РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2018Справа № 910/4062/18
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (01030, м.Київ, Шевченківський район, вул.Леонтовича, буд.6)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Паркінг Україна" (03039, м.Київ, Голосіївський район, пров.Руслана Лужевського, буд.14)

про визнання недійсним договору

Представники сторін:

від позивача: Лисенко Н.П. (на підставі довіреності)

від відповідача: Костяний О.Ю. (на підставі довіреності)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" (надалі також - «позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Паркінг Україна" (надалі також - «відповідач») про визнання договору оренди майна №3.5-51.17 від 19.09.2017 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір №3.5-51.17 від 19.09.2017 оренди майна суперечить положенням ст.ст.2, 3, 4 Закону України "Про публічні закупівлі", у зв'язку з чим, враховуючи ст.ст.203, 205 Цивільного кодексу України, просить суд визнати зазначений правочин недійсним.

Ухвалою від 04.04.2018 Господарського суду міста Києва (суддя Любченко М.О.) вказану позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №910/4062/18, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначити підготовче засідання у справі на 16.05.2018.

11.05.2018 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В підготовче засідання 16.05.2018 з'явилися представники сторін.

Ухвалою суду від 16.05.2018, занесеною до протоколу судового засідання, встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив з доказами направлення відповіді відповідачу до 01.06.2018; встановлено відповідачу строк на подання заперечень на відповідь на відзив з доказами направлення заперечень позивачу - до 07.06.2018; відкладено підготовче засідання на 11.06.2018.

01.06.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

За наслідками автоматизованого розподілу судової справи 08.06.2018 у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю судді Любченко М.О. справу № 910/4062/18 передано для розгляду судді Трофименко О.Ю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2018 прийнято справу № 910/4062/18 до свого провадження, підготовче засідання у справі призначено на 02.07.2018.

18.06.2018 через канцелярію суду відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

В підготовче засідання 11.07.2018 з'явився представник позивача. Відповідач в засідання суду уповноваженого представника не направив.

Ухвалою від 11.07.2018, занесеною до протоколу судового засідання, судом постановлено відкласти підготовче засідання на 23.07.2018.

19.07.2018 через канцелярію суду від позивача надійшли додаткові документи.

В підготовче засідання 23.07.2018 з'явилися представники сторін.

У підготовчому засіданні 23.07.2018 Судом вчинено всі дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Зважаючи на викладене, за результатами підготовчого засідання 27.07.2018 Судом постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого засідання та призначення справу до судового розгляду по суті на 20.08.2018.

В судове засідання 20.08.2018 з'явилися представники сторін.

В судовому засіданні 20.08.2018 судом оголошено перерву до 03.09.2018.

В судовому засіданні 03.09.2018 представник позивача надав пояснення по суті спору, підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 03.09..2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

19.09.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Паркінг Україна" (орендодавець) та Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (орендар) укладено Договір оренди майна № 3.5-51.17 (далі - Договір), за умовами якого орендар передає на умовах даного Договору, а орендар приймає у тимчасове користування на умовах оренди майно, що визначено у Додатку № 1 до цього Договору, та є невід'ємною частиною цього Договору.

За приписами п.п. 4.1-4.3 Договору, майно вважається переданим орендодавцем орендарю з моменту підписання акту приймання-передачі майна (Додаток 2 до цього Договору). Строк оренди складає 2 (два) роки з дати підписання акту приймання-передачі майна, що орендується (Додаток 2 до цього Договору). Строк оренди може бути скорочений лише за згодою сторін, про що складається додаткова угода до Договору.

У розділі 5 Договору сторонами погоджено, що оплата оренди Майна за даним Договором здійснюється в національній валюті України - гривнях. Всі платежі по цьому Договору здійснюються Орендарем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Орендодавця, зазначений в реквізитах договору. Для зміни банківського рахунку Орендодавця Сторони мають підписати відповідну додаткову угоду про зміну-банківських реквізитів. Розмір Орендної плати за даним Договором становить 25500 грн. 00 коп. (двадцять п'ять тисяч п'ятсот грн. 00 коп.) в тому числі 20% ПДВ 4250 грн. 00 коп. (чотири тисячі двісті п'ятдесят грн. 00 коп.) за один місяць оренди. Орендна плата сплачується Орендарем щомісячно не пізніше 10 числа кожного поточного місяця.

