ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2018 р. м. Київ Справа № 911/719/18

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., за участю секретаря судового засідання Прокопчук М.С., розглянув за правилами загального позовного провадження матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонарна компанія "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" про стягнення 520527,68 грн

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність №14-70 від 14.04.2017;

від відповідача: не прибув.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонарна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) подало до Господарського суду Київської області позов про стягнення з Комунального підприємства "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" (далі - відповідач) 520527,68 грн заборгованості, з якої: 199897,95 грн пені, 35286,47 грн 3% річних та 285343,26 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу від 02.12.2013 № 1174/14-ТЕ-17.

Ухвалою від 04.05.2018 господарський суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 04.06.2018.

Ухвалою від 04.06.2018 господарський суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів, відклав підготовче засідання на 19.07.2018.

Ухвалою від 19.07.2018 господарський суд відклав підготовче засідання на 03.08.2018.

Ухвалою від 03.08.2018 господарський суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 18.09.2018.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Вказав, що позивач на виконання умов договору купівлі-продажу природного газу від 02.12.2013 № 1174/14-ТЕ-17 протягом січня-грудня 2014 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 3590863,30 грн. Відповідач отримав зазначену кількість природного газу, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу, однак неналежно виконав умови договору, а саме п. 6.1, в частині оплати останного, не вчасно розраховувавшись за отриманий природний газ, внаслідок чого відповідачу, з посиланням на пункти 7.2, 9.3 договору та приписи статей 173-175, 193, 231, 232 Господарського кодексу України, статей 509, 526, 530, 549, 610, 611, 612, 625, 655 Цивільного кодексу України, були нараховані штрафні санкції.

Представник відповідача в судове засідання не прибув. Відповідно до відзиву на позовну заяву від 24.05.2018 вих. № 329 представник відповідача проти позову заперечив з тих мотивів, що скільки заборгованість за поставлений позивачем природний газ була погашена ним до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", то, враховуючи приписи частини 3 статті 7 зазначеного Закону, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних на суму несвоєчасно погашеного боргу не нараховуються, а нараховані підлягають списанню.

Представник позивача в засіданні суду усно проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, заперечив, зокрема з тих підстав, що з аналізу положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" вбачається, що учасниками процедури списання заборгованості, яка включає у себе і списання штрафних санкцій, є теплопостачальні та теплогенерую.чі підприємства, які включені до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Однак матеріали справи не містять належних доказів включення відповідача до такого реєстру, тому, на думку представника позивача, списання з відповідача штрафних санкцій на підставі частини 3 статті 7 зазначеного Закону є неможливим.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріали справи докази, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

02.12.2013 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним підприємством "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" (покупець) було укладено договір купівлі - продажу природного газу № 1174/14-ТЕ-17 (далі - договір), згідно з умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

З метою узгодження вартості природного газу та банківських реквізитів продавця між сторонами було підписано додаткову угоду № 1 від 31.01.2014. Відповідно до додаткової угоди № 2 від 29.04.2014 сторони змінили предмет договору та виклали його в новій редакції.

Умовами п.п. 3.3, 3.4. договору сторони погодили, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані і скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна і вартість. Продавець не пізніше 8-го числа, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору позивач поставив протягом січня - грудня 2014 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 3590863,30 грн, доказом чого є акти приймання - передачі природного газу від 31.01.2014 за січень 2014 року на суму 1008972,94 грн, від 28.02.2014 за лютий 2014 року на суму 706299,00 грн, від 31.03.2014 за березень 2014 року на суму 495413,07 грн, від 30.04.2014 за квітень 2014 року на суму 134762,51 грн, від 31.10.2014 за жовтень 2014 року на суму 160267,03 грн, від 30.11.2014 за листопад 2014 року на суму 509501,37 грн та від 31.12.2014 за грудень 2014 року на суму 575647,38 грн.

Згідно з п. 6.1 договору сторони передбачили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

В процесі розгляду справи суд встановив, що частина боргу із загальної суми поставки газу у розмірі 3590863,30 грн була сплачена відповідачем позивачу власними коштами, а залишок боргу був погашений за рахунок державний субвенцій на підставі постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 та на виконання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів Загального фонду Державного бюджету № 1172 від 19.05.2014 на суму 51300,00 грн, № 2401 від 16.12.2014 на суму 221200,00 грн, № 269 від 16.02.2015 на суму 103300,00 грн, № 589 від 18.03.2015 на суму 164400,00 грн, а також договорів про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 11.12.2014 № 1343/30 на суму 264550,00 грн, № 780/30 від 14.10.2014 на суму 491259,00 грн.

Наданими до суду документами підтверджено, що за спожитий природний газ відповідач розрахувався перед позивачем у повному обсязі в термін до 31.12.2015.

Як вбачається з матеріалів справи, позов заявлено позивачем з підстав порушення відповідачем строків оплати поставленого йому природного газу, визначених у п. 6.1 договору. Заявлені до стягнення пеня, інфляційні втрати та 3% річних, розраховані позивачем щодо періодів заборгованості, визначених з 15-го числа місяця, що слідує за місяцем поставки газу, за виключенням суми боргу погашеної відповідачем шляхом виконання спільних протокольних рішень та договорів про проведення взаєморозрахунків.

