ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/22875/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О.М. - головуючий, Вронська Г.О., Ткач І.В.,

розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Головіної К.І.

від 19.02.2018

та на постанову Київського апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Власова Ю.Л., Андрієнка В.В., Буравльова С.І.

від 29.05.2018

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик"

про стягнення 276506,78 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" про стягнення заборгованості в сумі 276506,78 грн, з яких 3% річних в сумі 17120,58 грн, інфляційні втрати у сумі 259386,20 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.02.2018 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» інфляційне збільшення боргу у сумі 122680,42 грн, 3% річних у сумі 13522,15 грн, витрати по сплаті судового збору у сумі 2043,04 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" оскаржило рішення місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до суду апеляційної інстанції, з тих підстав, що судом не досліджено належним чином зроблений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат та допущено помилки при здійсненні власного розрахунку санкцій.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 у справі №910/22875/17 рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог скасовано, з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову в позові, в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2018 у справі №910/22875/17 залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є недоведеними, та як в матеріалах справи відсутні належні письмові докази для встановлення даних про те, які саме оплати було здійснено відповідачем поза межами проведених Протокольними рішеннями взаєморозрахунків та точні дати таких оплат, за прострочення яких мали бути нараховані 3% річних та інфляційні втрати, а тому не підлягають задоволенню.

29.06.2018 Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 у справі №910/22875/17 в частині відмови в задоволенні позову та просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газовик" на користь позивача 3% річних у сумі 14941,77 грн та інфляційних втрат у сумі 53497,83 грн.

Касаційна скарга Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» мотивована тим, що ним були надані достатні належні докази на підтвердження неналежної оплати Товариством з обмеженою відповідальністю "Газовик" за договором поставки природного газу №13-367-Н від 04.01.2013. Крім того, суд не позбавлений права у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 06.07.2018 визначено склад колегії суддів: Баранець О.М. - головуючий, Вронська Г.О., Стратієнко Л.В.

Ухвалою Верховного Суду від 16.07.2018 поновлено Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» строк на подання касаційної скарги та відкрито касаційне провадження за його касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2018 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 у справі №910/22875/17 та призначено до розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газовик" не скористалося правом подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу, що в силу частини третьої статті 295 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду судових рішень.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 05.09.2018 у зв?язку з відпусткою судді Стратієнко Л.В. визначено склад колегії суддів: Баранець О.М. - головуючий, Вронська Г.О., Ткач І.В.

Перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04.01.2013 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Газовик" був укладений договір купівлі-продажу природного газу №13-367-Н.

Відповідно до пункту 1.1 Договору Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» зобов'язалося передати у власність Відповідачу у 2013 році природний газ, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Газовик" зобов'язалося прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 2.1 Договору позивач передає відповідачу у 2013 році газ обсягом до 12500 тис. куб. м.

Згідно з пунктами 5.1, 5.3 Договору ціна (граничний рівень ціни) на газ та послуги з його транспортування установлюються НКРЕ. У разі зміни НКРЕ ціни на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання газу ці зміни є обов'язковими для Сторін за Договором з моменту введення їх в дію, про що Сторонами підписується додаткова угода до Договору.

Відповідно до пункту 6.1 Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключного грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень пункту 6.2 Договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

Згідно з пунктом 6.2 Договору оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання Покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця відповідно до вимог Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕ, та зараховується як оплата за газ. За наявності заборгованості Покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця.

Відповідно до пункту 6.4 Договору сторони погоджуються, що Покупець не зазначає призначення платежу лише у випадку перерахування коштів з поточного рахунка із спеціальним режимом використання Покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця. У всіх інших випадках посилання на призначення платежу та розрахунковий період є обов'язковими.

У подальшому сторони додатковими угодами до договору змінювали ціну газу, строк його поставки, умови оплати газу та встановили строк дії договору - до 31.12.2015.

