РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.09.2018Справа № 910/6720/18

За позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

до Державного агентства резерву України

про стягнення 166 408,49 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Секретар судового засідання Коновалов С.О.

Представники сторін:

від позивача - Чернобровкіна Л.С. за дов.;

від відповідача - Вавренюк О.А. за дов.

Обставини справи:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення 166 408,49 грн. за Договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № 16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем всупереч умов вищезазначеного договору не було здійснено оплати наданих послуг зберігання матеріальних цінностей державного резерву, що і стало причиною звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.06.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено розгляд справи на 03.07.2018.

02.07.2018 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про залучення документів.

У судовому засіданні 03.07.2018, суд порадившись на місці ухвалив, оголосити перерву в судовому засіданні до 17.07.2018 о 11:45 год.

17.07.2018 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач просив суд відмовити в позові повністю. Посилався у відзиві на те, що позивач до позовної заяви не додав детального розрахунку витрат понесених зберігачем, який останній сформував у своїх позовних вимогах. Так у додатку до позовної заяви наявний кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2017 рік, однак сума понесених витрат зберігачем пред'явлена у даному позові та зафіксована у доданому кошторисі відрізняється. Також, позивач звертався до відповідача щодо погодження звіту про проведення витрат у 2017 році. В реакцію на дане звернення відповідач своїм листом від 17.03.2017 №1068/0/4-17 не погодив звіт позивача, у зв'язку з порушенням вимог порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат пов'язаних з відповідним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву затверджених постановою КМУ від 12.04.2002 №532, направивши його зберігачу на доопрацювання. Однак даний звіт доопрацьований не був, мало того у додатках до даної заяви позивачем не додано документів, які б підтверджували, що дані витрати були понесені у дійсності зі зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, оскільки відсутні акти виконаних робіт за 2017 рік.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2018 відповідно до ст.120 ГПК України, ухвалив, повідомити сторін про наступне судове засідання та оголосив перерву в судовому засіданні до 04.09.2018.

19.07.2018 через загальний відділ діловодства суду від відповідача повторно надійшов відзив на позовну заяву.

04.09.2018 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву відповідача. В якому позивач заперечував проти тверджень відповідача про "відсутність в додатках до позовної заяви детального розрахунку витрат понесених зберігачем", не відповідає дійсності, а отже не може бути прийняте судом як доказ по справі. Також зазначив, що при складані звіту позивачем жодного порушення при складанні допущено не було. Проте, позивач направив на адресу відповідача документи, які вимагались відповідачем для розрахунку та підтвердження витрат, понесених позивачем при зберіганні матеріальних цінностей державного резерву за 2017 рік. Проте після наданих документів відповідач не погодив звіт. Щодо відсутності підписаних актів взаєморозрахунків фактичних витрат пояснив, що ні договором, ані порядком не передбачено складення даного документу.

В судовому засіданні 04.09.2018 суд поновив строк для подачі відповіді на відзив на позовну заяву та прийняв до матеріалів справи.

В судовому засіданні 04.09.2018 представники надали пояснення по справі.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.09.2013 між Державним агентством резерву України (далі - відповідач, держрезерв) та Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі - позивач, зберігач) було укладено договір №16-П-ІЗФ-13/а50/22 відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву, відповідно до п.1.2 якого держрезерв передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1мр.

Відповідно до п.1.1 договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013 зберігання матеріальних цінностей державного резерву здійснюється у складських приміщеннях, на майданчиках, у холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах, зерносховищах зберігача.

У розділі 2 договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013 визначено права та обов'язки зберігача. Зокрема, вказано, що зберігач зобов'язаний вживати заходів для належного зберігання цінностей відповідного виду; щороку подавати держрезерву: станом на 1 січня - звіт форми №12 до двадцятого січня наступного за звітним року; станом на 1 липня - інформацію про результати перевірки якості і умов зберігання цінностей, а також відповідальність цінностей цілям, для яких вони призначені за формою, встановленою держрезервом до 10 липня кожного року; щороку разом з річним звітом форми №12мр подавати кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік згідно з додатком №2 до Постанови №532 від 12.04.2002р. Кабінету Міністрів України.

Згідно п.3.1 договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013 держрезерв зобов'язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на дані цілі.

Вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Відшкодування витрат з урахуванням податку на додану вартість із зберіганням цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між держрезервом та зберігачем (п.п.4.1, 4.2 договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013).

У п.7.1 договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013 вказано, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом всього терміну зберігання цінностей.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013, як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з відповідального зберігання матеріальних цінностей.

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч.1 ст.936 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За поясненнями представника позивача, як із боку відповідача підтверджені, на підставі договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013 Державним агентством резерву України було передано на відповідальне зберігання Державному підприємству "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" майно.

Згідно з п. 2.8. договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013, зберігач зобов'язаний щороку разом з річним звітом форми №12мр подавати кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік згідно з додатком №2 до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 №532.

Відповідно до вимог п. 2.8. договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013, листом від 13.01.2017 № «М» 02/04.01/03-17 ДМК Філія направила Кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в приміщенні ІФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Ізмаїльського МП) на 2017 рік (далі - Кошторис).

