КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2018 р. Справа№ 910/21841/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2018

у справі № 910/21841/17 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Державної екологічної інспекції у м. Києві

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення збитків 455 141,45 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Державна екологічна інспекція у м. Києві (надалі - ДЕІ у м. Києві, позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі - ПАТ «Укрзалізниця», відповідач) про стягнення 455 141,45 грн збитків, завданих державі внаслідок здійснення відповідачем наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.05.2018 у справі №910/21841/17 позов задоволено повністю, стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на поточний розрахунковий рахунок в банк управління Державного казначейства в м. Києві збитки, завдані державі внаслідок порушення вимог чинного природоохоронного законодавства у розмірі 455 141,45 грн, стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ДЕІ у м. Києві 6 827,12 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, в порушення вимог чинного законодавства, здійснював викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу, що підтверджено актом позапланової перевірки та не спростовано відповідачем під час розгляду справи; наданий позивачем розрахунок суми збитків є правильним та відповідає вимогам чинного законодавства; доводи відповідача про те, що акт перевірки був складений позивачем з порушенням вимог чинного законодавства, а наданий позивачем розрахунок розміру відшкодування збитків є завищеним не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи по суті; права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ПАТ «Укрзалізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» (надалі - філія «ЦБМЕС») звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач вказував на те, що судом не було надано оцінки наданому позивачем акту перевірки та розрахунку суми відшкодування збитків, які, на переконання апелянта, не відповідають вимогам законодавства, зокрема, в акті перевірки не зафіксовані дані первинної та звітної документації, параметри джерел викидів забруднюючих речовин та інші дані, на підставі яких має проводитись розрахунок маси наднормативного викиду, який здійснюється без дозволу; при проведенні розрахунку розміру збитків позивачем невірно застосовано формулу визначення маси наднормативного викиду, у зв'язку з чим такий показник штучно збільшено.

Також апелянт наголошував на тому, що завчасно, до закінчення терміну дії дозволу, виданого виробничому підрозділу «Київська залізнична автобаза регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» на термін 5 років (до 20.05.2013), останній звертався до Державного управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві щодо продовження терміну його дії, оскільки умови викидів забруднюючих речовин не змінилися. Однак, у зв'язку з передачею повноважень щодо видачі дозволів до Київської міської адміністрації, а також зміною у порядку проведення та оплати робіт, пов'язаних з видачею дозволів, у 2013 році дозвільні документи було практично неможливо отримати.

Разом з тим, з огляду на те, що у встановлений строк дозвільний документ не було видано відповідачеві, як і не було прийнято рішення про відмову у видачі такого дозволу, враховуючи визначений законодавством принцип «мовчазної згоди», апелянт стверджує про виникнення в нього права на здійснення господарської діяльності без отримання дозволу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Укрзалізниця» в особі філії «ЦБМЕС» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2018 у справі № 910/21841/17, розгляд вищевказаної апеляційної скарги призначено на 03.09.2018, встановлено ДЕІ у м. Києві строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що під час планової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства виробничим підрозділом «Київська залізнична автобаза регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» було встановлено, що останній у період з 21.05.2013 по 12.03.2015 здійснював викиди в атмосферне повітря без дозволу, тобто виявлено порушення законодавства з охорони атмосферного повітря, а відтак правомірним є нарахування та відшкодування відповідачем шкоди, заподіяної навколишньому середовищу.

Крім того, позивач зазначав, що у даному випадку принцип мовчазної згоди не застосовується, оскільки відповідач не звернувся у передбачений законом строк із заявою та повним пакетом документів до уповноваженого органу щодо видачі відповідного дозволу (продовження дії попереднього).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2018, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, в розгляді справи №910/21841/17 оголошено перерву до 17.09.2018, зобов'язано позивача надати суду письмові пояснення щодо обґрунтованості застосування формули визначення наднормативного викиду забруднюючих речовин в атмосферне повітря від джерела викиду в редакції, яка зазначена у розрахунку до претензії ДЕІ у м. Києві №130 від 10.10.2016, виконаного державним інспектором ДЕІ у м. Києві Науменко В.О., а також надати детальний розрахунок (із зазначенням параметрів джерел викидів, даних режимних карт роботи паливовикористовувального обладнання, даних статистичних спостережень з охорони атмосферного повітря за формулою № 2-ТП (повітря).

У судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв'язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі Наказу Державної екологічної інспекції України від 30.05.2016 №56 та Направлення Державної екологічної інспекції України на проведення планової перевірки від 30.05.2016 №22 у період з 01.06.2016 по 22.06.2016 ДЕІ у м. Києві було проведено перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами Регіональною філією «Південно-західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та її структурними підрозділами, за результатами якої складено відповідний Акт перевірки (а.с. 149-164, т. 1)

За даними перевірки, що проводилась у період з 07.06.2016 по 17.06.2016 у Виробничому підрозділі «Київський завод залізобетонних конструкцій» Регіональної філії «Південно-західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (надалі - ВП «КЗЗБК»), було встановлено, що на території підприємства знаходиться 26 джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, які здійснюють викиди на підставі дозволу №-10059 від 18.07.2014; у період з 09.04.2013 по 17.07.2014 джерелами викидів ВП «КЗЗБК» здійснювалися викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря без відповідного дозволу, підприємством не надано дозвільні документи, що підтверджують право останнього на поводження з відходами під час здійснення господарської діяльності, що є порушенням абз. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про охорону атмосферного повітря».

Вказані обставини зафіксовані в Акті перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами (надалі - Акт перевірки щодо ВП «КЗЗБК») (а.с. 167-174, т. 1).

За даними перевірки, що проводилась у період з 07.06.2016 по 17.06.2016 у Виробничому підрозділі «Київська залізнична автобаза» Регіональної філії «Південно-західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (надалі - ВП «Автобаза»), було встановлено, що на території останнього наявні стаціонарні джерела викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря (в тому числі АЗС), на які надано дозвіл на викиди №-10041 від 13.03.2015 з терміном дії з 13.03.2015 - необмежений, при цьому, попередній дозвіл на викиди №-194 від 20.05.2008 був виданий на термін дії до 20.05.2013, у зв'язку з чим, в період з 21.05.2013 по 12.03.2015 підприємством здійснювалися викиди без відповідного дозволу, що є порушенням абз. 2 ч. 1 ст. 10, ч. 5 ст. 11 Закону України «Про охорону атмосферного повітря».

Вказані обставини зафіксовані в Акті перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами (надалі - Акт перевірки щодо ВП «Автобаза») (а.с. 175-187, т. 1).

За результатами проведеної перевірки ДЕІ у м. Києві складено припис №2/2-5 від 29.06.2016 з вимогою у строк до 02.12.2016 розробити план організаційно-технічних заходів з усунення виявлених порушень законодавства в термін 10 днів після отримання припису (а.с. 30-32, т. 1).

Постановами державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища міста Києва про накладення адміністративного стягнення відповідальних осіб відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративні стягнення у вигляді штрафу (а.с. 51, 54, т. 1).

На підставі Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, затвердженої наказом Мінприроди України від 10.12.2008 №639 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.01.2009 №48/16064, позивачем були здійснені розрахунки розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу, відповідно до яких у зв'язку з викидами з джерел ВП «КЗЗБК» за період з 09.04.2013 по 17.07.2014 розмір збитків становить 413 874,20 грн, а з джерел ВП «Автобаза» за період з 21.05.2013 по 12.03.2015 - 41 267,25 грн (а.с. 57-60, 63-67, т. 1).

Вказані розрахунки разом з претензіями № 107 від 02.08.2016 та №130 від 10.10.2016 були направлені позивачем на адресу відповідача з вимогами перерахувати на поточний розрахунковий рахунок в банк управління Державного казначейства в м. Києві суму збитків у розмірі 413 874,20 грн та 41 267,25 грн відповідно (а.с. 56, 61-62, т. 1).

З огляду на те, що вимоги позивача згідно вищезазначених претензій не були виконані, шкоду, завдану державі внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства відповідачем не відшкодовано, ДЕІ у м. Києві звернулася з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи скаржника вважає обґрунтованими, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини, пов'язані з нарахуванням позивачем збитків, завданих внаслідок викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу спеціально уповноважених на те органів виконавчої влади, регулюються, зокрема, нормами Конституції України, Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», Закону України «Про охорону атмосферного повітря», приписами Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища № 639 від 10.12.2008.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ст. 66 Конституції України кожен зобов'язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Статтею 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» визначено, що державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Згідно зі ст. 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів.

За приписами ст. 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації, як правило, в повному обсязі без застосування норм зниження розміру стягнення та незалежно від збору за забруднення навколишнього природного середовища та погіршення якості природних ресурсів.

