ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

13 вересня 2018 року                                                             Заява №837/18

Суддя господарського суду Луганської області Зюбанова Н.М., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Щедрий Лан”, м. Старобільськ Луганської області

про забезпечення позову до подання позовної заяви

в с т а н о в и в :

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю “Щедрий Лан” звернулося до Господарського суду Луганської області з заявою від 07.09.18 про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просить накласти арешт на всі рахунки та на все рухоме та нерухоме майно ДП “Конярство України”, м. Київ та Філії “Новоолександрівський кінний завод № 64” ДП “Конярство України” в межах суми грошових зобов‘язань в розмірі 642992 грн. 99 коп.

Заяву обґрунтовано тим, що Товариством з обмеженою відповідальністю “Щедрий Лан” укладено з Філією “Новоолександрівський кінний завод № 64” ДП “Конярство України” договір зберігання № 10 від 09.03.2017, за яким зобов’язання по забезпеченню зберігання майна вказаною Філією не виконано. Заявником зазначено, що неможливим виконання рішення суду може зробите те, що ДП «Конярство України» знаходиться в скрутному фінансовому становищі та відносно нього порушено справу про банкрутство № 910/21682/15.

В обґрунтування звернення з позовом саме до Господарського суду Луганської області, у той час, як юридична адреса відповідача у місті Києві, заявник посилається на ч. 3 ст. 29 ГПК України, якою передбачено, що позови у спорах, що виникають з діяльності філії або представництва юридичної особи, можуть пред’являтися також за їх місцезнаходженням.

Заявник вказав, що позов буде подано до відповідача – ДП “Конярство України”, м. Київ та співвідповідача – Міністерства аграрної політики та продовольства України, м. Київ.

Розглянувши подану заяву про забезпечення позову, господарський суд дійшов висновку про її непідсудність господарському суду Луганської області з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 136, ст. 137 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред’явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно зі ст. 138 ГПК України у разі звернення із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви – вона подається за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову.

Втім, заявник в заяві про забезпечення позову посилається на те, що відносно ДП “Конярство України” порушено справу про банкрутство № 910/21682/15.

Наразі, відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень свідчать, що, дійсно, в провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/21682/15 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірми “Астарта – Київ” про банкрутство ДП “Конярство України” на стадії процедури розпорядження майном, введеною ухвалою господарського суду м. Києва від 15.10.2015.

Так, ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі – Закон № 2343-ХІІ) передбачено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

При цьому на відміну від положень частини 8 статті 23 Закону № 2343-ХІІ, якими визначено, що спори боржника з поточними кредиторами вирішуються шляхом їх розгляду в позовному провадженні господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, положення ч. 4 ст. 10 цього Закону прямо не встановлюють порядку розгляду майнових спорів, стороною яких є боржник, в окремому позовному провадженні. Тому такі майнові спори підлягають розгляду судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, та саме в межах цієї справи.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду від 06.04.2018 по справі № 925/1874/13 в частині оцінки ч. 4 ст. 10 Закону № 2343-ХІІ висловлено правову позицію про те, що системний аналіз положень Закону дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону № 2343-XII мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України. Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону № 2343-XII, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси в тому числі майна, яке безпідставно вибуло з права власності банкрута, для забезпечення повного або часткового задоволення вимог кредиторів та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Зазначені правові позиції також перекликаються з ч. 8 ст. 20 ГПК, в якій зазначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство.

Відтак, спір про стягнення грошових коштів за невиконаним договором зберігання № 10 від 09.03.2017 підлягає розгляду в межах провадження по справі про банкрутство ДП “Конярство України”, а не в окремому позовному провадженні.

За таких обставин суд дійшов висновку, що розгляд по суті питання арешту грошових коштів на поточних рахунках ДП “Конярство України” та Філії “Новоолександрівський кінний завод № 64” ДП “Конярство України”, їх рухомого та нерухомого майна належить до територіальної підсудності Господарського суду м. Києва, в провадженні якого знаходиться справа про банкрутство цього підприємства № 910/21682/15.

З огляду на вищевикладене, суд не розглядає заяву про забезпеченню позову по суті, а передає її на розгляд до Господарського суду м. Києва.

Щодо передачі справи з одного суду до іншого суду, то згідно з ч. 3 ст. 31 ГПК України передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 цієї статті (справа належить до територіальної юрисдикції іншого суду) здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п‘яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги – не пізніше п‘яти днів після залишення її без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 20 ч. 8, ст. ст. 31, 234, 235, 236, Господарського процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

1. Заяву надіслати за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду м. Києва.

2. Передати заяву до Господарського суду м. Києва у строк не пізніше п‘яти днів після закінчення строку на оскарження цієї ухвали, а в разі подання скарги – не пізніше п‘яти днів після залишення її без задоволення.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 13.09.2018 у відповідності до ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя                                                                                 Н.М. Зюбанова