 0,6956га для обслуговування приміщень ринку та його функціонування (ринок в м.Теребовля по вул.Паращука, 7) згідно Державного акта на право постійного користування землею серії І-ТР №001696 від 12.02.2001, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №65. Водночас, будь-яких договірних відносини між сторонами по справі чи третьою особою щодо користування земельною ділянкою, площею 17,0м2, на якій розташовано підприємцем металевий торговельний павільйон не існує. Також, відсутнє рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) відповідачу відповідної земельної ділянки.

28. Державний акт на право постійного користування, виданий Теребовлянському районному споживчому товариству станом на день розгляду спору серії І-ТР №001696 від 12.02.2001р. є чинним, ніким не скасованим, відповідно, Теребовлянське районне споживче товариство є належним землекористувачем земельної ділянки, площею 0,6956га для обслуговування приміщень ринку та його функціонування.

29. Крім того, законність набуття позивачем у справі права на спірну земельну ділянку була предметом судового розгляду у справі №921/377/16-г/17. Згідно рішення Господарського суду Тернопільської області 01.11.2016 у справі за позовом Теребовлянської міської ради до Теребовлянського районного споживчого товариства про визнання недійсним акту на право постійного користування земельною ділянкою по вул. Паращука, 7 в м. Теребовлі, площею 0,6956 га від 12.02.2001 року серії І-ТР № 001696 в позові відмовлено.

30. Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

31. Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

32. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

33. Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

34. Факту припинення у відповідності до чинного законодавства (ст.ст.141, 142 ЗК України) права користування зазначеною земельною ділянкою чи її частиною, або її вилучення в судовому порядку у Теребовлянського РайСТ судами не встановлено.

35. В свою чергу, судами встановлено, що відповідач використовує частину земельної ділянки позивача будь-яких правовстановлюючих документів, договірні правовідносини між сторонами також відсутні.

36. Судами вірно зазначено, що факт отримання станом на день розгляду спору відповідачем паспорту прив'язки ТС-36 від 29.09.2016 (отримано після звернення позивача до суду з позовом) не свідчить про правомірність використання підприємцем земельної ділянки, на якій дана тимчасова споруда розміщена. Адже особа, якій надано дозвільні документи на розміщення об'єкту торгової точки (тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) у будь-якому випадку повинна узгодити розміщення тимчасової споруди з власником земельної ділянки, а тому наявність рішення органу місцевого самоврядування про розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності або паспорта прив'язки тимчасової споруд не надає відповідачу право використовувати спірну земельну ділянку без відповідних правовстановлюючих документів.

37. Більше того, рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення схеми розміщення тимчасової споруди № 53 від 29.03.2016 та про затвердження схеми розміщення тимчасових споруд № 133 від 30.08.2016, на підставі яких відповідачем виготовлено паспорт при'язки ТС, визнані недійсними в судовому порядку.

38. Відповідачем не доведено, а судом не встановлено, що між Теребовлянською міською радою та ФОП Скірчак І.І. укладено договір користування спірною земельною ділянкою з метою встановлення торговельного кіоску, як і доказів укладення договору із землекористувачем земельної ділянки чи отримання згоди відповідного органу (особи) на встановлення торговельного кіоску.

39. Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідач не довів суду належними та допустимими доказами правомірність встановлення ним торговельного кіоску на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні Теребовлянського РайСТ.В свою чергу, позивач, як належний землекористувач земельної ділянки, площею 0,6956га, переданої йому в постійне користування відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ТР №001696 від 12.02.2001р. для обслуговування приміщень ринку в м.Теребовля по вул.Паращука,7, вправі вимагати усунення перешкод в користуванні даною земельною ділянкою, які чинить відповідач самовільно встановивши торговельний металевий павільйон на спірній земельній ділянці, зайнявши торговельне місце №5, площею 17м2, шляхом демонтажу самочинно встановленого торговельного кіоску.

40. Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

41. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

42. З урахуванням наведеного, а також меж перегляду справи судом касаційної інстанції, доводи касаційної скарги відхиляються, оскільки зводяться до переоцінки доказів та вимог про встановлення обставин справи.

43. Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

44. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, Верховний Суд вважає, що постанову суду апеляційної інстанції та рішення першої інстанції прийнято із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для їх скасування не вбачається.

45. Оскільки підстав для скасування постанови і рішення та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на скаржника.

46. Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця Скірчака Ігоря Івановича залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 12 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12 червня 2018 року у справі № 921/153/16-г/13 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.