ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2018 р. Справа № 922/2237/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Россолов В.В.

при секретарі судового засідання Шило А.М.,

за участю представників сторін:

позивача - Войтов Ю.М. (посвідчення адвоката НОМЕР_1 від 07.09.2012 року, довіреність б/н від 13.09.2018 року);

відповідача - Кисельова Н.С. (довіреність №76 від 09.01.2018 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "Ізюмжитлосервіс", м. Ізюм, Харківська область (вх.№1246Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 21.05.2018 року, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Суярко Т.Д.) у справі №922/2237/17

за позовом Приватного підприємства "Ізюмжитлосервіс", м. Ізюм, Харківська область

до Виконавчого комітету Ізюмської міської Ради, м. Ізюм, Харківська область

про стягнення коштів в сумі 252445,96 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Приватне підприємство "Ізюмжитлосервіс" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Виконавчого комітету Ізюмської міської ради про стягнення втрат від застосування не скоригованої на зміну вартості окремих витрат тарифу в період січень-квітень 2017 р. в розмірі 252445,96 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.05.2018 у справі №922/2237/17 відмовлено в позові повністю.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення господарського суду Харківської області від 21.05.2018 року у справі №922/2237/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в частині стягнення втрат/збитків у розмірі 188037,53 грн. за лютий-квітень 2017 року, розмір яких підтверджено висновком судово-економічної експертизи №14558 від 06.02.2018.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції, надаючи кваліфікацію правовідносинам сторонам по справі, не звернув увагу на той факт, що відповідач фактично уникнув свого обов'язку по прийняттю рішення про коригування тарифу та вдався до оцінки правовідносин сторін по справі з боку відшкодування витрат, що стало причиною невірних висновків.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2018 року, суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю Гребенюк Н.В. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Білецька А.М., суддя Істоміна О.А.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 26.06.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача, Приватного підприємства "Ізюмжитлосервіс" на рішення господарського суду Харківської області від 21.05.2018 у справі № 922/2237/17; встановлено відповідачу строк до 11.07.2018 року протягом якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу.

10.07.2018 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін (вх.№5246), який долучений до матеріалів справи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.07.2018 року призначено справу до розгляду на 25.07.2018 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2018 року, у зв'язку з відпусткою судді Білецької А.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Фоміна В.О., суддя Істоміна В.О.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 25.07.2018 року оголошено перерву у розгляді справи до 30.07.2018 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2018 року, у зв'язку з відпусткою судді - доповідача Гребенюк Н.В., суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Фоміна В.О., суддя Істоміна О.А.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 30.07.2018 року оголошено перерву у розгляді справи до 27.08.2018 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2018 року, у зв'язку з відпусткою судді - доповідача Терещенко О.І., та судді Істоміної О.А. суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю Тихого П.В. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В, суддя Гетьман Р.А., суддя Фоміна В.О.

Протокольною ухвалою в судовому засіданні 27.08.2018 було оголошено перерву до 19.09.2018.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2018 року, у зв'язку з відпусткою судді Фоміної В.О. визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В..

В судовому засіданні 19.09.2018 року представник позивача підтримує свою апеляційну скаргу та просить її задовольнити. Представник відповідача заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні уповноважених представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 27.08.2010 р. №0795 виконавчим комітетом Ізюмської міської ради (відповідач) виконавцем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій було визнано Приватне підприємство "Ізюмжитлосервіс" (позивач).

Перелік будинків Ізюмської міської територіальної громади, виконавцем послуг з утримання яких визнано позивача наведено в додатку №1 до вказаного рішення відповідача.

Перелік послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій для позивача наведено в додатку №2 до вказаного рішення відповідача.

Рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 29.12.2014 р. №0672 встановлено тарифи на послуги з утримання будинків і споруд відповідних територій у житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Ізюм для позивача.

02.02.2017 р. позивач звертався до Ізюмського міського голови із листом від 02.02.2016 р. вих.№10 про надання доручення відповідному структурному підрозділу Ізюмської міської ради розробити проект рішення про коригування тарифів з обслуговування будників і споруд та прибудинкових територій. До листа було додано тарифи на послуги з обслуговування будників і споруд та прибудинкових територій; розрахунок коефіцієнту коригування.

20.02.2017 р. із листом № 22 позивач повторно звернувся до Ізюмського міського голови про вирішення питання коригування тарифів з обслуговування будників і споруд та прибудинкових територій.

Листом від 24.02.2017 р. №630 відповідач повідомив позивача про необхідність надання копій актів виконаних робіт, які виконувались за договорами цивільно-правового характеру у січні 2017 року, посилаючись на те, що однією із складових коефіцієнту зміни витрат на послуги є заробітна плата. Так, відповідач вказав, що з метою обґрунтування збільшення зростання фонду оплати праці у січні 2017 року у порівнянні з груднем 2016 року йому необхідно ретельно вивчити причини зростання витрат на заробітну плату та виключити факти одноразових нарахувань (премій тощо).