Цей договір вступає в дію з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє до 26.09.2019 року. Даний договір автоматично продовжується на строк, який необхідний для повного виконання сторонами своїх обов'язків за цим договором. (п. 12.1 Договору)

У Додатку № 1 до Договору сторонами визначено майно, що передається в оренду, а саме: Стійка шлагбауму GAME G3250 з платою керування. Пружина балансування в комплекті (10 штук).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору орендодавець передав, а орендар в свою чергу прийняв в оренду майно, що підтверджується Актом приймання - передачі майна від 27.09.2016, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" є замовником в розумінні Закону України «Про публічні закупівлі», проте, Договір оренди майна № 3.5-51.17 від 19.09.2017 укладений без процедури проведення відкритих торгів, без планування жданої закупівлі та відображення її у додатку до річного плану закупівель, що суперечить вимогам статей 2, 3, 4 Закону України «Про публічні закупівлі».

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що оспорюваний Договір не містить загальної суми договору, строки та сума оренди не є сталими, тому твердження позивача про перевищення суми в 200 000,00 грн при укладенні цього Договору не відповідають дійсності. Окрім того, дії директора Комунального підприємства "Київтранспарксервіс", яким підписано спірний договір, не визнані злочинними у встановленому законодавством порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 5 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі», що договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари;

У п. 9 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак:

юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів;

органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи;

у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

До замовників також належать юридичні особи та/або суб'єкти господарювання, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання та відповідають хоча б одній з таких ознак:

органам державної влади, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування належить частка у статутному капіталі суб'єкта господарювання в розмірі більше ніж 50 відсотків або такі органи володіють більшістю голосів у вищому органі суб'єкта господарювання чи правом призначати більше половини складу виконавчого органу або наглядової ради суб'єкта господарювання;

наявність спеціальних або ексклюзивних прав.

Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та Статуту Комунального підприємства "Київтранспарксервіс", останнє засноване на комунальній власності територіальної громади міста Києва, єдиним засновником є Київська міська рада.

Підприємство створене з метою покращення організації дорожнього руху в частині впорядкування робіт з паркування, застосування інформаційних технологій, сучасних технічних засобів організації дорожнього рух, розвитку мережі паркінгів, механізованих автомобільних стоянок, платних місць та інших об'єктів дорожнього сервісу у місті Києві. П. 3.1 Статуту)

Відтак, виходячи з ознак юридичної особи позивача, Суд доходить висновку, що Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" являється замовником в розумінні положень Закону України «Про публічні закупівлі».

Згідно з п. 17 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі», послуги - будь-який предмет закупівлі, крім товарів і робіт, зокрема транспортні послуги, освоєння технологій, наукові дослідження, науково-дослідні або дослідно-конструкторські розробки, медичне та побутове обслуговування, лізинг, найм (оренда), а також фінансові та консультаційні послуги, поточний ремонт;

Публічна закупівля (далі - закупівля) - придбання замовником товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом. (п. 20 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі»)

За приписами ч. 1 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі», цей Закон застосовується:

до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень;

до замовників, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень.

Під час здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники повинні дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель, установлених цим Законом, та можуть використовувати електронну систему закупівель з метою відбору постачальника товару (товарів), надавача послуги (послуг) та виконавця робіт для укладення договору.

У разі здійснення закупівель товарів, робіт і послуг без використання електронної системи закупівель, за умови, що вартість предмета закупівлі дорівнює або перевищує 50 тисяч гривень та є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники обов'язково оприлюднюють звіт про укладені договори в системі електронних закупівель відповідно до статті 10 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Паркінг Україна" та Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" Договору № 3.5-51.17 19.09.2017 є оренда майна, а саме, стійок шлагбауму GAME G3250 з платою керування.

За умовами п. 5 Договору, розмір Орендної плати за даним Договором становить 25500 грн. 00 коп. (двадцять п'ять тисяч п'ятсот грн. 00 коп.) в тому числі 20% ПДВ 4250 грн. 00 коп. (чотири тисячі двісті п'ятдесят грн. 00 коп.) за один місяць оренди.

