ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2018 р. Справа № 922/1486/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Тихий П.В. , суддя Сіверін В. І.

при секретарі судового засідання Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача адвокат ОСОБА_2

третьої особи адвокат ОСОБА_3

розглянувши матеріали апеляційних скарг ТОВ "ПРИВАТОФИС" (вх. № 1739Х/1) та ТОВ "ПРИВАТОФИС" (вх. № 1744Х/1) на ухвалу господарського суду Харківської області від 08.08.2018 по справі № 922/1486/18 (повний текст якої складено 10.08.2018 в приміщенні зазначеного суду суддею Добреля Н.С.)

за позовомНаціонального банку України, м. Київ
дотовариства з обмеженою відповідальністю "ПРИВАТОФИС" третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача АТ КБ "Приватбанк"
про звернення стягнення на предмет іпотеки
ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.08.2018 у справі № 922/1486/18 відмовлено задоволенні клопотання (вх. № 19021) відповідача про зупинення провадження у справі № 922/1486/18 до розгляду справи № 910/7913/18. Також даною ухвалою продовжено строк підготовчого провадження, визначена дата наступного судового засідання тощо.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою в частині відмови в зупиненні провадження у справі, ТОВ "ПРИВАТОФИС" звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами (вх. № 1739Х/1 та вх. № 1744Х/1), в яких просить оскаржувану ухвалу в частині відмови у задоволенні клопотання ТОВ "ПРИВАТОФИС" про зупинення провадження у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким зупинити провадження у даній справі до вирішення справи № 910/7913/18 за позовом ТОВ "ПРИВАТОФІС" до НБУ про розірвання іпотечних договорів, укладених між ТОВ "ПРИВАТОФИС" та НБУ, якими забезпечувались виконання зобовязань ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" за кредитним договором № 19 від 03.03.2009.

Дослідивши зміст апеляційних скарг ТОВ "ПРИВАТОФИС" колегія суддів встановила, що дані скарги є ідентичними за змістом (тотожними), в звязку з чим вони є однією апеляційною скаргою, яка повинна бути вирішені в одному апеляційному провадженні.

В обґрунтування апеляційних вимог заявник вказує на те, що предметом позову у даній господарській справі є звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 37 від 10.03.2009. В цей же час, у провадженні господарського суду м. Києва перебуває господарська справа № 910/7913/18 за позовом ТОВ "Приватофис" до Національного банку України про розірвання іпотечних договорів. При цьому, предметом господарської справи № 910/7913/18, серед іншого, є розірвання цього ж іпотечного договору № 37 від 10.03.2009.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З огляду на те, що розгляд даної господарської справи, на думку заявника, є неможливим до розгляду справи № 910/7913/18, ТОВ "Приватофис" звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у даній господарській справи.

Однак, суд першої інстанції, на думку заявника, в порушення норм п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України покладеного на суд обов'язку по зупиненню провадження у справі не виконав та відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.08.2018 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою, учасникам справи встановлено строк до 10.09.2018 для надання відзивів. Призначено справу до розгляду на 11.09.2018.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні 11.09.2018 звернувся з клопотанням про закриття апеляційного провадження у даній справі, посилаючись на те, що ст. 255 ГПК України містить виключний перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції. Даний перелік є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню. Серед вказаного переліку відсутня ухвала про відхилення клопотання про зупинення провадження. Відсутність процесуальної можливості апеляційного оскарження ухвали про призначення експертизи окремо від рішення суду виключає здійснення її перегляду по суті, а помилково порушене апеляційне провадження підлягає закриттю. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.03.2018 у справі № 911/3014/16 та від 24 квітня 2018 року у справі № 910/9611/16.

Розглянувши зазначене клопотання колегія суддів дійшла висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.

Оцінюючи необхідність застосування у даній справі приписів п.2 ч.1 ст. 264 ГПК України (закриття апеляційного провадження) у звязку із тим фактом, що відповідно до положень ст. 255 ГПК України містить виключний перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що у даному спорі наведена правова норма не підлягає застосуванню.

Так, в аспекті права на апеляційне оскарження ухвали про відмову в зупиненні провадження, колегія суддів опирається на правову позицію, викладену у п.п. 6.8. -6.14. постанови ОСОБА_4 Верховного суду від 19.06.2018 у справі № 18/1544-10.

Зокрема, у п.п. 6.8.- 6.14. цієї постанови зазначено наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012 було витлумачено статтю 106 ГПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, у взаємозв'язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України щодо можливості касаційного оскарження ухвал суду першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні заяви про зміни способу та порядку виконання судового рішення.

