КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2018 р. Справа№ 910/22102/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Мартюк А.І.

Ткаченка Б.О.

при секретарі Вінницькій Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Прядко О.Д. ордер №393104 від 23.07.2018;

від відповідача: Данилова К.А. ордер №387506 від 05.07.2018;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2018 (повне рішення складено 19.06.2018)

у справі №910/22102/17 (головуючий суддя Ярмак О.М.)

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім" Магістральний дизель"

до Приватного акціонерного товариства "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту"

про стягнення 1 709 073,92 грн.

та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту"

до Товариства з обмеженою відповідальністю"Торговий дім" Магістральний дизель"

про визнання недійсною додаткової угоди до договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім" Магістральний дизель" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" (далі - відповідач) про стягнення 1 118 313,26 грн. боргу, 225202,59 грн. пені, 62529,25 грн. 3% річних, 272124,08 грн. інфляційних втрат, 30904,74 грн. збитків, посилаючись на неналежне виконання відповідача зобов'язань з оплати послуг з ремонту тепловозу, вузлів та деталей до тепловоза серії ТГМ-4 по договору № 43 від 30.06.2015.

Заперечуючи проти позову відповідачем було подано зустрічну позовну заяву, у якій він просив визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 11.09.2015 до договору № 43 від 30.06.2015, якою сторонами визначено остаточну вартість ремонту об'єкта у розмірі 2 227 844,48 грн., посилаючись на те, що вказана угода до договору підписана від імені відповідача директором Ольшанської філії Авраменком В.О. із перевищенням повноважень.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.06.2018 (повне рішення складено 19.06.2018) у справі №910/22102/17 первісний позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Магістральний дизель" - 1 118 313 грн. 26 коп. основного боргу, 272 124 грн. 08 коп. інфляційних втрат, 62 442 грн. 34 коп. 3% річних та 21 793 грн. 20 коп. судового збору, 15 000 витрат на професійну правничу допомогу. В решті первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" 05.07.2018 подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки у директора Ольшанскої філії Авраменка В.О. були відсутні повноваження для самостійного прийняття рішення щодо укладення додаткової угоди, якою збільшено суму договору на 507688,38 грн.; у представників Сумської філії були відсутні повноваження щодо підписання Акту приймання-передачі від 11.08.2015 року; судом не досліджено та проігноровано доводи відповідача щодо надання послуг неналежної якості, згідно яких позивачем виконані роботи з поточного ремонту тепловозу (на підставі договору з іншою юридичною особою), а не з капітального ремонту (на підставі договору з відповідачем), при цьому суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання відповідача щодо призначення судової експертизи; Акт надання послуг №94 від 30.12.2015 з боку замовника підписаний невстановленими особами.

Також скаржником заявлено клопотання про призначення у справі судової експертизи щодо встановлення технічного стану тепловозу, яке мотивоване тим, що позивачем були фактично виконані роботи з поточного ремонту тепловозу (на підставі договору з іншою юридичною особою), а не з капітального ремонту (на підставі договору з відповідачем), що підтверджується висновком спеціаліста.

12.07.2018 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Київського апеляційного господарського суду та згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Дідиченко М.А., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 відкрито апеляційне провадження, призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 28.08.2018

10.08.2018 позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без зміну, посилаючись на те, що акт дефектовки був підписаний головним інженером відповідача Засухою І.Я., остаточна вартість ремонту була визначна на підставі акту дефектовки та узгоджена з відповідачем в особі директора Ольшанської філії, які мав відповідні повноваження на підставі довіреності, шляхом укладення додаткової угоди; спірний тепловоз знаходиться на балансі Сумської філії відповідача, якою був переданий позивачу для виконання капітального ремонту на підставі Акту прийому-передачі; надані послуги (виконані роботи) були прийняті представником відповідача без зауважень та претензій, що підтверджується підписаними актами, останній акт підписаний 30.12.2015, отже гарантійний строк закінчився 29.12.2016, при цьому відповідачем проводились часткові оплати робіт за вказаними актами; факт визнання відповідачем заборгованості підтверджується підписаними актами звіряння розрахунків; тепловоз відповідачу не повернутий, оскільки згідно умов договору та ст. 856 ЦК України відправка об'єкту на адресу замовника буде проведення після остаточної оплати.