Відповідно до додаткової угоди №4 від 28.04.2014. пункт 6.1 Договору був викладений у наступній редакції: оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється Покупцем до 20 числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

На виконання умов договору за період з січня по грудень 2015 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 21162580,79 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу 31.01.2015 на суму 917053,38 грн, від 28.02.2015 на суму 781493,52 грн, від 31.03.2015 на суму 613513,34 грн, від 30.04.2015 на суму 1301918,18 грн, від 31.05.2015 на суму 881462,02 грн, від 30.06.2015 на суму 768052,38 грн, від 31.07.2015 на суму 741814,28 грн, від 31.08.2015 на суму 730364,21 грн, від 30.09.2015 на суму 566075,94 грн, від 31.10.2015 на суму 957187,36 грн, від 30.11.2015 на суму 1576269,14 грн, від 30.11.2015 на суму 175140,43 грн, від 31.12.2015 на суму 2789683,36 грн.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

За приписами частини першої статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Згідно зі статтею 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот; на надання пільг з послуг зв'язку, інших передбачених законодавством пільг (крім пільг на одержання ліків, зубопротезування, оплату електроенергії, природного і скрапленого газу на побутові потреби, твердого та рідкого пічного побутового палива, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот), на компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з відміною податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів та відповідним збільшенням ставок акцизного податку з пального і на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату, рентної плати за транзитне транспортування трубопроводами природного газу територією України, збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності. Наведене регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (надалі Порядок, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2015 № 64, чинній на час підписання спільних протокольних рішень).

Згідно з пунктом 6 цього Порядку (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2015 № 64) органи Казначейства на підставі платіжних доручень головних розпорядників коштів місцевих бюджетів перераховують кошти на рахунки постачальників ресурсів (товарів, послуг).

Розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків (пункт 7 Порядку).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" між Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві, Департаментом фінансів у Вінницькій області (Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації), відповідачем та позивачем було підписано спільні протокольні рішення №167 від 20.01.2016 та №781 від 29.02.2016 про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України.

Вказаними спільними протокольними рішеннями сторони погодили перелік підприємств (установ, організацій), що беруть участь у проведенні взаєморозрахунку, та послідовність виконання сторонами спільних протокольних рішень.

За наслідками спільних протокольних рішень сторони дійшли згоди погасити заборгованість відповідача перед позивачем за спірним договором за 2015 рік у загальному розмірі 4816143,00 грн.

Згідно з положеннями пункту 3 спільних протокольних рішень сторони зобов'язалися перерахувати кошти наступній Стороні, а сторона остання (Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») - до загального фонду Державного бюджету України не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок; забезпечити проведення розрахунків відповідно до спільних протокольних рішень та з урахуванням укладених договорів на рахунково-касове обслуговування, якими може передбачатися, що у разі несвоєчасного надання учасниками розрахунків платіжних документів органи Державної казначейської служби України своїм платіжним дорученням можуть самостійно перераховувати кошти за схемою, передбаченою спільними протокольними рішеннями.

Апеляційним судом встановлено, що спільні протокольні рішення підписані уповноваженими представниками та скріплені відтисками печаток всіх сторін.

Таким чином сторони, підписавши вказані спільні протокольні рішення, узгодили порядок проведення розрахунків з газопостачальною організацією, змінивши строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору на купівлю-продаж природного газу № 13-367-Н від 04.01.2013.

Наведене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постановах від 10.02.2016 у справі № 902/1652/13, від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13, від 09.09.2014 у справі № 5011-1/1043-2012-42/528-2012.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов правомірного висновку щодо відсутності підстав до застосування статті 625 Цивільного кодексу України до сум, сплачених в погашення заборгованості відповідача на підставі спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що часткова оплата відповідачем заборгованості за поставлений природний газ була здійснена поза межами встановленого договором строку за рахунок власних коштів, а тому до такої заборгованості підлягає застосуванню стаття 625 Цивільного кодексу України, суд касаційної інстанції зазначає наступне.

30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до приписів статті 1 цього Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Згідно зі статтею 2 цього Закону дія останнього поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Частиною першою статті 3 цього Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до частини третьої статті 7 цього Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Частина третя статті 7 вказаного вище Закону є нормою прямої дії. Виконання цієї норми закону не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності цим Законом.

Оскільки погашення заборгованості за переданий позивачем відповідачу природний газ з січня по грудень 2015 року за рахунок власних коштів було здійснено до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", то відповідно до положень вказаного Закону на таку заборгованість не підлягали нарахуванню інфляційні втрати та 3% річних, а нараховані суми на підставі статті 625 Цивільного кодексу України підлягали списанню.

Враховуючи, що доводи касаційної скарги не спростовують правомірності прийнятого по суті судом апеляційної інстанції рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, Верховний Суд не вбачає підстав для її скасування.

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній після 15.12.2017) покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2018 у справі №910/22875/17 залишити без змін.

2. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді Г. Вронська

І. Ткач