А в п. 4.2 Договору сторонами погоджено строк оренди - 2 (два) роки з дати підписання акту приймання-передачі майна, що орендується (Додаток 2 до цього Договору).

Відповідно, сторони визначили дію Договору до 26.09.2019 року. (п. 12.1 Договору)

Статтями 6 та 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтями 5, 6 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Загальними принципами господарювання в Україні є, зокрема, свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; рівний захист державою усіх суб'єктів господарювання; заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Статтею 43 ГК України передбачено свободу підприємницької діяльності, яка полягає в тому, що підприємці мають права без обмежень, самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Частинами 1 та 2 статті 67 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин.

За приписами ч. 1 ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Отже, при укладенні Договору оренди № 3.5-51.17 19.09.2017 як позивач, так і відповідач, здійснюючи господарську діяльність на власний ризик, керувались принципами свободи договору та свободи підприємницької діяльності, а відтак були вільні у визначенні умов договору.

Відтак, Суд звертає увагу, що сторони без жодних застережень та зауважень підписали Договір оренди № 3.5-51.17 19.09.2017, визначивши при цьому його істотні умови, такі як строк оренди - 2 роки та орендну плату - 25 500,00 грн. за один місяць оренди.

Суд зазначає, що в даному випадку, виходячи з погодженого сторонами строку оренди майна та суми щомісячної орендної плати, загальна вартість предмета закупівлі (оренди) складає 612 000,00 грн, тобто, перевищує 200 000,00 грн, а тому відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі», сфера дії цього закону поширюється на Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" як замовника.

При цьому, Судом розглянуті та відхилені аргументи відповідача щодо можливості зміни в бік скорочення строку найму та розірвання Договору, оскільки, укладаючи договір сторони розраховували на тривалу співпрацю, тому і передбачили відповідний строк оренди. Більше того, Суд враховує, що з 19.09.2017 по даний час Договір зберігає свою дію.

Окрім того, доводи відповідача щодо відсутності в Договорі будь-якої сталої загальної суми Договору Суд також відхиляє, оскільки загальна сума орендної плати за Договором чітко розраховується, виходячи з погодженого сторонами строку найму.

Стаття 3 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачає, що закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об'єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про публічні закупівлі», закупівля здійснюється відповідно до річного плану. Річний план, додаток до річного плану та зміни до них безоплатно оприлюднюються на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель протягом п'яти днів з дня їх затвердження.

Загальні умови здійснення закупівлі передбачені розділом ІІІ Закону України «Про публічні закупівлі».

Проте, Суд зазначає, що при укладенні Договору оренди майна № 3.5-51.17 від 19.09.2017 замовником не було організовано та проведено процедуру закупівлі, як того вимагають положення Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки оренда шлагбаумів не планувалася та вносилася до річного плану закупівель, інформація про закупівлю не оприлюднювалась через авторизований електронний майданчик на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому Уповноваженим органом та цим Законом, процедура закупівлі не була здійснена шляхом використання електронної системи закупівель.

За наведених обставин, Суд доходить висновку про недодержання позивачем вимог Закону України «Про публічні закупівлі» під час укладення Договору оренди майна № 3.5-51.17 від 19.09.2017, що відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України є підставою недійсності правочину.

Отже, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, Суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" про визнання недійсним Договору оренди майна № 3.5-51.17 від 19.09.2017, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 207 Господарського кодексу України, виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Вищим господарським судом України у п. 2.7 постанови Пленуму «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 роз'яснено, що частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Таким чином, Суд зазначає, що зобов'язання за укладеним відповідачами спірним договором оренди припиняються лише на майбутнє, оскільки повернути усе одержане за вказаним правочином, тобто повернути здійснене користування об'єктом оренди, неможливо. За таких обставин, відсутні підстави для визнання недійсним Договору оренди майна № 3.5-51.17 від 19.09.2017 з моменту укладення, як про те заявлено позивачем у позовній заяві.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійним Договір оренди майна № 3.5-51.17 від 19.09.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Паркінг Україна" та Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс".

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Паркінг Україна" (03039, м. Київ, пров. Руслана Лужевського, буд.14, ідентифікаційний код 40578600) на користь Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, буд.6, ідентифікаційний код 35210739) судовий збір у розмірі 1 762,00 грн.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 12.09.2018

Суддя Т.Ю. Трофименко