10.08.2018 позивач подав заперечення проти клопотання про призначення судової експертизи, у якій вказав, що роботи були прийняті відповідачем шляхом підписання відповідних актів, також були проведені ходові випробування, зауважень до виконаної роботи у відповідача не було, після чого тепловоз більше двох років зберігався на відкритому просторі, для проведення експертизи тепловоз необхідно повністю розібрати, а потім повністю зібрати, тому проведення експертизи є недоцільним і затягне вирішення спору.

23.08.2018 відповідач подав відзив на заперечення проти клопотання про призначення судової експертизи, у якому вказує, що позивачем капітальний ремонт тепловозу не здійснювався, а були фактично виконані роботи з поточного ремонту тепловозу (на підставі договору з іншою юридичною особою).

У зв'язку із перебуванням суддів Дідиченко М.А. та Чорногуза М.Г., які входять до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустках, розпорядженням в.о. керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 27.08.2018 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/22102/17.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2018 р., у зв'язку із перебуванням суддів Дідиченко М.А. та Чорногуза М.Г. у відпустках, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/22102/17 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Мартюк А.І., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2018 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

Відповідно до ст. 216 ГПК України у судовому засіданні оголошувалась перерва з 28.08.2018 до 11.09.2018.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, також підтримала клопотання про призначення судової експертизи.

Представник позивача у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення без змін, також заперечила проти призначення судової експертизи.

Статтями 269, 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

30.06.2015 між відповідачем - Приватним акціонерним товариством "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту", як замовником, та позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Магістральний дизель", як виконавцем, укладено договір № 43 (далі - договір).

Згідно з п. 1.1. договору, виконавець зобов'язується, надати послуги з ремонту тепловозів, вузлів та деталей до тепловозів серії ТГМ-4, ТГМ-6 замовника, а замовник зобов'язується на умовах та в порядку визначеному цим договором, прийняти послуги та оплатити їх.

У пункті 1.2 договору сторони домовились, що період надання послуг - протягом терміну дії договору.

Відповідно до п. 3.1. договору ціна договору згідно планової калькуляції на виконання капітального ремонту тепловоза серії ТГМ-4 складає 1720156,10 грн.

Згідно з п.3.2 договору вартість послуг, що є предметом закупівлі по даному договору визначається в калькуляціях, сформованих на підставі дефектних актів, що є невід'ємними частинами цього договору.

Пунктом 3.3 договору визначено, що ціна цього договору може бути зменшена або збільшена за взаємною письмовою згодою сторін.

Відповідно до п. 3.4. договору, остаточна вартість ремонту об'єкту визначається на підставі калькуляції, акта передання прийняття об'єкту, дефектної відомості, складеної після повного розбирання об'єкту, шляхом підписання додаткової угоди.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується доказами, наявними у матеріалах справи, в процесі проведення ремонтних робіт в результаті проведення огляду і дефектовки прихованих вузлів тепловоза ТГМ-4Б № 0304 було виявлено недоремонтовані деталі і вузли, що не входили в планову калькуляцію, про що сторонами був підписаний акт дефектовки від 09.09.2015, в якому вказано висновок комісії: у зв'язку із збільшення додаткового об'єму робіт по вузлах, агрегатах і комплектуючих тепловоза необхідно підготувати додаткову угоду про збільшення вартості робіт.

10.09.2015 сторонами було підписано Остаточну вартість ремонту по договору № 43 від 30.06.2015, відповідно до якої вартість ремонту склала 2227844,48 грн.

11.09.2015 між ПрАТ "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" в особі директора Ольшанської філії Авраменка В.О., що діяв на підставі Положення про філію, довіреності № 220 від 24.12.2014, та рішення Правління від 04.03.2015, протокол № 2 та ТОВ "Торговий дім "Магістральний Дизель" в особі директора Совпель В.М., який діяв на підставі статуту, підписано Додаткову угоду № 1 до договору № 43 від 30.06.2015.

