ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
УХВАЛА

11.09.2018 м. ХарківСправа № 922/1605/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

розглянувши в межах підготовчого провадження заяву ТОВ "Артсіті" про відвід судді Калініченко Н.В. (від 11 вересня 2018 року) від справи № 922/1605/18 у справі за позовом ПАТ "Мегабанк", м. Харків до ТОВ "Технік Центр", м. Харків, ТОВ "Технік-Центр", м. Харків, ТОВ "Містраль Авто", м. Харків, ПП "Аякс-Авто", м. Харків, ТОВ "Техно-Арт", м. Харків, ТОВ "Артсіті", м. Харків, ТОВ "Автоарт", м. Харків, ТОВ "Профіль-М", м. Харків, ТОВ "Компанія "Арт-Інвест", м. Харків, ТОВ "Арт-Лекс ЛТД", м. Харків, ТОВ "Артсіті ЛТД", м. Харків, ТОВ "Автоарт ЛТД", м. Харків, ТОВ "Арт-Лекс", м. Харків, ТОВ "Адамант-Авто", м. Харків, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, ПАТ "Перший Український міжнародний банк", м. Київ про стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставне майно

ВСТАНОВИВ:

В межах підготовчого провадження господарським судом Харківської області (суддя господарського суду Харківської області Калініченко Н.В. - ухвала від 18 червня 2018 року про прийняття позовної заяву до розгляду, відкриття провадження у справі № 922/1605/18 за правилами загального позовного провадження та призначення підготовчого засідання) розглядається позов публічного акціонерного товариства "Мегабанк" до відповідачів, Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік центр", Товариства з обмеженою відповідальністю "Технік-центр", Товариства з обмеженою відповідальністю "Містраль Авто", Приватного підприємства "Аякс-Авто", Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно-Арт", Товариства з обмеженою відповідальністю "Артсіті", Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоарт", Товариства з обмеженою відповідальністю "Профіль-М", Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Арт-Інвест", Товариства з обмеженою відповідальністю "Артсіті ЛТД", Товариства з обмеженою відповідальністю "Арт-Лекс ЛТД", Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоарт ЛТД", Товариства з обмеженою відповідальністю "Арт-Лекс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Адамант-Авто", про звернення стягнення та стягнення заборгованості в сумі 11 298 627,01 дол. США та 42 976 134,61 грн. та за участю третьої особи, залученою в порядку ст. 50 ГПК України, ухвалою суду від 02 липня 2018 року - ПАТ "Перший Український міжнародний банк", м. Київ.

11 вересня 2018 року через канцелярію суду ТОВ "Артсіті" (шостий відповідач) подано заяву про відвід судді Калініченко Н.В. у справі № 922/1605/18. Заяву мотивовано статтею 43 ГПК України (зловживання позивачем своїми правами та проведенням дій щодо маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями), постановою Харківського апеляційного господарського суду від 13 липня 2018 року, статтею 141 ГПК України (невжиття судом зустрічного забезпечення), що в сукупності, на думку заявника, є підставою задля застосування ст. 35 ГПК України.

Суд, розглянувши заяву шостого відповідача, ТОВ "Артсіті", про відвід судді Калініченко Н.В. (від 11 вересня 2018 року) від справи № 922/1605/18 дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відводу з огляду наступне.

Посилання заявника на незастосування судом ст. 141 ГПК України, як на підставу для відводу судді, є необґрунтованим та безпідставним з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ГПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Тобто, нормою вказаної статті внормовано питання зустрічного забезпечення, необхідність застосування якого не є обов'язковим та вирішується судом виходячи з певних умов, інакше кажучи, суду надано повноваження на застосування (незастосування) зустрічного забезпечення. При цьому, ухвалою господарського суду Харківської області від 18 червня 2018 року, якою вжито заходи забезпечення позову, судом було надано оцінку щодо необхідності застосування ст. 141 ГПК України і позиція стосовно даного питання була висвітлена у вказаній ухвалі. Відповідно, як наслідок, не застосування судом ст. 141 ГПК України не може розглядатися як надання судом переваги позивачу, оскільки, про що судом було зазначено вище, застосування ст. 141 ГПК України є правом, а не обов'язком суду.