Суд враховує, що оскільки відповідач є теплопостачальним та теплогенеруючим підприємством, то на відносини сторін з приводу врегулювання заборгованості, що виникла між ними на підставі договору купівлі - продажу природного газу № 1174/14-ТЕ-17 від 02.12.2013, поширюється дія Закону України Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії", який набрав чинності 30.11.2016.

В преамбулі цього Закону вказано, що він визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 1 Закону України Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії" визначено, що процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, зазначеною нормою передбачено можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання ним грошового зобов'язання у сфері теплопостачання, зокрема у такий спосіб як списання цих нарахувань.

При цьому, ч. 3 статті 7 Закону не ставиться право ненарахування (списання) з боржника неустойки, інфляційних втрат та відсотків річних у залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом і виконання цієї норми не потребує включення підприємства до Реєстру, що спростовує доводи позивача про протилежне.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 29.01.2018 у справі № 904/10745/16, висновки якого господарський суд враховує при застосуванні до спірних правовідносин норми права, а саме ч. 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії", що узгоджується з ч. 4 ст. 236 ГПК України.

Зокрема, Верховний Суд, відхиляючи аргумент сторони про те, що не включення боржника до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості унеможливлює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, у своїй постанові вказав про таке.

У статті 2 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії" законодавець чітко визначив, що дія Закону поширюється саме на відносини із врегулювання заборгованості.

Тобто, його норми [Закону] можуть застосовуватись лише до підприємств, що є учасниками таких правовідносин.

Визначення терміну "процедура врегулювання заборгованості", наведеного у пункті 5 частини 1 статті 1 Закону, передбачає як заходи із зменшення та/або реструктуризації заборгованості, так і заходи щодо її списання.

Із частини 1 статті 3, пункту 1 частини 1 статті 4 Закону убачається, що Закон передбачає проведення взаєморозрахунків за спожитий природний газ без урахування розміру зобов'язань зі сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ.

З наведеного вбачається, що сплата неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних відбувається поза порядком проведення взаєморозрахунків, для яких Законом визначено особливу процедуру.

Водночас, порядок сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних не можна розглядати окремо від інших положень Закону.

У частині 1 статті 5 Закону визначено, що реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість. Однак до такої заборгованості не враховуються суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ.

Оскільки всі попередні статті [1, 3, 4, 5] Закону визначали умови проведення взаєморозрахунків та реструктуризацію заборгованості без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ, у статті 7 Закону передбачено порядок списання суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ.

Так, у частині 1 статті 7 Закону мова йде саме про реструктуризовану заборгованість, для проведення якої необхідно, щоб підприємство було включено до Реєстру [реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості].

Натомість, у частині 3 статті 7 Закону мова не йде про реструктуризовану заборгованість, а про заборгованість за природний газ, яка існувала та була погашена теплопостачальними та теплогенеруючими організаціями до набрання чинності [цим] Законом.

Отже, до заборгованості, що виникла та погашена до набрання чинності Законом не можуть бути застосовані передбачені Законом правила та вимоги щодо необхідності включення підприємства до Реєстру [реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості], оскільки за загальним правилом [частина 1 стаття 58 Конституції України] закон не має зворотної дії в часі.

Таким чином, виконання частини 3 статті 7 Закону не потребує включення відповідача до Реєстру [реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості].

Слід зазначити, що заборгованість відповідача перед позивачем у зв'язку з неналежним виконанням ним умов договору купівлі - продажу природного газу № 1174/14-ТЕ-17 від 02.12.2013 в частині проведення за нього оплати, мала місце за поставлений природний газ, який використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (пункт 1.2 договору в редакції додаткової угоди №2 від 29.04.2014 до договору).

Комунальне підприємство "Боярське головне виробниче управління житлово-комунального господарства" розрахувалось за поставлений природній газ в повному обсязі та станом на 31.12.2015, тобто до набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", заборгованості перед позивачем не мало.

Відповідно до наданого позивачем до справи розрахунку заборгованості вбачається, що 3% річних, інфляційні втрати та пеня нараховані позивачем відповідачу за зобов'язаннями, що виникли, та у строк до набрання чинності вищевказаним Законом.

З огляду на викладене, суд вказує, що оскільки на момент винесення даного рішення є чинною імперативна норма Закону, яка передбачає списання нарахованих неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних на заборгованість за отриманий природний газ, яка виникла та була погашена до набрання чинності Законом України Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії", у господарського суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 199897,95 грн пені, 35286,47 грн 3% річних та 285343,26 грн інфляційних втрат.

З урахуванням наведеного, суд відмовляє в задоволенні позову.

Судові витрати у відповідності до ч. 2 ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74-79, 129, 232, 233, 236 238, 240, 241 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією про дане судове рішення учасники справи можуть ознайомитися на сайті: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено: 20.09.2018

Суддя В.М. Антонова