Як визначено Законом України «Про охорону атмосферного повітря», атмосферне повітря є одним з основних життєво важливих елементів навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» відповідальність за порушення законодавства про охорону атмосферного повітря несуть особи, зокрема, винні у викидах забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу спеціально уповноважених на те органів влади відповідно до Закону.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди викладено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Колегія суддів зазначає, що для застосування такого виду відповідальності, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків (шкоди), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками (шкодою), вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо).

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

При цьому, у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розміру, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Статтею 1 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» визначено, що викид - надходження в атмосферне повітря забруднюючих речовин або суміші таких речовин; норматив гранично допустимого викиду забруднюючої речовини стаціонарного джерела - гранично допустимий викид забруднюючої речовини або суміші цих речовин в атмосферне повітря від стаціонарного джерела викиду; джерело викиду - об'єкт (підприємство, цех, агрегат, установка, транспортний засіб тощо), з якого надходить в атмосферне повітря забруднююча речовина або суміш таких речовин.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» підприємства, установи, організації та громадяни - суб'єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов'язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов'язані: здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо.

Положеннями ч. 5 ст. 11 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» передбачено, що викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб'єкту господарювання, об'єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Пунктами 2, 3 Порядку проведення та оплати робіт, пов'язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян - підприємців, які отримали такі дозволи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №302 від 13.03.2002, передбачено, що дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами (далі - дозвіл) - це офіційний документ, який дає право підприємствам, установам, організаціям та громадянам-підприємцям (далі - суб'єкт господарювання) експлуатувати об'єкти, з яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші, за умови дотримання встановлених відповідних нормативів граничнодопустимих викидів та вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин протягом визначеного в дозволі терміну. Дозвіл видається суб'єкту господарювання за формою, встановленою Мінприроди. Дозвіл видається безоплатно на строк не менш як п'ять років: суб'єкту господарювання, об'єкт якого відповідно до законодавства належить до першої групи, - Мінприроди за погодженням з Держсанепідслужбою; суб'єкту господарювання, об'єкт якого відповідно до законодавства належить до другої або третьої групи, - обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища через дозвільні центри за погодженням з територіальними органами Держсанепідслужби.

Відповідно до п. 4 зазначеного Порядку для отримання дозволу суб'єкт господарювання: оформляє заяву; готує документи, в яких обґрунтовуються обсяги викидів забруднюючих речовин; проводить інвентаризацію стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, видів та обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, пилогазоочисного обладнання; проводить оцінку впливу викидів забруднюючих речовин на стан атмосферного повітря на межі санітарно-захисної зони; розробляє плани заходів щодо: досягнення встановлених нормативів граничнодопустимих викидів для найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин; охорони атмосферного повітря на випадок виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру; ліквідації причин і наслідків забруднення атмосферного повітря; остаточного припинення діяльності, пов'язаної з викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря, та приведення місця діяльності у задовільний стан; запобігання перевищенню встановлених нормативів граничнодопустимих викидів у процесі виробництва; здійснення контролю за дотриманням встановлених нормативів граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин та умов дозволу на викиди; обґрунтовує розміри нормативних санітарно-захисних зон, проводить оцінку витрат, пов'язаних з реалізацією заходів щодо їх створення; проводить оцінку та аналіз витрат, пов'язаних з реалізацією запланованих заходів щодо запобігання забрудненню атмосферного повітря; готує інформацію про отримання дозволу для ознайомлення з нею громадськості відповідно до законодавства.

З наведених норм права вбачається, що викид забруднюючих речовин в атмосферне повітря юридичними особами при здійсненні їх діяльності врегульовано спеціальним законодавством, яке вимагає наявність відповідного дозволу на такі викиди.

Разом з тим, як вбачається з наданих позивачем Акта перевірки щодо ВП «КЗЗБК» та Акта перевірки щодо ВП «Автобаза», в порушення вимог чинного законодавства, у період з 09.04.2013 по 17.07.2014 стаціонарними джерелами викидів ВП «КЗЗБК» та у період з 21.05.2013 по 12.03.2015 стаціонарними джерелами викидів ВП «Автобаза» здійснювалися викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря без відповідних дозволів.

