ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"19" вересня 2018 р. м. Київ Справа № 911/2030/18

Суддя Наріжний С.Ю., розглянувши подані до суду матеріали

за заявою АТ КБ «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ) від 12.07.2018 б/№ (вх. № 2108/18 від 13.09.2018) про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ТОВ «Веселий Школярик» (07300, Київська обл., м. Вишгород, вул. Кургузова, буд. 6А, оф. 307; ) заборгованості в розмірі 14290,01 грн., що виникла внаслідок порушення останнім умов укладеного між сторонами договору банківського обслуговування б/№ від 21.07.2011

ВСТАНОВИВ:

до господарського суду Київської області надійшла заява АТ КБ «Приватбанк» від 12.07.2018 б/№ (вх. № 2108/18 від 13.09.2018) про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ТОВ «Веселий Школярик» заборгованості, що виникла внаслідок порушення останнім умов укладеного між сторонами договору банківського обслуговування б/№ від 21.07.2011 на загальну суму 14290,01 грн., з яких: 2500,00 грн. заборгованості за кредитом, 6127,24 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 5145,27 грн. пені за несвоєчасне виконання зобовязань, 517,50 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, а також сплачений судовий збір.

Розглянувши подану АТ КБ «Приватбанк» заяву про видачу судового наказу, суд дійшов висновку про відмову у його видачі з огляду на таке.

Згідно ч. 2 ст. 12 ГПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Статтею 148 ГПК України визначено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Відповідно до п. 3, 5 ч. 1 ст. 152 ГПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред'явлення позову в суд за такою вимогою.

Так, судом встановлено, що в заяві АТ КБ «Приватбанк» посилається на договір банківського обслуговування б/№ від 21.07.2011, який складається з заяви ТОВ «Веселий Школярик» про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», ОСОБА_1, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, відповідно до якого боржнику було встановлено відповідний кредитний ліміт.

Згідно п. 3.2.1.2.2.5. Умов та правил надання банківських послуг (далі: «Умови»), клієнт зобовязується повернути кредит у строки, встановлені п.п. 3.2.1.1.10., 3.2.1.2.3.4., 3.2.1.2.2.17.

В свою чергу, пунктом 3.2.1.1.10. Умов визначено, що проведення платежів клієнта в порядку, встановленому цим розділом Умов, проводиться банком до дати, яка встановлюється відповідно до п. 3.2.1.1.8. цього розділу Умов, згідно якої вказано, що при непогашенні заборгованості у термін, зазначений у повідомленні (яке надіслано за допомогою встановлених засобів електронного зв'язку банку і клієнта), вся заборгованість, починаючи з наступного дня дати, зазначеної в повідомленні вважається простроченою.

З наданого АТ КБ «Приватбанк» розрахунку вбачається, що заборгованість за кредитом у сумі 2500,00 грн. виникла 23.04.2013 та починаючи з 27.05.2013 набула статусу простроченої. Крім цього, заборгованість з відсотків за користування кредитом нарахована за загальний період з 01.05.2013 по 12.04.2018; заборгованість з комісії нарахована за загальний період з 07.05.2013 по 12.04.2018.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ст. 259 ЦК України).

Зокрема, згідно п. 3.2.1.5.7. Умов, терміни позовної давності щодо вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Таким чином відповідно до п. 3.2.1.5.7. Умов, позовна давність за вимогою в частині заборгованості за кредитом в сумі 2500,00 грн. почала перебіг з 28.05.2013 (наступний день після визначення заборгованості простроченою) та сплинула 29.05.2018.

Щодо заявлених нарахувань відсотків за користування кредитом та комісії вбачається, що такі нарахування здійснено в тому числі за період, який виходить за межі позовної давності (за процентами за період з 01.05.2013 по 02.09.2013; за комісією за період з 07.05.2013 по 02.09.2013), що є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Суд зазначає, що, за загальним правилом, при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог заявлених стягувачем по суті (п. 7 ч. 1 ст. 155 ГПК). Водночас, підставою для відмови у видачі наказу є, зокрема, встановлення судом обставин спливу позовної давності щодо заявленої вимоги. Такі підстави для відмови у видачі судового наказу свідчать про наявність у суду обовязку здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника на предмет наявності/порушення його права, щодо спливу позовної давності, в тому числі щодо наявності прострочення виконання зобовязання боржником (зокрема, з метою визначення періоду, який знаходиться в межах позовної давності). Однак, такі повноваження суду в межах наказного провадження є обмеженими, враховуючи функціональне призначення інституту наказного провадження та принцип пропорційності господарського судочинства (ст. 15 ГПК). Так у випадку встановлення судом обставин, які свідчать про заявлення вимог поза межами позовної давності навіть щодо частини періоду нарахування в межах певного виду вимог (в даному випадку - вимог про стягнення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією), - мають місце обставини, які свідчать про відсутність безспірності вимог (що є обовязковим критерієм при здійсненні наказного провадження) та наявності обставин (п. 5 ч. 1 ст. 152 ГПК), наслідком яких є відмова суду у видачі судового наказу. При цьому, законом не передбачено обовязок суду здійснювати перерахунок заявлених вимог (визначати періоди заборгованості, які заявлені в межах позовної давності) та право суду видавати судовий наказ на частину заборгованості, заявленої в межах конкретного виду вимоги (у межах позовної давності), так як у протилежному випадку - суд, по суті, буде здійснювати розгляд вимог у порядку, який притаманний для позовного провадження, що суперечить цільовому призначенню інституту наказного провадження.

Крім цього, як вже зазначено вище, заявником в тому числі заявлено вимогу щодо стягнення пені у сумі 5145,27 грн., яка за своєю правовою природою не є вимогою про стягнення грошової заборгованості за договором та не підлягає розгляду в порядку наказного провадження.

Згідно ч. 2 ст. 152 ГПК України, про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Враховуючи викладені вище обставини, а саме заявлення частини вимог (за кредитом, відсотками, комісією), що виходять за межі позовної давності, а також частини вимог (пеня), які не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу про стягнення відповідної заборгованості на загальну суму 14290,01 грн. з ТОВ «Веселий Школярик» на користь АТ КБ «Приватбанк».

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 151 ГПК України, у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред'явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Разом з тим, за приписами ч. 2 ст. 153 ГПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку (у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч. 2 ст. 148 ГПК України).

Також суд звертає увагу на те, що ч. 3 ст. 152 ГПК України передбачено, що у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. Однак, вказана норма стосується не права/обовязку суду видавати судовий наказ на частину заборгованості, заявленої в межах конкретного виду вимоги (зокрема, у межах позовної давності), а виключно обовязку суду видати судовий наказ щодо вимог, які підлягають розгляду в порядку наказного провадження та обовязку постановити ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині вимог, які не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, з урахуванням норм ч. 2 ст. 12 та ч. 1 ст. 149 ГПК України.

Керуючись ст. 148, 150, 152, 153, 232-235, 255, п. 17.5. розділу ХІ ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити АТ КБ «Приватбанк» у видачі судового наказу про стягнення 14290,01 грн. з ТОВ «Веселий Школярик» за заявою від 12.07.2018 б/№ (вх. № 2108/18).

2. Копію ухвали надіслати АТ КБ «Приватбанк» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена протягом десяти днів з дати підписання шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Київської області.

Дата підписання ухвали 19.09.2018.

Суддя С.Ю. Наріжний