Окрім того, відповідач повідомив позивача про необхідність надання доказів офіційного оприлюднення інформації про намір здійснити коригування тарифів на послуги.

28.02.2017 р. позивач звертався до Ізюмського міського голови із листом, в якому обґрунтовував збільшення тарифів на послуги у зв'язку із витратами на заробітну плату, а також розрахунки в цій частині. Зокрема, позивач посилався на збільшення таких витрат з огляду на підвищення розміру мінімальної заробітної плати та прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В листі позивач повідомив відповідача про те, що його працівники в січні 2017 року виконували роботи тільки по обслуговуванню будинків та прибудинкових територій; надати акти виконаних робіт позивач вважає за неможливе, оскільки це, на його думку, буде порушенням Закону України "Про захист персональних даних".

Разом з листом позивач також надав докази офіційного оприлюднення інформації про намір здійснити коригування тарифів на послуги.

Як свідчить Витяг з протоколу №4/3 засідання виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 12.04.2017 р., проект рішення №517п від 06.03.2017 р. "Про встановлення скоригованих тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Ізюм для приватного підприємства "Ізюмжитилосервіс" - більшістю голосів не було прийнято.

Підставою голосування проти запропонованого проекту стало рішення членів виконавчого комітету про витребування у позивача нового розрахунку тарифів.

Як зазначено у Витязі з протоколу №4/3 засідання виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 12.04.2017 р., позивач в період з 2016 по 2017 рр. мав недоліки в роботі, пов'язані з приховуванням та ненаданням інформації про фінансовий стан підприємства.

Листом від 27.04.2017 р. №1412 відповідач повернув позивачу розрахунки тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з посиланням на те, що проект рішення "Про встановлення скоригованих тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Ізюм для приватного підприємства "Ізюмжитилосервіс" - не набрав необхідної кількості голосів.

Окрім того, в листі відповідач запропоновував позивачу, з метою приведення тарифів на послуги до економічно обґрунтованих, надати розрахунок тарифів на послуги, здійснений відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року №869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги".

Листом від 10.05.2017 р. позивач надав Ізюмському міському голові розрахунок втрат підприємства по кожному будинку на загальну суму 252445,96 грн.

Відповідач з розрахунком втрат позивача не погоджується, розраховану позивачем суму таких втрат в розмірі 252445,96 грн. не сплатив, що й зумовило звернення до суду з позовом у даній справі.

Під час призначеної у справі судової економічної експертизи, експертом було встановлено наступне:

- заявлений позивачем розмір втрат (доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин) від застосування не скоригованого на зміну вартості окремих витрат тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період лютий-січень 2017 року підтверджується в сумі 188037,53 грн.;

- різниця між встановленим розміром тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій Приватного підприємства "Ізюмжитлосервіс", затвердженим рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 29.12.2014 р. за №0672, та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг Приватним підприємством "Ізюмжитлосервіс", розрахованими у відповідності до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженому постановою КМУ від 01.06.2011 р. № 869, за період лютий - квітень 2017 року підтверджується в сумі 188037,53 грн.;

- ПП "Ізюмжитлосервіс" розрахунок тарифу на 1 кв.м. за період з 01.02.2017 року по 30 квітня 2017 року відповідно до положень пунктів 2-33 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №869 від 01.06.2011 року - не здійснював;

- ПП "Ізюмжитлосервіс" здійснив лише розрахунок різниці тарифу за січень 2017 року із застосування коефіцієнту зміни витрат, пов'язаних з наданням послуг, враховуючи наявні данні відносно економічно обґрунтованих витрат протягом строку дії даних тарифів, встановлених рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 29.12.2014 р. за № 0672, які не змінені та не заперечуються матеріалами справи, та із урахуванням економічно обґрунтованих витрат щодо збільшення заробітної плати та тарифу на електроенергію.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено таких підстав для здійснення відшкодування згідно з п. 7 ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", як встановлення рішенням відповідача економічно необґрунтованих тарифів, неможливість отримання прибутку у зв'язку з розміром вставлених тарифів та звернення позивача до відповідача в порядку, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. №869.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (N 1875-IV від 24.06.2004 р.), виконавець має право на відшкодування втрат у разі затвердження відповідним органом місцевого самоврядування цін/тарифів нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Згідно з ч. 4 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у разі встановлення органом місцевого самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, орган, який їх затвердив, зобов'язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між встановленим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг.