Таким чином, позивачем доведено наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як протиправна поведінка відповідача, яка виразилася у викидах забруднюючих речовин в атмосферне повітря без відповідного дозволу, та безпосереднього причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою відповідача, адже шкода виступає об'єктивним наслідком поведінки відповідача через недотримання природоохоронного законодавства.

Водночас, на переконання колегії суддів, позивачем не було доведено обґрунтованості нарахування ним заявленої до стягнення суми збитків, заподіяних державі в результаті здійснення відповідачем викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» шкода, завдана порушенням законодавства про охорону атмосферного повітря, підлягає відшкодуванню у порядку та розмірах, встановлених законом.

Порядок визначення розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами суб'єктів господарювання (юридичних і фізичних осіб) встановлений Методикою розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, затвердженою наказом Міністерства охорони навколишнього середовища України № 639 від 10.12.2008 (надалі - Методика).

Згідно з п. 2.1.2. Методики наднормативними викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря вважаються викиди забруднюючих речовин, на які відсутній дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, включаючи окремі забруднюючі речовини, викиди яких підлягають регулюванню відповідно до законодавства.

Згідно з п. 2.7.1 Методики розрахункові методи визначення наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря та об'ємної витрати газопилового потоку застосовуються, зокрема у випадках викиду забруднюючих речовин від джерел викидів, які здійснюються без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами суб'єктів господарювання.

Відповідно до п. 3.6. Методики, в редакції Наказу Міністерства екології та природних ресурсів №548 28.12.2016, розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду, який здійснюється без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, здійснюється за:

характеристиками джерела викиду (джерела утворення), зафіксованими у відповідній документації суб'єкта господарювання (Звіт по інвентаризації викидів забруднюючих речовин, технологічні регламенти виробництва, режимні карти роботи паливовикористовувального обладнання, питомі викиди (показники емісії));

даними державних статистичних спостережень з охорони атмосферного повітря за формою N 2-ТП (повітря);

результатами інструментально-лабораторних вимірювань;

методиками для розрахунків маси викидів забруднюючих речовин за час роботи джерела без дозволу на викиди.

Разом з тим, пунктом 3.6 Методики, в редакції, яка діяла станом на час здійснення позивачем розрахунків до претензії №130 від 10.10.2016 та претензії №107 від 02.05.2016, було визначено, що розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду, який здійснюється без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, здійснюється за параметрами джерела викиду (джерела утворення), зафіксованими у відповідній документації суб'єкта господарювання (матеріали інвентаризації стаціонарних джерел викидів, технологічні регламенти виробництва, режимні карти роботи паливовикористовувального обладнання, питомі викиди (показники емісії), дані державних статистичних спостережень з охорони атмосферного повітря за формою N 2-ТП (повітря)), або згідно з методиками для розрахунків маси викидів забруднюючих речовин за час роботи джерела без дозволу на викиди.

Відтак, наведений пункт Методики надавав особі, яка здійснює розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря, альтернативне право вибору: здійснювати такий розрахунок за параметрами джерела викиду або згідно з методиками для розрахунків маси викидів забруднюючих речовин.

Розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду (утворення), який здійснюється без дозволу на викиди, визначається за результатами інструментально-лабораторних вимірювань за спеціальною формулою в разі відсутності у відповідній документації суб'єкта господарювання інформації щодо параметрів джерел викидів та/або джерел утворення забруднюючої речовини (п. 3.7 Методики).

Згідно з п. 4.1 Методики розмір відшкодування збитків за наднормативний викид однієї тонни забруднюючої речовини в атмосферне повітря розраховується на основі розміру мінімальної заробітної плати, установленої на дату виявлення порушення, помноженої на коефіцієнт 1,1, з урахуванням регулювальних коефіцієнтів (додатки 1,2) і показника відносної небезпечності кожної забруднюючої речовини. Розмір збитків розраховується за формулою:

З = mi х 1.1П х Аі х Кт х Кзі, де -

mi - маса i-тої забруднюючої речовини, що викинута в атмосферне повітря наднормативно, т;

1,1П - розмір мінімальної заробітної плати (П) на момент виявлення порушення за одну тонну умовної забруднюючої речовини, помноженої на коефіцієнт (1,1), грн/т;

Аі - безрозмірний показник відносної небезпечності і-тої забруднюючої речовини;

Кт - коефіцієнт, що вираховує територіальні соціально-екологічні особливості;

Кзі - коефіцієнт, що залежить від рівня забруднення атмосферного повітря населеного пункту і-тою забруднюючою речовиною.