У вказаній справі Конституційний Суд України дійшов висновку, що відсутність можливості апеляційного та касаційного оскарження ухвал суду про відмову у задоволенні заяви про зміни способу та порядку виконання рішення, ухвали, постанови в такому самому порядку, як і ухвал про зміни способу та порядку їх виконання, не узгоджується з принципом справедливості. Такий висновок кореспондується з правовою позицією Конституційного Суду України, висловленою в Рішенні від 2 листопада 2011 року N 13-рп/2011, за якою відсутність можливості апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви щодо повороту виконання рішення суду в такому самому порядку, як і ухвали щодо повороту виконання рішення суду, не узгоджується з принципом справедливості та визначеними в частині третій статті 129 Конституції України основними засадами судочинства, зокрема рівністю усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (абзац четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини).

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов'язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 частини третьої статті 129) (пункт 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Разом з тим стаття 255 ГПК України не містить прямої заборони на оскарження ухвали про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Враховуючи вказану правову позицію, викладену у постанові постанови ОСОБА_4 Верховного суду від 19.06.2018 у справі № 18/1544-10, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що відсутність у переліку частини першої статті 255 ГПК України ухвали про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження, не позбавляє особу визначеного частиною сьомою статті 331 ГПК України права оскаржити в апеляційному порядку відповідну ухвалу суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що клопотання про закриття апеляційного провадження було подане заявником вже після початку апеляційного розгляду по суті, в судовому засіданні 11.09.2018. Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.08.2018 було запропоновано учасникам справи надати відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони могли викласти свої заперечення, представником АТ КБ «ПриватБанк» ані відзиву, ані заперечень проти апеляційної скарги не подано.

В звязку з цим, колегією суддів було розпочато розгляд справи по суті.

Однак процесуальний закон не передбачає можливості закриття апеляційного провадження після початку апеляційного перегляду по суті.

Так, в контексті концепції «належної правової процедури», яка є складовою європейської правової доктрини і закріплена у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право бути заслуханим судом є однією з базових гарантій учасника судового спору.

Наприклад, у справі Претто проти Італії (рішення від 8 грудня 1983 року) ЄСПЛ зазначив наступне: « 21. Публічний характер судочинства, про який йдеться в ч. 1 статті 6, захищає сторони спору від таємного відправлення правосуддя поза контролем з боку громадськості; він слугує одним із способів забезпечення довіри до судів, як вищих, так і нижчих. Роблячи здійснення правосуддя прозорим, публічність сприяє досягненню цілей ч. 1 статті 6, а саме: справедливості судового розгляду, гарантія якого є одним з основоположних принципів будь-якого демократичного суспільства в сенсі цієї Конвенції (див. рішення у справі Голдера від 21 лютого 1975 року, серія а, т. 18, с. 18, п. 36, а також рішення у справі Лоулесс від 14 листопада 1960 року, серія A, т. 1, с. 13).

22. Хоча всі держави-члени Ради Європи визнають принцип публічності, їхні правові системи і судова практика засвідчують певні розбіжності щодо обсягу і способу його реалізації як у проведенні слухань, так і оголошенні судових рішень. Формальний аспект питання має, однак, другорядне значення в порівнянні з метою, яка лежить в основі вимоги публічності, передбаченого ч. 1 статтею 6 п. Важливе місце, що посідає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд з метою контролю, який він повинен здійснювати в даній ділянці, уважно аналізувати практику конкретних судових процедур (див. особливо mutatis mutandis рішення у справі ОСОБА_2 від 26 березня 1982 року, серія A, т. 49, с. 15, п. 30)».

У даній справі склалася правова ситуація, в який колегія суддів повинна вирішити питання закриття провадження вже після початку розгляду справи по суті. В цьому випадку колегія суддів de facto визнає юридично нікчемними факт початку розгляду справи по суті і наслідки такої процесуальної дії.

Для колегії суддів очевидно, що ця альтернатива не повинна бути обраною судом, оскільки це означає скасування гарантій справедливого і публічного суду, закріплених ст. 6 Конвенції, що є неприпустимим.

Крім того, закриття апеляційного провадження після початку розгляду спору по суті є скасуванням публічної судової процедури вже після того, як вона розпочалась, що, на думку колегії суддів, не охоплюється приписами п.2 ч.1 ст. 264 ГПК України, оскільки ця норма розміщена законодавцем у главі «Відкриття апеляційного провадження», яка передує главі «Апеляційний перегляд».