За умовами п.1 додаткової угоди, сторони на підставі п.3.4 договору та підписаної сторонами Остаточної вартості ремонту на капітальний ремонт тепловозу ТГМ-4Б№0304 визначили остаточну вартість ремонту на тепловозу ТГМ-4Б№0304 в об'ємі КР-1, яка складає 2 227 844,48 грн.

В подальшому додатковою угодою № 2 від 12.11.2015 сторонами були внесені зміни до договору, а також викладено п.5.6 договору в редакції "Після виконання ремонту, відправка об'єкту на адресу замовника буде проведена після остаточної оплати за надані послуги".

На виконання умов договору позивачем були надані відповідачу послуги з ремонту, що підтверджується актами № 54 від 16 вересня 2015 року на суму 344031,22 грн., № 73 від 05 листопада 2015 року на суму 688062,44 грн. та № 94 від 30 грудня 2015 року на суму 1195750,82 грн. на загальну суму 2227844,48 грн. та акт № 40 від 21.08.2015 на суму 1248,46 грн.

Вказані акти підписані сторонами без зауважень та заперечень, підписи скріплені печатками.

Акт № 40 від 21.08.2015 на суму 1248,46 грн. сторонами оформлено відповідно до п. 5.1.Договору, яким визначено, що у разі доставки об'єкту силами виконавця, замовник зобов'язаний компенсувати витрати протягом 10 (десяти) робочих днів на підставі рахунку.

Витрати на забирання (подавання) тепловоза ТГМ4Б №0304 та маневрову роботу склали 1248,96 грн., про що складено відповідний рахунок № 72 від 21.08.2015 року.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що замовник сплачує за послуги по факту їх виконання та виключно після підписання обома сторонами Актів передання-прийняття наданих послуг та Об'єкту та передбачена поетапна здача робіт.

Водночас п. 4.3. встановлено що оплата здійснюється протягом 20 банківських днів з дня підписання поетапних (проміжних) Актів передання-прийняття та отримання Замовником рахунку-фактури.

На виконання умов договору сторонами були складені та підписані Акти передання-прийняття наданих послуг: акт № 54 на суму 344031,22 грн. - 16 вересня 2015 року, акт № 73 на суму 688062,44 грн. - 05 листопада 2015 року, акт № 94 на суму 1195750,82 грн. - 30 грудня 2015 року, по вказаних актах виставлено для оплати відповідні рахунки на оплату № 87 від 16.09.2015 на суму 344 031,22 грн., № 106 від 28.10.2015 на суму 688 062,44 грн., 127 від 17.12.2015 на суму 1 195 750,82 грн.

Згідно розрахунку позивача, загальна сума, яка підлягає оплаті відповідачем складає 2 227844,48 грн. + 1248,96 грн. = 2 229 093,44 грн.

Однак, відповідачем здійснено оплати по договору лише частково, на загальну суму 1 110 780,18 грн., а саме: оплата за збирання-подавання тепловоза 1248,96 грн. за платіжним дорученням № 7006 від 06.10.2015 по рахунку № 72; протягом жовтня 2015 року сплачено суму 344031,22 грн. згідно рахунку № 87 від 16.09.2015 (акт № 54), в листопаді-грудні 2015 сплачено суму 688 062,44 грн. згідно рахунку № 106 від 28.10.2015 (акт №73), та платіжними дорученнями № 7383 від 24.12.2015 на суму 1937,56 грн., № 47 від 19.01.2016 на суму 75 500,00 грн. здійснено оплату по рахунку № 127 від 17.12.2015.

У зв'язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та в обґрунтування позовних вимог посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань по договору в частині оплати вартості виконаних та прийнятих робіт за актами по договору у повному обсязі, у зв'язку з чим позивач просив стягнути з відповідача 1 118313,26 грн. боргу, а також нарахував за прострочення виконання грошового зобов'язання 225 202,59 грн. пені, 62529,25 грн. 3% річних, 272124,08 грн. інфляційних втрат по кожному акту наданих послуг, та просив стягнути з відповідача 30904,74 грн. збитків, понесених у зв'язку з понесенням витрат по збереженню тепловоза ТГМ-40304 відповідно до ст. 22, 623 ЦК України, ст. 224 ГК України.

Заперечуючи проти позову відповідачем було подано зустрічну позовну заяву, у якій він просив визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 11.09.2015 до договору № 43 від 30.06.2015, якою сторонами визначено остаточну вартість ремонту об'єкта у розмірі 2 227 844,48 грн., та, обґрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом, посилався на те, що угода, якою збільшено остаточну вартість капітального ремонту тепловоза підписана від імені ПрАТ "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" директором Ольшанської філії Авраменком В.О. із перевищенням повноважень, оскільки виконавчий орган юридичної особи жодного погодження на збільшення вартості договору з 1720156,10 грн. до 2227844,48 грн. не надав. що є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України. Також, заперечуючи проти первісних позовних вимог, відповідач посилався на виконання неякісного ремонту, незадовільний технічний стан об'єкта ремонту, відсутність оформлення Акта приймання-передачі тепловоза з ремонту, що, за його стверджуваннями, є підставою для нездійснення повної оплати.

Задовольняючи частково первісні позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги про стягнення 1 118 313,26 грн. основного боргу, 62 442,34 грн. 3% річних, 272 124,08 грн. інфляційних втрат є доведеними, обґрунтованими і підлягають до задоволення, щодо інших вимог (в частині пені та збитків), то вони є необґрунтованими, також позивачем допущені помилки в розрахунках 3% річних та інфляційних втрат. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 11.09.2015 до договору № 43 від 30.06.2015.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 ст. 180 ГК України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Права та обов'язки сторін у даній справи виникли на підставі договору №43 від 30.06.2015 (та додаткових угод до нього), предметом якого є надання послуг з ремонту тепловозів, вузлів та деталей до тепловозів серії ТГМ -4, ТГМ-6 замовника, який за своєю правовою природою є договором підряду.

Договір укладений належним чином, не розірваний, не визнаний недійсним, отже він є обов'язковим для сторін.

Предметом розгляду первісного позову є матеріально-правова вимога про стягнення заборгованості за виконані підрядні роботи, а також застосування відповідальності за прострочення виконання грошових зобов'язань. Предметом розгляду зустрічного позову є вимога про визнання недійсною додаткової угоди №1 до договору.

Відповідно до ч.1 ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням їх результату замовникові.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується доказами, наявними у матеріалах справи, позивачем, як виконавцем, на виконання умов договору було надано послуги з ремонту тепловозу ТГМ4Б № 0304, сторонами складено та підписано Акти надання послуг № 40 від 21.08.2015 на суму 1248,96 грн. (подавання, забирання тепловоза, маневрова робота), № 54 від 16.08.2015 на суму 344 031,22 грн. (повна розборка, мийка вузлів та агрегатів, дефектовка тепловозу), № 73 від 05.11.2015 на суму 688062,44 грн. (ремонт гідропередачі, паливної апаратури та ін..), № 94 від 30.12.2015 на суму 1 195 750,82 грн. (монтаж-демонтаж дизеля, ремонт дизеля та ін.., підготовка тепловозу до слідування в холодному стані). Вказані акти зі сторони замовника підписані та скріплені печаткою Сумської філії, і затверджені директором та печаткою Ольшанської філії.

Доводи відповідача про те, що Акт дефектовки підписаний невстановленою особою, відхиляється колегією суддів, оскільки, як вбачається з матеріалів справи вказаний акт підписаний головним інженером Засухою І.Я., як представником відповідача, та містить печатку Сумської філії відповідача, на балансі якої перебуває спірний тепловоз.

Також, як вірно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи наявні виставлені по вказаних актах рахунки на оплату № 87 від 16.09.2015 по Акту № 54, рахунок № 106 від 28.10.2015 по Акту № 73, рахунок № 127 від 17.12.2015 по акту № 94, по яких відповідач здійснював оплату, остання оплата здійснена 19.01.2016 на суму 75 500,00 грн. по рахунку № 127, що спростовує доводи відповідача про підписання вказаних актів не уповноваженою особою, невідповідність акту № 94 умовам договору.

Частинами 1-3 ст. 853 ЦК України встановлено, що замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки). Якщо після прийняття роботи замовник виявив відступи від умов договору підряду або інші недоліки, які не могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (приховані недоліки), у тому числі такі, що були умисно приховані підрядником, він зобов'язаний негайно повідомити про це підрядника.

Згідно зі ст. 857 ЦК України робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру. Виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові. Результат роботи в межах розумного строку має бути придатним для використання відповідно до договору підряду або для звичайного використання роботи такого характеру.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, сторонами на виконання умов договору підряду було підписано акти наданих послуг без будь-яких зауважень щодо якості виконаних робіт, на загальну суму 2229093,44 грн., враховуючи акт № 40 від 21.08.2015 на суму 1248,96 грн.

Статтею 854 ЦК України встановлено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Однак, в порушення умов договору та наведених положень ЦК України, відповідачем на виконання умов договору підряду було перераховано на користь позивача лише 1 110 780,18 грн., а отже неоплаченими залишились роботи на суму 1 118 313,26 грн.

Доводи відповідача про те, що позивачем не були виконанні умови щодо передачі йому тепловоза, наявність недоліків виконання робіт, у зв'язку з чим строк для повного розрахунку не настав, обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки при прийнятті замовником виконаних підрядником за договором робіт, шляхом підписання без будь-яких зауважень актів приймання виконаних підрядних робіт, замовник, враховуючи наведені положення ст. 853 ЦК України, фактично підтверджував належне виконання позивачем зобов'язань, оформлених цими актами.

При цьому твердження відповідача про наявність недоробок, незадовільний технічний стан об'єкта ремонту не підтверджені належними засобами доказування.

Також, як зазначалось вище, відповідач вказував, що протоколом №2 засідання правління від 04.03.2015 було затверджено укладання договору з позивачем на суму 1 720 156,10 грн., а дозволу на укладання додаткової угоди №1 від 11.09.2015, якою було збільшено суму договору на суму 507688,38 грн. не надавалось.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи міститься довіреність №220 від 24.12.2014 відповідно до якої директору Ольшанської філії Авраменко В.О. були надані повноваження на укладання договорів на закупівлю товарів. Крім того, відповідно до п.8.9.3. Положення про філію, директор на підставі довіреності укладає угоди, договори від імені товариства. При цьому, ні статутом, ні положенням про філію, ні зазначеною довіреністю не встановлено обмежень директора Ольшанської філії на укладання додаткових угод та не встановлені суми на які можуть укладатись договори.

Відповідно до ст. 856 ЦК України якщо замовник не сплатив встановленої ціни роботи або іншої суми, належної підрядникові у зв'язку з виконанням договору підряду, підрядник має право притримати результат роботи, а також устаткування, залишок невикористаного матеріалу та інше майно замовника, що є у підрядника.

Умовами п.5.6 договору (в редакції додаткової угоди №2) встановлено, що відправка об'єкта на адресу замовника після виконання ремонту буде здійснена після остаточної оплати за надані послуги.

Отже, позивач, відповідно до наведених положень ЦК України та умов договору, правомірно притримав повернення тепловозу відповідача до отримання повної оплати виконаних робіт.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем було належним чином доведено суду факт виконання робіт, та факт прийняття їх відповідачем, враховуючи наведені умови Договору та приписи чинного законодавства, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що первісні позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми 1118313,26 грн. основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За прострочення виконання грошових зобов'язань позивач у первісному позову нарахував по кожному акту наданих послуг окремо пеню у загальному розмірі 225 202,59 грн., 62529,25 грн. 3% річних та 272 124,08 грн. інфляційних втрат.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 2 ст. 218 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 7.2.2 договору передбачено, що на вимогу виконавця замовник у разі несвоєчасної оплати за послуги зобов'язаний сплатити виконавцю неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період невиконання зобов'язань від суми заборгованості за кожний день прострочення , але не більше суми заборгованості.

Позивачем заявлено до стягнення 225 202,59 грн. пені, нарахованої по кожному акту за період з 15.10.2015 по 04.01.2016 включно.