Щодо питання вимог ст. 43 ГПК України суд зазначає наступне. Дані твердження заявника також є безпідставним, оскільки позови, про які зазначає заявник, не було подано позивачем одночасно і саме одночасність подання яких можна було б розцінити як зловживання процесуальними правами, передбаченими п. 2 ч. 2 ст. 43 ГПК України. В межах розгляду справи № 922/1605/18 позивачем не вчинено дій, які б потребували вжиття суддею Калініченко Н.В. заходів для запобіганню зловживанню процесуальними правами. Суд наголошу на тому, що відповідно до ч. 3 ст. 6 ГПК України дану справу було розподілено через автоматизовану систем документообігу. Відповідно, згідно глави 2 Кодексу, а саме статей 174-176 ГПК України, повинно вирішуватись питання щодо відповідності поданої заяви вимогам, які визначені статтями 162, 164 та 172 Кодексу. Станом на дату постановлення ухвали - 18 червня 2018 року (справу розподілено 15 червня 2018 року у другій половині дня - п'ятниця) позовна заява відповідала зазначеним нормам. Суд вчетверте наголошує, що визначальним при вирішенні питання відкриття провадження у справі є додержання (відповідність поданого позову) позивачем вищевказаних норм процесуального кодексу, даний позов відповідав вимогам глави 2 ГПК України і підстави задля застосування норм статей 174 та 175 ГПК України були відсутні.

Посилання заявника на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 13 липня 2018 року у даній справі, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції (суддя Калініченко Н.В.) від 18 червня 2018 року, як на підставу відводу, є невмотивованими. Статтями 35 та 36 ГПК України визначено як підстави відводу, так й недопустимість повторної участі судді у розгляді справи. При цьому вказані норми не передбачають неможливість розгляду суддею справи через скасування судом вищої інстанції ухвали суду у справі (некінцева ухвала). Вирішення питань про застосування чинного законодавства є виключним правом судді, в провадженні якого знаходиться справа. При цьому результат вирішення вказаних питань не може свідчити про упереджене ставлення судді відповідно до позивача чи відповідача, інших учасників судового процесу, оскільки наявність чи відсутність підстав для відводу судді не може ставиться в залежність від результату застосування судом норм чинного законодавства. Тобто, навіть скасування ухвали з прийняттям нового рішення, не може вважатися підставою для відводу судді, який постановляв оскаржувану ухвалу і вчиняє подальші процесуальні дії у цій справі. Більш того, дія вказаної постанови суду апеляційної інстанції наразі зупинена постановою Верховного суду від 25 липня 2018 року. Дана позиція суду вже висвітлювалась при розгляді відводів, заявлених ТОВ "Містраль Авто" та ТОВ "Артсіті ЛТД" про відвід судді Калініченко Н.В., за наслідками розгляду яких ухвали суду було скеровано до всіх учасників справи та оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, проте шостий відповідач, будучи обізнаним, заявив відвід із зазначеним вмотивуванням.

Крім зазначеного, суд вважає за необхідне наголосити, що відповідно до норм статті 38 ГПК України відвід повинен бути вмотивованими і заявлений протягом визначеного законом строку. Як свідчать матеріали справи, заявник, шостий відповідач, подає заяву про відвід з порушенням встановленого строку та з підстав, про що вказувалось вище в даній ухвалі суду, які вже розглядались судом при розгляді заяв п'ятого,третього та одинадцятого відповідачів про відвід.