Відповідно до п. 39 розділу "Відшкодування втрат виконавців, які виникають протягом періоду розгляду розрахунків тарифів, встановлення та їх оприлюднення органом місцевого самоврядування" Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. N869, - плановий період - період тривалістю 12 місяців, на який здійснюються розрахунки тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення. Для встановлення тарифу на послуги виконавець подає органу місцевого самоврядування 1) заяву про встановлення тарифу і розрахунок тарифу на планований період за встановленими таким органом формами з 2) відповідними розрахунками, 3) підтвердними матеріалами і 4) документами, що використовувалися під час їх проведення.

Згідно з абз. 2 п. 42 розділу "Відшкодування втрат виконавців, які виникають протягом періоду розгляду розрахунків тарифів, встановлення та їх оприлюднення органом місцевого самоврядування" Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. N869, - розмір втрат виконавців визначається виходячи з витрат, понесених виконавцем на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій протягом періоду, який починається з дня подання виконавцем до органу місцевого самоврядування заяви про встановлення тарифів до дня введення в дію тарифів, включаючи період розгляду розрахунків тарифів (але не більше періоду, визначеного у пункті 40 цього Порядку), встановлення та їх оприлюднення.

Місцевим судом вірно зазначено, що системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що право на відшкодування різниці між встановленим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг виконавець послуг отримує лише у випадку, якщо:

I) рішенням органу місцевого самоврядування встановлено економічно необґрунтовані тарифи;

II) надання послуг за такими тарифами не дозволяє виконавцю отримувати прибуток від надання житлово-комунальних послуг;

III) обумовлене п. 7 ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (N 1875-IV від 24.06.2004 р.) право на відшкодування виникає тільки після звернення виконавця до органу місцевого самоврядування в порядку, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. N869.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (N1875-IV від 24.06.2004 р.), державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на принципі регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (N1875-IV від 24.06.2004 р.), ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (N 1875-IV від 24.06.2004 р.) передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Частиною 3 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (N1875-IV від 24.06.2004 р.) встановлено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

За приписами ч. 2 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (N1875-IV від 24.06.2004 р.), саме виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про ціни і ціноутворення", державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації).

Частинами 7, 9 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (N 1875-IV від 24.06.2004 р.) передбачено, що встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво не допускається. Спори щодо формування та встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вирішуються в судовому порядку.

Тарифи ж на послуги з утримання будинків і споруд відповідних територій у житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Ізюм - встановлені рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 29.12.2014 р. №0672.

Вказане рішення є чинним, а отже, з огляду на приписи ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" - обов'язковим для позивача.

Обґрунтованість тарифів згідно з рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 29.12.2014 р. №0672 - не заперечується позивачем у даному провадженні.

Матеріали справи не містять доказів вставлення рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 29.12.2014 р. №0672 економічно необґрунтованих тарифів.

Економічна обґрунтованість таких тарифів також не оскаржувалась позивачем відповідно до ч. 9 ст. 31 Закону України Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (N 1875-IV від 24.06.2004 р.).

Позивач, визначаючи підстави позову у даній справі та обґрунтовуючи своє право на отримання грошової компенсації в порядку п. 7 ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (N 1875-IV від 24.06.2004 р.), посилається на невнесення відповідачем змін до чинного рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 29.12.2014 р. №0672 щодо розміру тарифів.

Втім, як вірно вказано місцевим судом, за приписами п. 7 ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (N1875-IV від 24.06.2004 р.) відшкодування здійснюється саме за встановлення економічно необґрунтованих тарифів. На встановлення відповідачем економічно необґрунтованих тарифів позивач не посилався й не надав доказів на підтвердження таких обставин.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо недоведеності позивачем такої підстави для здійснення відшкодування згідно з п. 7 ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (N1875-IV від 24.06.2004 р.), як встановлення рішенням відповідача економічно необґрунтованих тарифів.

В матеріалах справи відсутні докази того, що надання послуг за тарифами згідно з рішенням відповідача від 29.12.2014 р. №0672 не дозволяє позивачу отримувати прибуток від надання послуг з утримання будинків і споруд відповідних територій у житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Ізюм, зокрема, в період з січня по квітень 2017 року.

Так, з наданих позивачем фінансових звітів за перший та другий квартал 2017 року та пояснювальних записок (т.с.3 а.с. 111-116) вбачається збитковість загальної господарської діяльності позивача.

Втім, зі звітів не вбачається, що такі економічні показники діяльності позивача виникли саме у зв'язку з дією тарифів згідно з рішенням відповідача від 29.12.2014 р. №0672.

Сама по собі збитковість господарської діяльності позивача не може свідчити про неможливість отримання прибутку саме від надання житлово-комунальних послуг саме у зв'язку з дією тарифів згідно з рішенням відповідача від 29.12.2014 р. №0672.

За таких обставин, правомірним є висновок місцевого суду про недоведеність позивачем такої підстави для здійснення відшкодування згідно з п. 7 ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (N 1875-IV від 24.06.2004 р.), як неможливість отримання прибутку у зв'язку з розміром вставлених тарифів.