Загальний розмір відшкодування збитків розраховується як сума розмірів збитків за наднормативний викид в атмосферне повітря кожної забруднюючої речовини.

При цьому, розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду забруднюючих речовин, віднесеного до основних джерел викидів, здійснюється за формулами викладеними в п.3 Методики.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми збитків, які заподіяні державі в результаті здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від стаціонарного джерела викиду без дозволу, суд першої інстанції встановив, що він є вірним і відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема вищезазначеній Методиці.

Однак, колегія суддів вважає помилковим такий висновок місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2001 №1655 «Про затвердження порядку ведення державного обліку в галузі охорони атмосферного повітря» (надалі - Порядок) визначено єдину систему ведення в галузі охорони атмосферного повітря видів та обсягів забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, видів і ступенів впливу на його стан фізичних та біологічних факторів.

Пунктом 5 Порядку встановлено, що на об'єктах, узятих на державний облік, ведеться за встановленою формою первинна звітна документація, що стосується стаціонарних джерел, які справляють шкідливий вплив, роботи установок очищення газів, виконання заходів, пов'язаних із зменшенням обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря.

Форми і строки надання первинної, звітної документації, матеріалів інвентаризації затверджуються Мінприроди за погодженням з Держстатом, а форми державної статистичної звітності в галузі охорони атмосферного повітря - Держстатом за погодженням з Мінприроди.

При цьому, визначення видів та обсягів забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря зі стаціонарних джерел, видів і ступенів впливу на його стан фізичних та біологічних факторів здійснюється шляхом проведення безпосередніх інструментальних вимірювань, розрахунків з використанням показників емісії (питомих викидів), які затверджуються Мінприроди.

Як визначено у п. 1.4 Порядку організації та проведення перевірок суб'єктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, затвердженого Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10.09.2008 №464, акт перевірки - документ, який фіксує факт проведення планових, позапланових перевірок суб'єктів господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища та його дотримання.

Разом з тим, в наданих позивачем актах перевірки не зафіксовані дані первинної та звітної документації щодо видів та обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, дані інструментальних вимірювань, показники емісії (питомі викиди).

Так, ані в Акті перевірки щодо ВП «КЗЗБК», ані в Акті перевірки щодо ВП «Автобаза» не було зафіксовано параметри джерел викидів (джерел утворення) забруднюючих речовин, технологічні регламенти виробництва, режимні карти роботи паливовикористовувального обладнання, питомі викиди (показники емісії), дані державних статистичних спостережень з охорони атмосферного повітря за формою №2-ТП (повітря), на основі яких має здійснюватися розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, який здійснюється без дозволу, у відповідності до вимог пункту 3.6 Методики.

Крім того, як вбачається з розрахунку розмірів відшкодування збитків щодо ВП «КЗЗБК», виконаного державним інспектором ДЕІ у м. Києві Науменко В.О., останнім було застосовано формулу mі = 3,6-3 х 10 х (q mі - q miнорм) х Т,

де mі - маса наднормативного викиду i-тої забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду цієї забруднюючої

речовини, т;

q mі - середнє значення масової витрати i-тої забруднюючої речовини, г/с;

q miнорм - значення затвердженого нормативу викиду i-тої забруднюючої речовини, наведеного в дозволі на викид, г/с;

Т - час роботи джерела викиду i-тої забруднюючої речовини в

режимі наднормативного викиду, год.

Проте, така формула не передбачена Методикою для розрахунку маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду, який здійснюється без дозволу.

При цьому, як слушно вказує апелянт, дану формулу позивачем зазначено невірно, оскільки відповідно до п. 3.1 Методики, розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду забруднюючих речовин, віднесеного до основних джерел викидів здійснюється за формулою mі = 3,6 х 10-3 х (q mі - q miнорм) х Т, тобто показник -3 застосовується до числа 10, а не 3,6, як визначено в розрахунку позивача, у зв'язку з чим масу наднормативного викиду, як стверджує скаржник, позивачем штучно збільшено у понад 21 раз.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2018 позивача було зобов'язано надати суду письмові пояснення щодо обґрунтованості застосування формули визначення наднормативного викиду забруднюючих речовин в атмосферне повітря від джерела викиду в редакції, яка зазначена у розрахунку до претензії ДЕІ у м. Києві №130 від 10.10.2016, виконаного державним інспектором ДЕІ у м. Києві Науменко В.О., а також надати детальний розрахунок (із зазначенням параметрів джерел викидів, даних режимних карт роботи паливовикористовувального обладнання, даних статистичних спостережень з охорони атмосферного повітря за формулою № 2-ТП (повітря).