Безумовно, право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об'єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її позову в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Законом України "Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", поширенням на Україну юрисдикції Європейського суду з прав людини, прийняттям Закону України "Про ратифікацію Протоколів № 12 та № 14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", з огляду на приписи ст. 9 Конституції України та ст. 3 ГПК України, господарські суди у процесу здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватись нормами зазначених документів, ратифікованих законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 1 цього Закону Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Водночас, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях. В рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Бочан проти України" від 03 травня 2007 року та "Олександр Волков проти України" від 09 січня 2013 року Європейським судом з прав людини нагадано, що "безсторонність", в сенсі п. 1 статті 6, має визначатися відповідно до суб'єктивного критерію, на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді у конкретній справі - тобто, жоден з членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та об'єктивного критерію - тобто, чи були у судді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які легітимні сумніви з цього приводу (див., серед багатьох інших джерел, "Булут проти Австрії" (Bulut v. Avstria), рішення від 22 лютого 1996 року, Reports 1996-И, с. 356, п. 31, та "Томан проти Швейцарії" (Thomann v. Switzerland), рішення від 10 червня 1996 року, Reports 1996-111, с. 825, п. 30). Відповідно до об'єктивного критерію має бути визначено, чи наявні факти, що можуть бути перевірені, які породжують сумніви щодо відсутності безсторонності судів. Ключовим питанням є питання довіри, яку суди в демократичному суспільстві мають вселяти суспільству і, перш за все, сторонам у процесі. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олександр Волков проти України" (заява N 21722/11) від 09.01.2013 висловлено, що, як правило, безсторонність означає відсутність упередженості та необ'єктивності. Згідно з усталеною практикою Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: (їi) суб'єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об'єктивним у цій справі, та (ii) об'єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності. У рішенні по справі "Білуха проти України" від 09.11.2006 (заява N33949/02) Європейський суд з прав людини зауважив, що стосовно суб'єктивного критерію, особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного; стосовно об'єктивного критерію слід визначити чи існували переконливі факти, які б могли свідчити про його безсторонність - це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об'єктивно обґрунтованими.

Нормами діючої редакції ГПК України також внормовано питання складу суду, в тому числі стосовно відводів. Відповідно ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:1) він є членом сім'ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім'ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання, або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об'єктивності судді. Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 36 цього Кодексу. При цьому, незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу. За статтею 38 Закону, відвід повинен бути вмотивованим та заявленим впродовж визначеного кодексом строку (ч. 3 даної статті). Отже, із вимог процесуального законодавства випливає, що відвід повинен бути вмотивований та обґрунтований з одного боку, з іншого - заявлений в межах визначеного процесуальною нормою строку на подання таких заяв. В сукупності це означає, що відвід повинен бути підтверджений фактичними обставинами та ґрунтуватися на певних конкретних доказах та який заявлено впродовж визначеного кодексом строку. При цьому, не є підставами для відводу судді заяви, які містять лише припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами, а також наявність скарг, поданих на суддю (суддів) у зв'язку з розглядом даної чи іншої справи, обставини, пов'язані з прийняттям суддями рішень з інших справ.

Розглядаючи конкретну судову справу (здійснюючи правосуддя) судді самостійно визначають коло законодавства, що регулює спірні правовідносини, застосовують його, здійснюють його тлумачення, вирішують питання про розгляд заяв та клопотань учасників судового процесу та надають правову оцінку обставинам справи на підставі саме внутрішнього переконання, що ґрунтується на приписах закону. Крім того, законом встановлено право учасників судового процесу на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення у випадку незгоди з прийнятим судовим рішенням з мотивів саме невірного застосування матеріального чи (або) процесуального права.

Суд вважає, що шостим відповідачем (заявником) у заяві про відвід судді Калініченко Н.В. не наведено жодної з підстав для відводу судді, які містяться у статтях 35, 36 ГПК України. Більш того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції, Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (ст. 6 та ст. 7 Закону) кожен має право на незалежний, безсторонній суд, на розумні строки розгляду спору. При цьому, втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів з метою впливу на безсторонність суду забороняється.

Водночас, згідно ч. ч. 2, 3 ст. 39 Господарського процесуального кодексу України, питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу; якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У цьому випадку вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 32 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. З огляду на викладене та з метою уникнення сумнівів у неупередженості судді Калініченко Н.В., суд вважає за необхідне передати вирішення питання про відвід судді, визначеному у порядку, встановленому частиною першою статті 32 ГПК України та з застосуванням п. 5 ч. 1 ст. 228 ГПК України, якими унормовано право суду на зупинення провадження у справі у разі надходження заяви про відвід судді.

Керуючись статтями 42, 35, 38, 39, 228, 232, 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд іншому судді заяву про відвід судді Калініченко Н.В. у справі № 922/1605/18.

Провадження у справі № 922/1605/18 зупинити.

Суддя Н.В. Калініченко