Листом від 06.03.2017 №854/0/4-17 відповідач повернув позивачу кошторис без погодження на доопрацювання, зазначивши, що при складанні Кошторису необхідно врахувати певні витрати, проігнорувавши факт наявності розрахунку щодо цих витрат в пояснення наданих позивачем до Кошторису.

Листом від 11.04.2017 №553/11/10-17 позивач, не зважаючи на невмотивованість вимог відповідача, з метою уникнення подальшого вирішення питання щодо виконання умов договору в судовому порядку, надав на адресу відповідача завірені належним чином копії документів, визначені в листі від 06.03.2017 №854/0/4-17.

Проте, відповідач листом від 29.05.2017 №1942/0/4-17 повторно повернув Кошторис вже через інші обставини, щодо яких протягом 2013-2016 років не було зауважень.

21.06.2017 листом №962/04.01/10-17 позивач направив кошторис в третє.

Листом від 29.12.2017 №4424/0/4-17 відповідач надав на адресу позивача погоджений кошторис на 2017 рік.

23.01.2018 листом №163/04.01/10-17 позивачем було направлено Звіт по витратам на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в ІФ ДП «АМПУ»за 2017 рік (далі - Звіт).

Згідно з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відповідач отримав даний лист 29.01.2018, проте відповіді позивачу не надав.

29.01.2018 позивач звернувся до відповідача з листом №229/04.01/10-18, проте відповідач не надав жодної відповіді.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечувались, Державним агентством резерву України витрати Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на зберігання цінностей за 2017 рік в сумі 166 408,49 грн. відшкодовано не було, грошові кошти в означеному вище розмірі не сплачено, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачем наголошено на необґрунтованості визначеного позивачем розміру витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2017 рік.

Проте, судом встановлено, що сума витрат, понесених Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2017 рік. в рамках виконання договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013 становить 166 408,49 грн.

До позовної заяви додані документи, що підтверджують факт виконання умов Договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013.

В судовому засіданні Позивачем надані для огляду оригінали документів та завірені належним чином копії документів, що підтверджують понесення витрат у зв'язку зі зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву протягом 2017 року на території Позивача.

Твердження Відповідача про неузгодження витрат на 2017 рік не відповідає дійсності, оскільки Листом від 29.12.2017 №4424/0/4-17 Відповідач надав на адресу Позивача погоджений Кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2017 рік без зауважень та будь-яких заперечень.

Щодо відсутності підписаних актів взаєморозрахунків фактичних витрат, суд зазначає, що ані Договором, ані Порядком не передбачено складання даного документу.

Окрім того, складання таких актів не є підставою для виникнення між сторонами зобов'язальних правовідносин у даному випадку, оскільки правовідносини виникають саме з Договору та факту здійснення позивачем відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Вищезазначений правовий висновок також зазначений в аналогічній справі Господарського суду міста Києва №910/3511/18, рішення по якій набрало законної сили.

За таких обставин, виходячи з наведеного у сукупності, з огляду на наявні в матеріалах справи докази понесення позивачем у 2017 році витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на суму 166 408,49 грн., яке здійснювалось в межах договору №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013, суд дійшов висновку, що заперечення відповідача стосовно необґрунтованості визначеного позивачем розміру витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2017 рік. є необґрунтованими та спростовуються представленими суду доказами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1, ч. 4, ч. 5 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об'єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Підприємства, установи і організації всіх форм власності, яким встановлені мобілізаційні та інші спеціальні завдання, зобов'язані забезпечити розміщення, зберігання, своєчасне освіження, заміну, а також відпуск матеріальних цінностей із державного резерву згідно із зазначеними завданнями власними силами. Відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 2, п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого Постановою №532 від 12.04.2002р. Кабінету Міністрів України, сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

Відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Отже, виходячи з наведеного вище, враховуючи наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку щодо виникнення у Державного агентства резерву України обов'язку з відшкодування витрат Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2017 рік в сумі 166408,49 грн.

При цьому, судом враховано, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У ст.11 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973р. Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов'язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав). Аналогічну позицію наведено у постанові від 29.05.2013р. Вищого господарського суду України по справі №5011-5/14825-2012.

Отже, виходячи з наведеного вище, приймаючи до уваги позицію Конституційного суду України, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, та належних і допустимих у розумінні ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказів належного виконання своїх обов'язків за договором №16-П-ІЗФ-13/а50/22 від 26.09.2013 в частині відшкодування витрат на зберігання за 2017 рік не надав, господарський суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" до Державного агентства резерву України про стягнення 166 408,49 грн.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги повністю.

Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, будинок 28, ) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, м. Київ, проспект Перемоги, будинок 14, ) в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (68600, Одеська обл., місто Ізмаїл, вул. Набережна Лукі Капікраяна, будинок 4, код 38728402) заборгованість в розмірі 166 408 (сто шістдесят шість тисяч чотириста вісім) грн. 49 коп. та судові витрати в сумі 2 496 (дві тисячі чотириста дев'яносто шість) грн. 13 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку в порядку встановленому в ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 07.09.2018

Суддя І.І. Борисенко