Як встановлено раніше, відповідно до п. 39 розділу "Відшкодування втрат виконавців, які виникають протягом періоду розгляду розрахунків тарифів, встановлення та їх оприлюднення органом місцевого самоврядування" Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. N 869, - плановий період - період тривалістю 12 місяців, на який здійснюються розрахунки тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення. Для встановлення тарифу на послуги виконавець подає органу місцевого самоврядування 1) заяву про встановлення тарифу і розрахунок тарифу на плановий період за встановленими таким органом формами з 2) відповідними розрахунками, 3) підтвердними матеріалами і 4) документами, що використовувалися під час їх проведення.

Позивачем не надано доказів виконання вимог п. 39 Порядку, а саме:

1) не надано доказів звернення до відповідача із заявою про встановлення тарифу і розрахунок тарифу на планований період.

Лист позивача від 02.02.2016 р. вих.№10, наданий відповідачу 02.02.2017 р. (т.с. 1 арк.с. 19) - свідчить про звернення позивача до міського голови щодо надання доручення відповідному структурному підрозділу Ізюмської міської ради розробити проект рішення про коригування тарифів, а не про надання заяви про встановлення тарифу і розрахунок тарифу на планований період.

2) не надано доказів здійснення позивачем розрахунку тарифу за плановий період. Надані позивачем розрахунки було здійснено не за плановий період (12 місяців), а за січень 2017 року.

Окрім того, як зазначено у висновку судового експерта, позивач здійснив лише розрахунок різниці тарифу за січень 2017 року із застосування коефіцієнту зміни витрат, пов'язаних з наданням послуг, враховуючи наявні данні відносно економічно обґрунтованих витрат протягом строку дії даних тарифів, встановлених рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 29.12.2014 р. за № 0672, які не змінені та не заперечуються матеріалами справи, та із урахуванням економічно обґрунтованих витрат щодо збільшення заробітної плати та тарифу на електроенергію.

При цьому, розрахунку тарифу позивач не здійснював;

3) не надано доказів надання відповідачу матеріалів і документів, на підставі яких ним було проведено додані до листа розрахунки коефіцієнту коригування та тарифу.

Згідно з абз. 2 п. 42 розділу "Відшкодування втрат виконавців, які виникають протягом періоду розгляду розрахунків тарифів, встановлення та їх оприлюднення органом місцевого самоврядування" Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. N 869, - розмір втрат виконавців визначається виходячи з витрат, понесених виконавцем на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій протягом періоду, який починається з дня подання виконавцем до органу місцевого самоврядування заяви про встановлення тарифів до дня введення в дію тарифів, включаючи період розгляду розрахунків тарифів (але не більше періоду, визначеного у пункті 40 цього Порядку), встановлення та їх оприлюднення.

Як встановлено судами, позивач із заявою про встановлення тарифів до відповідача - не звертався, розрахунку тарифу взагалі та за плановий період в тому числі - не здійснював.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на приписи наведеного вище п. 42, у позивача не виникло право на нарахування йому втрат на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

З огляду на викладене, судова колегія вважає правомірним висновок місцевого суду про недоведеність позивачем такої підстави для здійснення відшкодування згідно з п. 7 ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (N1875-IV від 24.06.2004 р.), як звернення позивача до відповідача в порядку, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. N869.

Враховуючи недоведеність позивачем наведених вище трьох умов, за яких можливе відшкодування в порядку п. 7 ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача станом на момент розгляду даної справи правових підстав для отримання відшкодування в порядку спеціальної норми - п. 7 ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення втрат від застосування не скоригованої на зміну вартості окремих витрат тарифу в період січень-квітень 2017 р. в розмірі 252445,96 грн. в повному обсязі.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, надаючи кваліфікацію правовідносинам сторонам по справі, не звернув увагу на той факт, що відповідач фактично уникнув свого обов'язку по прийняттю рішення про коригування тарифу та вдався до оцінки правовідносин сторін по справі з боку відшкодування витрат, що стало причиною невірних висновків.

Предметом розгляду даної справи є саме наявність підстав для стягнення з відповідача втрат від застосування не скоригованої на зміну вартості окремих витрат тарифу, а не дії або бездіяльність відповідача щодо прийняття відповідного рішення про коригування тарифу.

Колегія суддів, з урахуванням меж перегляду апеляційної скарги, зазначає, що доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами та зводяться до переоцінки обставин, викладених в рішенні суду.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення господарського суду Сумської області від 21.05.2018 року у справі №922/2237/17 без змін.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені позивачем, у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Ізюмжитлосервіс" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.05.2018 року у справі №922/2237/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, через Харківський апеляційний господарський суд або безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складено 21.09.2018 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.