РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.09.2018Справа № 910/23322/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., при секретарі судового засідання Астаповій Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Грант Капітал" про визнання договору недійсним, за участю представників позивача - Федюніна Д.В., довіреність №б/н від 06.02.2018 року, відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Грант Капітал" про визнання недійсним договору №16-25 про надання послуг з перевезення вантажів від 28.10.2016 року.

Позов мотивований тим, що вказаний правочин не направлений на настання реальних правових наслідків, що є підставою для визнання цього договору недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.01.2018 року порушено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 12.02.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.02.2016 року (суддя О.М. Спичак) вирішено передати справу №910/23322/17 за підсудністю до господарського суду Львівської області.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 12.03.2018 року справу №910/23322/17 вирішено передати за підсудністю до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.04.2018 року справу № №910/23322/17 прийнято до провадження суддею Чебикіною С.А., розгляд справи призначено на 16.05.2018 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.08.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.09.2018 року.

05.09.2018 року представник відповідача в судове засідання не з'явився.

Сторони у справі були належним чином повідомлені про розгляд даної справи судом, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.10.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт", (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Грант Капітал" (виконавець) укладено договір №16-25 про надання послуг з перевезення вантажів (надалі - договір), за умовами якого (п. 1.1. договору) замовник замовляє, а виконавець зобов'язується надавати послуги з перевезенн вантажу (зернові, олійні культури і продукти їх переробки та інші вантажі за домовленістю сторін) (далі - вантаж) транспортними засобами на території України і умовах, передбачених цим Договором.

Згідно п. 1.2. договору місце навантаження та вивантаження вантажу, маршрут, найменування вантажу його маса/кількість, вартість, строк навантаження, упакування та строк перевезення (достав вантажу) вказується в Заявці на перевезення вантажу (додаток №1), що погоджується виконавцем і є невід'ємною частиною договору.

Пунктом 1.5 договру сторонами обумовлено, що згідно з даним договором замовник та виконавець діють від свого імені. Жодна сторін не має права передавати свої повноваження по даному договору третім особа без письмової згоди іншої сторони.

Відповідно до п. п. 2.1.1. договору виконавець зобов'язується надавати технічно справні та обладнані відповідно до передбачених законодавство вимог транспортні засоби. Замовник має право відмовитись від послуг перевізника односторонньому порядку у випадку неподання транспорту під навантаження в строк, або подачі такого транспорту, що не відповідає технічним вимогам.

Разом з тим згідно п. п. 2.1.2. договору виконавець зобов'язується надавати транспортні засоби в строк та на умовах згідно з заявками замовник погодженими виконавцем.

Як вбачається з наявних матеріалах справи заявок, товарно-транспортних накладних, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) за листопад 2016 року, платіжних доручень, які містяться в матеріалах справи, відповідачем виконувались, а позивачем, у свою чергу, приймались й оплачувались послуги за оспорюваним договором.

За приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу (надалі - ЦК України) фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду, повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання спірного договору недійсним.

Разом з тим, згідно роз'яснень п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11, фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Таким чином, з урахуванням того, що відповідачем виконувались, а позивачем, у свою чергу, приймались й оплачувались послуги за оспорюваним договором, позивачем не доведено того, що вказаний правочин не направлений на настання реальних правових наслідків, що ним передбачені.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не порушено відповідачем, тому в позові про визнання недійсним договору №16-25 про надання послуг з перевезення вантажів від 28.10.2016 року слід відмовити.

Судовий збір відповідно до вимог ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та у строк, які визначені розділом IV ГПК України.

Повне рішення складено 17.09.2018р.

Суддя С.О. Чебикіна