Опираючись на вищевказане, колегія суддів вважає неможливим застосування до спірних правовідносин положень п.2 ч.1 ст. 264 ГПК України і вважає за необхідне закінчити розпочатий судом розгляд справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи сторони, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Національний банк України звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки до товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис". У поданій позовній заяві позивач просить суд в рахунок часткового погашення заборгованості Публічного акціонерного товариства КБ "Приватбанк" за кредитним договором № 19 від 03.03.2009 (з усіма змінами та доповненнями до нього) перед Національним банком України в розмірі ,00 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 37 від 10.03.2009, укладеним між Національним банком України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватофис", що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі № 390, а саме на наступне майно: нежитлові приміщення, загальною площею 219,6 кв.м., що розташовані за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Соборна, будинок 16/2; нежилі приміщення площею 67,5 кв.м., що розташовані за адресою: Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, пр-т Соборності (Комуністичний), будинок 6, приміщення 218; нежиле приміщення загальною площею 450,4 кв.м., що розташовані за адресою: Донецька область, м. Димитров, вул. Ватутіна, будинок 6, приміщення 2. Встановити спосіб реалізації предметів іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України Про виконавче провадження, за початковою ціною: 1309255,02 грн. без ПДВ для нежитлових приміщень, загальною площею 219,6 кв.м., що розташовані за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Соборна, будинок 16/2; 805140,00 грн. без ПДВ для нежитлових приміщень площею 67,5 кв.м., що розташовані за адресою: Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, пр-т Соборності (Комуністичний), будинок 6, приміщення 218; 1150488,00 грн. для нежилих приміщень загальною площею 450,4 кв.м., що розташовані за адресою: Донецька область, м. Дмитров, вул. Ватутіна, будинок 6, приміщення 2. Судовий збір у розмірі 48973,25 грн. позивач просить покласти на відповідача

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 11, 509, 526, 530, 546, 589, 590, 612, 626, 627, 628, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 193, 299 ГК України, ст.ст. 2, 4, 30, 162-164, 171 ГПК України, ст.ст. 33, 39 Закону України Про іпотеку.

03.07.2018 ТОВ "Приватофис" звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про зупинення провадження у даній господарській справи до вирішення справи № 910/7913/18.

В обґрунтування поданого клопотання, відповідач посилається на те, що в провадженні господарського суду міста Києва перебуває на розгляді справа № 910/7913/18 за позовом ТОВ "Приватофис" до Національного банку України про розірвання іпотечних договорів, укладених між ТОВ "Приватофис" та НБУ, якими забезпечувалось виконання зобов`язань ПАТ "КБ "Приватбанк" за кредитним договором № 19 від 03.03.2009.

08.08.2018 представник ТОВ "Приватофис" надав доповнення до клопотання про зупинення провадження у справі.

Розглянувши клопотання ТОВ "Приватофис" про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 910/7913/18, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в даному випадку, в разі задоволення позовних вимог про розірвання договорів, останні розриваються на майбутнє та не можуть вплинути на правовідносини, які склалися між сторонами до їх розірвання. Тобто розірвання договорів іпотеки у майбутньому жодним чином не вплине на вирішення спору щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за договором укладеним ще 10.03.2009.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення справи № 910/7913/18, оскільки наслідки розгляду справи №910/7913/18, ніяким чином, не можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі, в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення для вирішення даної справи, з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у випадку об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зазначена норма визначає сукупність обставин, за наявністю яких суддя зобов'язаний зупинити провадження у справі. Так, за змістом вказаної для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному конкретному випадку з'ясовує як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом і чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати: а) як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; б) чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі. Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

При цьому, вищевказана процесуальна норма прямо встановлює, що суд не може посилатися на об'єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Колегії суддів очевидно, що неможливість вирішення даного спору відсутня.

Зокрема, колегія суддів зазначає, що предметом розгляду даної справи є звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 37 від 10.03.2009, укладеним між Національним банком України та товариством з обмеженою відповідальністю "Приватофис".

В той час, як предметом розгляду є справи № 910/7913/18 є розірвання іпотечних договорів, якими забезпечувались кредитні зобов`язання за кредитним договором № 19 від 03.03.2009 року.

В даному випадку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в разі задоволення позовних вимог про розірвання договорів, останні розриваються на майбутнє та не можуть вплинути на правовідносини, які склалися між сторонами до їх розірвання (ст. 653 ЦК України).

За таких умов колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при прийнятті ухвали було повно з'ясовані обставини справи і прийняте законне процесуальне рішення, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 255, 267-271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "ПРИВАТОФИС" на ухвалу господарського суду Харківської області від 08.08.2018 по справі № 922/1486/18 залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 08.08.2018 по справі № 922/1486/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 17.09.2018.

Відповідно ст.ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Тихий П.В.

Суддя Сіверін В. І.