Однак, позивач вимоги вищевказаної ухвали суду не виконав, письмових пояснень та детального розрахунку розміру заявлених до стягнення збитків не надав, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості перевірити правильність здійснених позивачем розрахунків.

Також колегією суддів враховані доводи апелянта про неправильне трактування п. 4.4 Методики при визначенні коефіцієнта Кзі рівним одиниці, що залежить від рівня забруднення атмосферного повітря населеного пункту, оскільки в м. Києві такі вимірювання проводяться.

Так, відповідно до п. 4.4. Методики коефіцієнт, що залежить від рівня забруднення атмосферного повітря населеного пункту i-тою забруднюючою речовиною (Кзі), визначається за формулою

Кзі = (ро)Вi / ГДКСДi

де (ро)Вi - середньорічна концентрація i-тої забруднюючої речовини за даними прямих інструментальних вимірів на стаціонарних постах за попередній рік, мг/куб.м; ГДКСДi - середньодобова гранична допустима концентрація i-тої забруднюючої речовини, мг/куб.м.

У разі, якщо в даному населеному пункті інструментальні вимірювання концентрації даної забруднюючої речовини не виконуються, а також якщо рівні забруднення атмосферного повітря населеного пункту i-тою забруднюючою речовиною не перевищують ГДК, значення коефіцієнта Кзі приймається рівним одиниці.

З розрахунку розмірів відшкодування збитків щодо ВП «Автобаза», виконаного державним інспектором ДЕІ у м. Києві С. Павленко, вбачається, що останнім прийнято значення коефіцієнта Кзі рівним одиниці.

Разом з тим, позивачем не спростовано доводи апелянта про те, що у м. Києві такі вимірювання проводяться.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість розрахунків розмірів відшкодування збитків, здійснених позивачем.

Крім того, як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційній скарзі відповідач вказував на те, що ВП «Автобаза» завчасно, до закінчення терміну дії дозволу, виданого на термін 5 років (до 20.05.2013), звертався до Державного управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві щодо продовження терміну його дії, оскільки умови викидів забруднюючих речовин не змінилися. Однак, у зв'язку з передачею повноважень щодо видачі дозволів до Київської міської адміністрації, а також зміною у порядку проведення та оплати робіт, пов'язаних з видачею дозволів, у 2013 році дозвільні документи було практично неможливо отримати.

З огляду на те, що відповідачем не було надано суду доказів вказаного звернення до Державного управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві щодо продовження терміну дії дозволу, доводи апелянта про те, що у встановлений строк дозвіл не було видано відповідачеві, як і не було прийнято рішення про відмову у його видачі, а також посилання на визначений законодавством принцип «мовчазної згоди», колегією суддів відхиляються.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що стягнення шкоди, завданої державі внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства є необхідним, оскільки в діях відповідача наявний повний склад правопорушення, однак, позивач, у свою чергу, повинен належними та допустимими доказами довести обсяг заподіяної відповідачем шкоди.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами розміру заподіяного відповідачем збитку державі внаслідок здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ДЕІ у м. Києві до ПАТ «Укрзалізниця» про стягнення 455 141,45 грн збитків, завданих державі внаслідок здійснення відповідачем викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-3 частини 1 статті 277 ГПК України, є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Колегія суддів, зважаючи на встановлене вище, дійшла висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи у зв'язку з неповним з'ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга ПАТ «Укрзалізниця» в особі філії «ЦБМЕС» є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2018 у справі № 910/21841/17 - скасуванню, з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у відповідності до вимог статті 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2018 у справі № 910/21841/17 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2018 у справі №910/21841/17 скасувати.

3. Прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову Державної екологічної інспекції у м. Києві до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 455 141,45 грн відмовити повністю.

4. Стягнути з Державної екологічної інспекції у м. Києві (04071, м. Київ, вул. Набережно-Лугова, 4; ідентифікаційний код 37975277) на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» (03035, м. Київ, вул. Льва Толстого, 61, ідентифікаційний код 41149437) 10 240 (десять тисяч двісті сорок) грн 68 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи № 910/21841/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 20.09.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук