РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.09.2018Справа № 910/8142/18

За позовом доФізичної особи-підприємця Данильченко Сніжани Олександрівни Товариства з обмеженою відповідальністю "Соул-Україна"
провизнання договору недійсним та стягнення 92 000,00 грн.
Суддя Підченко Ю.О. Секретар судового засідання Ярмоленко С.М.
Представники сторін:
від позивача:Балтак Д.О. - представник за довіреністю.
від відповідачане з'явився;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Данильченко Сніжана Олександрівна (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Соул-Україна" (надалі - відповідач) про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 0606 від 18.08.2016, а також про стягнення з відповідача 92 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що положення договору фінансового лізингу № 00606 від 18.08.2016 містять несправедливі, односторонні, положення викладені лише в інтересах відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.06.2018 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 27.07.2018.

Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 19.07.2018 справу №910/8142/18 призначено до розгляду в судовому засіданні на 17.08.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.09.2018.

Представник позивача в судовому засіданні 14.09.2018 наполягав на задоволенні заявленого позову та надав усні пояснення по справі.

Відповідач уповноваженого представника в судове засідання 14.09.2018 не направив, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, оскільки відповідача було належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання та останнім, у свою чергу, не повідомлено про причини неявки, суд вважає, що неявка представника відповідача в судове засідання 14.09.2018 не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

У судовому засіданні 14.09.2018 відповідно до приписів ч. 1 ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18 серпня 2016 року між Фізичною особою-підприємцем Данильченко Сніжаною Олександрівною, (за Договором - Лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Соул-Україна" (за Договором - Лізингодавець) було укладено договір фінансового лізингу №00606 (далі - Договір).

У вступній частині Договору наведено визначення термінів, які у ньому застосовуються. Так, відповідно до наведеного визначення платежем за оформлення Договору є першочерговий одноразовий платіж, розмір якого погоджений між сторонами, та який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок Лізингодавця за організаційні заходи пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів та укладенням договору, а також за здійснення необхідних дій Лізингодавця, які пов'язані з передачею Предмету лізингу Лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10% від погодженої вартості предмету лізингу.

Згідно положень п. 1.1, Договору, Лізингодавець зобов'язується придбати у Продавця визначений Лізингоодержувачем у Додатку №1 до договору предмет Лізингу за вартістю предмету лізингу, яка визначається Продавцем, та передати даний Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на умовах, визначених Договором, а Лізингоодержувач повинен сплачувати відповідні платежі, які передбачені Договором. Лізингоодержувач користується

Пунктом 1.2 Договору визначено, що предметом лізингу на умовах Договору та згідно з положеннями чинного законодавства України. Предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений в даній статті та у Додатку №1 до Договору, а саме комбайн John Deere 9500 (JD60764).

Авансовий платіж складає частину від погодженої вартості Предмета лізингу, а також у випадках, передбачених Договором частину від вартості Предмету лізингу, зазначеного у даному Договорі та у Додатку №1 до даного договору в розмірі 50% на момент укладання даного Договору (п. 9.1 Договору)

Укладаючи даний Договір Сторони погоджуються та визначають, а Лізингоодержувач підтверджує, що для проведення розрахунку та подальшої оплати першого платежу, погоджена вартість Предмету лізингу на момент укладення даного Договору становить 920 000 грн. (п. 8.1 Договору).

Чинне законодавство свідчить про те, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо). Аналогічна правова позиція наведена в роз'ясненнях п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 (із змінами та доповненнями) "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

На виконання зазначених приписів, судом досліджені правові норми, які підлягають застосуванню у спірних відносинах сторін. Так, за своєю правовою природою договір, укладений між сторонами є договором непрямого лізингу. Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 205, 638, 806, 807, 808, 809 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та ст. ст. 179, 180, 292 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), а також положень ст. ст. 1, 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" він вважається укладеним.

Укладений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно зі статтями 173, 174, 175 ГК України (статтями 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з пояснень позивача, останній вказує на те, що на виконання умов Договору він сплатив відповідачу платіж за складання Договору у сумі 92 000,00 грн., що становить 10% від ціни транспортного засобу (об'єкту лізингу), однак відповідач не передав позивачу транспортний засіб, у зв'язку з чим позивач направив відповідачу лист, в якому просив повернути сплачені за Договором грошові кошти в розмірі 92 000,00 грн., на що відповідач, у свою чергу, надав відповідачеві лист від 10.10.2016 за вих. №435 зі змісту якого вбачається, що звернення позивача не містить чіткого волевиявлення щодо розірвання вищенаведеного договору фінансового лізингу, а також те, що сплачений платіж за оформлення договору поверненню не підлягає.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що укладений між сторонами Договір є недійним, оскільки він не відповідає вимогам законодавства України, зокрема, Цивільному кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг". На думку позивача, умови Договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності у Договорі встановлений істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін, направлений на забезпечення захисту інтересів лише лізингодавця (відповідача). Також позивач зазначав про те, що у відповідача не було ліцензії для фінансових послуг, що є грубим порушенням закону і свідчить про нікчемність укладеного з позивачем договору.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК, ст. ст. 207, 208 ГК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 ЦК України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, таки правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Разом з тим, відповідно до положень статті 204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину, за яким правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису наведеної статті правомірність правочину презюмується і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Вимога про визнання недійсним укладеного між сторонами Договору, серед іншого, обґрунтована тим, що спірний правочин не відповідає вимогам законодавства України, зокрема, Цивільному кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг", а також умови Договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності у ньому встановлений істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін договору на шкоду позивачу.

При цьому, відповідно до положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відносно посилання позивача на те, що умови укладеного між сторонами Договору порушують принципи добросовісності та справедливості, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди позивачу, лінзингоодержувачу, судом було встановлено наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З наведеного випливає, що вказаною нормою Закону не визначено чітку структуру лізингових платежів, оскільки передбачено можливість включення "інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу". При цьому не можна дійти висновку, що ця норма містить явно виражену заборону на встановлення за згодою сторін умов договору, що відрізняються від передбачених у цій нормі положень, а також відсутній критерій імперативності.

Таким чином, визначення наведених умов спірного Договору в повному обсязі узгоджується з принципом свободи договору, який передбачено ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України та ніяким чином не суперечить принципу справедливості та добросовісності.

Окрім того, в п. п. 3.4.5 Договору передбачено право Лізингоодержувача у випадку неможливості придбання Предмету лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку Предмета лізингу або з інших причин звернутись до Лізингоодержувача з заявою про надання будь-якої іншої моделі/марки та/або модифікації транспортного засобу.

Вказана умова Договору свідчить про дотримання збалансованості інтересів контрагентів при визначенні умов договору фінансового лізингу.

Посилання позивача на те, що у спірному Договорі не визначено ніякої відповідальності Лізингодавця за порушення своїх обов'язків, що на думку позивача призводить до дисбалансу прав та обов'язків контрагентів, є безпідставним, оскільки відповідальність Лізингоодержувача визначена в п. п.12.4, 12.9 Договору.

При цьому згідно ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Таким чином, з наведеного вбачається, що нормами чинного законодавства передбачено два види лізингу прямий - у разі, коли предмет лізингу на момент укладання договору належить лізингодавцю на праві власності, та непрямий - у разі, якщо предмет лізингу придбавається лізингодавцем у відповідності до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов.

Так, як зазначалося вище, укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором непрямого лізингу, що узгоджується з вимогами чинного законодавства.

Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина Козлова Дмитра Олександровича щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" наголосив на тому, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

У рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013 Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина Козлова Дмитра Олександровича щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вказано про те, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Вищого господарського суду України від 29.05.2013 у справі №5011-5/14825-2012).

У п. 12.1 ст. 12 Договору передбачено, що Лізингоодержувач, який сплатив платіж за оформлення договору та/або не сплатив чи частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право протягом трьох днів з моменту підписання Договору, розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі (заяві) з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством України, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання Договору та наслідки такого розірвання. В даному випадку поверненню підлягає сплачений Лізингоодержувачем авансовий платіж та/або частина авансового платежу та 20% від сплаченого Лізингоодержувачем платежу за оформлення Договору. У разі якщо заява про розірвання Договору подана з порушенням строку, вказаного у даному пункті, платіж за оформлення Договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Тобто, названим пунктом спірного Договору чітко встановлено порядок розірвання Договору за ініціативи позивача, як лізингоодержувача, у випадку не отримання транспортного засобу. При чому вказано про те, що платіж за оформлення Договору не повертається лише у випадку подання лізингоодержувачем заяви у встановлений в Договорі строк, а не взагалі не підлягає поверненню, як зазначав позивач.

Таким чином, позивачем не надано доказів на підтвердження звернення до відповідача з приводу неотримання об'єкту лізингу та/або розірвання (припинення) Договору.

Водночас, посилання позивача на відсутність у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг, що в свою чергу є підставою для визнання укладеного між сторонами правочину недійсним, є необґрунтованим, з огляду на наступне.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлено Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", згідно зі ст. ст. 1, 5 якого(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фінансовою послугою є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Відповідно до вимог Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого Указом Президента України від 04.04.2003 №292, а також з метою удосконалення державного регулювання діяльності з надання фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України Розпорядженням №21 від 22.01.2004р. затверджено Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами (далі - Положення).

В п. п. 1.2, 1.3.1, 1.5 Положення останнє встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, право надавати послугу з фінансового лізингу. Фінансова послуга з фінансового лізингу (послуга з фінансового лізингу) - операції з фінансовими активами, які полягають в набутті юридичною особою (лізингодавцем) у власність речі у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передачі цієї речі у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) на підставі договору фінансового лізингу. Дія цього Положення поширюється на юридичних осіб, які надають послуги з фінансового лізингу та укладають договори з лізингоодержувачами та продавцями (постачальниками) відповідно до вимог Закону України "Про фінансовий лізинг".

Згідно з нормами п. 2.1 Положення юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно з установчими документами; кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або не знятої судимості за корисливі злочини; довідки про взяття на облік юридичної особи (далі - Довідка), виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг (додаток 1); керівників (засновників), які не мають непогашеної або не знятої судимості за корисливі злочини; документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи.

В п. 3 Положення наведено перелік документів, які юридична особа має подати Нацкомфінпослуг для отримання Довідки.

Таким чином, юридична особа на момент укладання спірного правочину мала право надавати послуги фінансового лізингу без отримання відповідної ліцензії за умови дотримання вимог Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, а саме отримання відповідної довідки Нацкомфінпослуг.

Так, судом встановлено, що 26.12.2015 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідача було взято на облік як особу, що має право надавати послуги фінансового лізингу, про що видано відповідну довідку ФЛ№558 від 29.12.2015.

Дана обставина встановлена судом під час розгляду судом справи № 910/1177/17 за позовом Селянського (фермерського) господарства "Басюки" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Соул-Україна" про визнання недійсним договору та стягнення 72 000,00 грн. та мають преюдиційний характер в розумінні ч. 4 ст. 75 ГПК України, за якими обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим господарським судом України у постановах від 30.01.2013 у справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014 у справі №910/11595/13.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 30.01.2013 у справі №5020-660/2012, від 06.03.2014 у справі №910/11595/13, від 23.02.2016 у справі №910/16120/14.

Судом надана оцінка наданій позивачем ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 18.01.2017 по справі № 757/2932/17-к. Однак обставини, встановлені, що описані у даній ухвалі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, з наданої позивачем ухвали від 18.01.2017 по справі № 757/2932/17-к, нею не встановлено ніяких фактів, які входять до предмету доказування по спору у справі №910/8142/18, а лише наведено правову оцінку обставин, викладених позивачем. Тобто, у даному випадку висновки суду, наведені у вищезгаданих судових рішеннях, не мають преюдиційного значення при розгляді справи №910/8142/18.

За таких обставин, суд приходить до висновку шо підстави, з якими законодавець пов'язує недійсність правочинів щодо визнання недійсним укладеного між сторонами Договору відсутні, тобто право позивача, за захистом якого він звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 0606 від 18.08.2016 - не порушене відповідачем, а отже вимоги позивача у зазначеній частині позову є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З приводу вимоги позивача про стягнення з відповідача 92 000, 00 грн. суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем сплачено на рахунок відповідача 92 000,00 грн., тобто 10% від вартості предмету лізингу, що є платежем за оформлення Договору.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки вимога про повернення грошових коштів у сумі 92 000,00 грн., сплачених позивачем на підставі спірного Договору є похідною від вимоги про визнання цього Договору недійсним і заявлена фактично як застосування наслідків недійсного правочину, то в цій частині вимог позов також не підлягає задоволенню.

За приписами ст. ст. 74, 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

При цьому позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлених ним вимог та/або доказів на спростування висновків суду.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 75, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2. ч. 5. ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1. ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Данильченко Сніжани Олександрівни до Товариства з обмеженою відповідальністю "Соул-Україна" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з п. п. 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу..

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 19.09.2018 року.

Суддя Ю.О. Підченко