Однак, в процесі розгляду справи відповідачем було заявлено про застосування позовної давності щодо вимог по пені.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Місцевим господарським судом встановлено, що прострочення відповідача та нарахування пені розпочалось з 15.10.2015, 04.12.2015, 02.02.2016, проте, з даним позовом позивач звернувся до суду лише 08.12.2017 (відмітка на позовній заяві), отже позивач пропустив строк позовної давності, встановлений законом для стягнення пені.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, оскільки строк позовної давності для вимог про стягнення пені, сплив і відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що за таких обставин підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 225202,59 грн. відсутні.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010).

Позивачем нараховані 272 124,08 грн. інфляційних втрат та 62 529,25 грн. 3% річних по кожному акту окремо за період з 15.10.2015 по 07.12.2017 (дата звернення з позовом). Однак, як встановлено судом першої інстанції, розрахунок позивачем здійснено невірно, позивачем при розрахунку до періоду нарахування боргу двічі включено один і той самий день та не враховано, що день оплати рахується днем існування боргу у сумі, що існувала до оплати, а тому суд першої інстанції, здійснивши власний розрахунок, дійшов вірного висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 62 442,34 грн. 3% річних та 272 124,08 грн. і позовні вимоги в цій частині задоволені частково.

Також місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні первісних позовних в частині стягнення з відповідача збитків в сумі 30904,74 грн., які складаються з витрат по збереженню тепловоза серії ТГМ - 40304 на підставі ст. 224 ГК України, 22 ЦК України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до пункту 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Відсутність хоча б одного із вищеперелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення. Отже, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками.

Відповідно до п. 5.4. договору на період ремонту та до моменту відвантаження з ремонту, об'єкт передається виконавцю на відповідальне зберігання.

Пунктом 6.17 договору, зазначено, що виконавець на період ремонту зобов'язаний забезпечити зберігання об'єкту відповідно до існуючих нормативних та експлуатаційних документів.

Однак, умовами договору не визначено нарахування плати за період зберігання тепловозу, а також не встановлено віднесення цих витрат до збитків.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони не дійшли згоди щодо передачі тепловоза замовнику виконавцем з ремонту, враховуючи неврегульований спір щодо існування заборгованості за виконаний ремонт та її погашення у повному обсязі.

Умовами п.5.6 договору в редакції додаткової угоди № 2 від 12.11.2015 до договору визначено, що відправка об'єкта на адресу замовника після виконання ремонту буде здійснена після остаточної оплати за надані послуги, що також покладає на виконавця обов'язок зі збереження об'єкта в належному стані з метою передачі з ремонту, отримання оплати робіт у повному обсязі.

Посилання позивача у позовній заяві на Акти та платіжні доручення на оплату послуг та збереження, за відсутності доказів передачі об'єкта на зберігання до локомотивного депо Гребінка, не є належними доказами у справі, отже є вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, понесення ним збитків внаслідок протиправної поведінки замовника по договору № 43 від 30.06.2015, а тому позовні вимоги про стягнення збитків є необґрунтованими і не підлягають до задоволення.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, в частині стягнення 1 118 313,26 грн. основного боргу, 62442,34 грн. 3% річних, 272 124,08 грн. інфляційних втрат, а в іншій частині первісний позов задоволенню не підлягає.

Щодо вимог зустрічного позову відповідача про визнання недійсною додаткової угоди №1 до договору, колегія суддів виходить з наступного.

Як зазначалось вище, 11.09.2015 між ПрАТ "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" в особі директора Ольшанської філії Авраменка В.О., що діяв на підставі Положення про філію, довіреності № 220 від 24.12.2014, та рішення Правління від 04.03.2015, протокол № 2 та ТОВ "Торговий дім "Магістральний Дизель" в особі директора Совпель В.М., який діяв на підставі статуту, підписано Додаткову угоду № 1 до договору № 43 від 30.06.2015.

За умовами п.1 додаткової угоди, сторони на підставі п.3.4 договору та підписаної сторонами Остаточної вартості ремонту на капітальний ремонт тепловозу ТГМ-4Б№0304 визначили остаточну вартість ремонту на тепловозу ТГМ-4Б№0304 в об'ємі КР-1, яка складає 2 227 844,48 грн.

В обґрунтування вимог зустрічного позову відповідач, на підставі ст. 92, 203 ЦК України, ст. 207 ГК України, стверджує, що додаткова угода №1 від 19.01.2015 підлягає визнанню недійсною, оскільки правлінням не надавались погодження на укладення додаткової угоди директору Ольшанської філії Приватного акціонерного товариства "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" Авраменко В.О.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Частиною 3 статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що з довіреності №220 від 24.12.2014, виданої позивачем за зустрічним позовом директору Ольшанської філії Авраменко В.О., вбачається, що йому були надані повноваження на укладання від імені товариства договорів на закупівлю товарів, робіт та послуг, представлення в порядку, передбаченому законодавством України, законні права та інтереси Товариства з питань діяльності Ольшанської філії Товариства в усіх органах державної влади та місцевого самоврядування, перед фізичними особами, підприємствами, установами та організаціями, незалежно від форм власності.

Відповідно до п. 8.5. Положення про філію, директор філії здійснює свою діяльність на підставі довіреності, виданою йому Головою Правління.

Як встановлено п. 8.6. Положення про філію, у довіреності визначаються обсяг повноважень Директора при здійснені ним від імені Товариства юридичних дій і укладенні договорів.

Згідно з п. 8.7. Положення про філію, директор філії зобов'язаний надавати довіреність для ознайомлення третім особам під час взаємодії з ними у процесі договірних відносин.

Крім того, відповідно до п. 8.9.3 Положення про філію, директор на підставі довіреності укладає угоди, договори від імені Товариства.

Вказана довіреність не містить жодного обмеження повноважень директора Ольшанської філії Авраменко В.О., в тому числі в сумі договору, чтрок дії довіреності - до 31.12.2015, отже вона була діюча.

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що у директора Ольшанської філії відповідача Авраменко В.О. були необхідні повноваження на укладення додаткової угоди № 1 від 11.09.2015.

Відповідно до п. 3.3. Договору № 43 від 30.06.2015, укладеного між сторонами, передбачено, що ціна договору може бути зменшена або збільшена за взаємною письмовою згодою сторін, при цьому остаточна вартість ремонту Об'єкту визначається на підставі калькуляції, акту передання-приймання об'єкту, дефектної відомості, складеної після повного розбирання Об'єкту, шляхом підписання додаткової угоди до цього договору (п. 3.4. договору).

Таким чином, вже при підписанні договору сторони домовились про те, що ціна може змінюватись.

Пунктом 9.4.15 Статуту відповідача визначено повноваження Голови Правління.

Саме Головою Правління Панкратовим В.І., в межах його повноважень, у відповідності до вимог ст. 246 ЦК України, була підписана довіреність № 220, якою було надано повноваження директору Ольшанської філії ПрАТ "Київ- Дніпровське МППЗТ" Авраменко В.О. на підписання як договорів, так і додаткових угод без обмеження повноважень по сумі угод, які він має право укладати, отже посилання позивача за зустрічним позовом на ч.3 ст. 92 ЦК України є безпідставними.

Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 241 ЦК України наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Схвалення правочину можливе шляхом конклюдентних дій, які свідчать про прийняття до виконання правочину (виплата контрагенту грошової суми, прийняття або передання майна тощо). Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Як вбачається з вищенаведених доказів, наявних у матеріалах справи, відповідачем сплачувались кошти за всіма трьома актами по виставлених позивачем рахунках, отже відбулося схвалення угоди у розумінні ст. 241 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а тому зустрічні позовні вимоги про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 11.09.2015 задоволенню не підлягають.

Клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи відхиляється колегією суддів, з огляду на наступне.

Так, частиною 1 статті 99 ГПК України встановлено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідач у своєму клопотанні посилається виключно на п.1 ч.1 ст. 99 ГПК України, однак при цьому не враховує положення пункту 2 ч.1 зазначеної статті, отже клопотання про призначення судової експертизи не відповідає положенням чинного процесуального законодавства, а тому не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2018 у справі №910/22102/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.06.2018 у справі № 910/22102/17 - без змін.

2. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/22102/17.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.09.2018.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді А.І. Мартюк

Б.О. Ткаченко