КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2018 р. Справа№ 925/755/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Гаврилюка О.М.

без повідомлення учасників апеляційного провадження

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 11.07.2018 (повний текст рішення складено - 13.07.2018)

у справі № 925/755/17 (суддя - Васянович А.В.)

за позовом Черкаської міської ради

до Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл"

про стягнення 115 329 грн. 52 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 Черкаська міська рада (далі - позивач) звернулась до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл" (далі - відповідач) про стягнення 115 329 грн. 52 коп. збитків за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на приписи ст. 22 ЦК України, ст. ст. 124, 156, 157 ЗК України та зазначив, що земельна ділянка площею 0,2200 га по вул. Ярославській, 9/1 в м. Черкаси використовується відповідачем з порушенням вимог земельного законодавства. Документи, що посвідчують право власності або право користування земельної ділянки за період з 01.03.2014 по 08.02.2017 у відповідача відсутні, чим спричинено позивачу збитки. При цьому позивач вказував, що рішенням міської ради від 04.11.2014 відповідача було зобов'язано укласти договір про відшкодування збитків (неодержаного доходу) за час фактичного користування земельною ділянкою з моменту набуття права власності на нежитлову будівлю.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 11.07.2018 позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл" на користь Черкаської міської ради - 38 894 грн. 32 коп. збитків та 583 грн. 34 коп. судового збору. В решті вимог - в позові відмовлено.

Вищезазначене рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що перехід до відповідача права оренди, не оформленого належним чином, свідчить про використання землі без відповідних правовстановлюючих документів на землю та порушення відповідачем законодавства в частині оплати за користування земельною ділянкою.

Не погодившись з вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Сільпо Рітейл" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 11.07.2018 повністю.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі заявник вказав на те, що відповідач не завдавав збитків позивачу та у його діях відсутня вина в тому, що не було своєчасно укладено договір оренди землі. Також, на думку скаржника, фактичне володіння і користування земельною ділянкою без укладення договору оренди землі не вважається правопорушенням. Звернув увагу, що до 04.02.2016 користувачем земельної ділянки було ПАТ "Фоззі", тому відповідач не мав жодних правових підстав для укладення договору, його реалізації та сплати орендної плати до припинення взаємовідносин між позивачем та ПАТ "Фоззі". Крім того, зазначив, що правове регулювання порядку оплати за землю визначене в Податковому кодексі України в 2014-2016 відрізнялося. В 2014 та 2015 роках земельний податок сплачувався в розмірі 1% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, в 2016 році - 3%.

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушень. Тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, вказує, що є доведеними усі чотири елементи складу цивільного правопорушення, необхідні для відшкодування збитків. Отже, на думку позивача, вимоги за фактичне користування земельною ділянкою без належного оформлення права користування нею є обґрунтованими та законними.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2018 справу № 925/755/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., суддів Тарасенко К.В., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл" на рішення Господарського суду Черкаської області від 11.07.2018 у справі № 925/755/17 та призначено до розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

Розпорядженням №09.1-08/2662/18 від 03.09.2018 Київського апеляційного господарського суду у зв'язку із перебуванням судді Тарасенко К.В., у відпустці 03.09.2018, та судді Шаптали Є.Ю., у відпустці з 27.08.2018 по 14.09.2018, відповідно до підпункту 2.3.25. пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 925/755/17.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 прийнято апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл" на рішення Господарського суду Черкаської області від 11.07.2018 у справі №925/755/17 у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В. та Гаврилюк О.М. до провадження та призначено до розгляду справу у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 06.09.2012 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності за Приватним акціонерним товариством "Сільпо Рітейл" на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: м. Черкаси, вул. Ярославська, 9/1, на підставі свідоцтва про право власності серії САЕ115792 від 17.08.2012.

04.11.2014 рішенням Черкаської міської ради №2-269 відповідачу надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по вул. Ярославській, 9/1. Пунктом 2 відповідача зобов'язано укласти з позивачем договір про відшкодування збитків (неодержаного доходу) за час фактичного користування земельною ділянкою з моменту набуття права власності на нежитлову будівлю.

Рішення Черкаської міської ради №2-269 від 04 листопада 2014 року чинне та у встановлений законом порядок не скасовано.

У липні 2015 відповідач звернувся до Черкаської міської ради із заявою про погодження документації із землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки та надання її в оренду, що розташована за адресою м. Черкаси, вул. Ярославська, 9/1.

04.02.2016 рішенням Черкаської міської ради №2-212 від року "Про надання Приватному акціонерному товариству "Сільпо Рітейл" земельної ділянки в оренду по вул. Ярославській, 9/1" затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,2200 га Приватному акціонерному товариству "Сільпо Рітейл" по вул. Ярославській, 9/1. Надано відповідачу в оренду на 49 років земельну ділянку площею 0,2200 га під нежитлову будівлю критого ринку з прибудовами за рахунок земель приватного акціонерного товариства "Фоззі".

Пунктом 4.1. вищевказаного рішення зобов'язано відповідача укласти договір оренди землі з Черкаською міською радою, здійснивши його державну реєстрацію та надати один примірник Черкаській міській раді протягом двох місяців з дати прийняття рішення.

На виконання пункту 5 рішення №2-212 від 04.02.2016 управлінням земельних ресурсів та землеустрою департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради підготовлено проект договору оренди землі та направлено його відповідачу.

21.12.2016 відповідач отримав проект договору оренди землі.

09.02.2017 Приватним акціонерним товариством "Сільпо Рітейл" продано Приватному підприємству "Черкасбуд-Плюс" нерухоме майно (нежитлову будівлю) по вул. Ярославській, 9/1 в м. Черкаси, на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі №268.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, що знаходяться на території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Приписами статті 80 Земельного кодексу України визначено, що суб'єктом права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (ч 2 ст. 83 ЗК України).

Нормами статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями.

Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що однією з форм місцевого самоврядування є представництво спільних інтересів територіальних громад сіл, селищ, міст через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно з п.п.1 п. "б" ч. 1 ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель.

До виключної компетенції міських рад відносяться регулювання земельних відносин (п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Приписами частини 1 ст. 124 ЗК України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно з ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

При цьому, дана норма Земельного кодексу України не звільняє набувача майна від обов'язку належного оформлення права користування земельною ділянкою, на якій розміщені об'єкти нерухомості.

Відповідно до частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини ( ст. 11 ЦК України).

Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Місцевим господарським судом встановлено, що відповідач фактично користувався земельною ділянкою у вказаний позивачем період, оскільки на ній знаходиться нерухоме майно, що належало відповідачу.

Як зазначалося вище, міською радою 04.11.2014 за наслідками розгляду заяви відповідача було надано останньому дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою.

Проте, відповідач на протязі двох років з моменту придбання об'єкту нерухомості не звертався до позивача з приводу оформлення документів на право користування землею.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідач в порушення зобов'язання, передбаченого п. 2 рішення міської ради від 04.11.2014, договір про відшкодування збитків (неодержаного доходу) з позивачем також не укладав. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач мав об'єктивні перешкоди для виконання свого обов'язку.

Таким чином, відповідач не довів, що не міг своєчасно оформити право користування земельною ділянкою, зокрема, укласти договір оренди землі із незалежних від його волі причин в період з 06.09.2012 по 01.03.2014, і так не довів відсутність своєї вини у спричиненні збитків.

Пунктом "д" ч. 1 ст. 156 ЗК України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки

Згідно з ч. 2 ст. 157 ЗК України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року N284 "Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" встановлено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Приписами пункту 3 Порядку визначено, що відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи якщо вони обґрунтовані.

Неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Відповідно до п. 2 Порядку розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач направляв відповідачу листи: №551-01-25 від 09.02.2017, №752-01-25 від 24.02.2017, №981-01-25 від 14.03.2017, у яких повідомляв про день та час проведення засідання комісії для визначення збитків власникам землі та землекористувачам і втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва в м. Черкаси, та запрошував відповідача взяти участь у засіданні комісії.

Проте, відповідач на листи відповіді не надав та участь у засіданні комісії не приймав.

Як вбачається з матеріалів справи, комісією для визначення збитків власникам землі та землекористувачам і втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва у м. Черкаси складено акт від 22.02.2017 №9-2017, яким визначено розмір збитків у вигляді неодержаного Черкаською міською радою доходу за час фактичного користування земельною ділянкою Приватним акціонерним товариством "Сільпо Рітейл" за період з 01.03.2014 по 08.02.2017 у сумі 115 329,52 грн.

Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради №435 від 25.04.2017 затверджено акт про визнання збитків власнику землі від 22.02.2017 №9-2017.

Пунктом 2 вказаного рішення зобов'язано боржника відшкодувати визначені збитки в повному обсязі не пізніше одного місяця з дня прийняття цього рішення.

Відповідачем вищевказане рішення було оскаржено до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.01.2018 у справі №369/8413/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2018, у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл" до Черкаської міської ради, виконавчого комітету Черкаської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення №435 від 25.04.2017 відмовлено.

Тобто, рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради №435 від 25.04.2017, яким було затверджено акт комісії, на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції є чинним.

Нормами статті 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено у ст. 1166 Цивільного кодексу України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить протиправну поведінку заподіювача шкоди, наявність шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину останнього. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

З огляду на викладені вище обставини та норми чинного законодавства суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач протягом усього періоду, за який нарахована стягувана сума збитків, фактично користувався спірною земельною ділянкою за відсутності у нього оформленого у відповідності з вимогами земельного законодавства права оренди на цю земельну ділянку і не сплачував до бюджету м. Черкаси орендну плату за землю, а позивач відповідно не одержував доходи від орендної плати за користування нею відповідачем.

Протиправна поведінка відповідача полягала у невиконанні ним свого обов'язку щодо укладання договору передбаченого рішенням органу місцевого самоврядування чи належного оформлення свого права оренди на спірну земельну ділянку саме з дня виникнення у нього права власності на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці.

Збитки, завдані позивачу протиправною поведінкою відповідача, полягають у неодержанні позивачем доходів від орендної плати за користування позивачем спірною земельною ділянкою, які б позивач одержав у разі оформлення відповідачем права оренди на цю земельну ділянку.

Причинний зв'язок між завданими позивачу збитками та протиправною поведінкою відповідача полягає у тому, що саме внаслідок вказаної вище протиправної поведінки відповідача позивач не одержав доходи від орендної плати за землю.

В свою чергу, відповідач не довів відсутність своєї вини у завданні позивачу збитків, оскільки не довів, що з дня виникнення у нього права власності на об'єкт нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, вжив усіх залежних від нього заходів щодо оформлення права оренди на спірну земельну ділянку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що мають місце (є доведеними) усі чотири елементи складу цивільного правопорушення, необхідні для притягнення відповідача до такої відповідальності як відшкодування збитків.

Щодо посилання відповідача, що правове регулювання порядку сплати плати за землю визначене в Податковому кодексі України в 2014-2016 відрізнялось, суд апеляційної інстанції зазначає.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідач не є власником і постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб'єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього як землекористувача - орендна плата.

Пунктами 288.5. та 288.5.1. Податкового кодексу України визначено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою розміру земельного податку.

Відповідно до п. 274.1. Податкового кодексу України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки.

Отже, у розрахунку стягуваної суми збитків позивач правильно застосував мінімальну ставку орендної плати за землю - 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи сплачений відповідачем земельний податок у розмірі 105 884,95 грн. та заяву відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, перевіривши розрахунок збитків за користування відповідачем земельною ділянкою без правовстановлюючих документів за період з 26.06.2014 по 08.02.2017, погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в сумі 38 894,32 грн.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі, що до 04.02.2016 користувачем земельної ділянки був ПАТ "Фоззі", тому відповідач не мав жодних правових підстав для укладення договору, його реалізації та сплати орендної плати до припинення взаємовідносин між позивачем та ПАТ "Фоззі", суд апеляційної інстанції зазначає.

Відповідно до ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що дана норма Земельного кодексу України не звільняє набувача майна від обов'язку належного оформлення права користування земельною ділянкою, на якій розміщені об'єкти нерухомості.

Таким чином, місцевий господарський суд вірно зазначив, що, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача за захистом якого той звернувся до суду, порушено відповідачем, тому позовні вимоги про стягнення збитків підлягають задоволенню частково.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовування або зміни не вбачається.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл" на рішення Господарського суду Черкаської області від 11.07.2018 у справі № 925/755/17 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду Черкаської області від 11.07.2018 у справі № 925/755/17 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сільпо Рітейл" на рішення Господарського суду Черкаської області від 11.07.2018 у справі № 925/755/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 11.07.2018 у справі № 925/755/17 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на Приватне акціонерне товариство "Сільпо Рітейл".

4. Матеріали справи №925/755/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ст. 287 ГПК України та у строки, встановлені ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Гаврилюк