ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"17" вересня 2018 р. Справа № 924/446/18

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Гладія С.В., при секретарі судового засідання Маєвській Н.В., розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн", м. Шепетівка, Хмельницької області

до товариства з обмеженою відповідальністю "Сапоніт-Інвест" с.Плесна, Шепетівського району, Хмельницької області

про стягнення 4 154 525,15 грн.

Представники сторін:

позивача: ОСОБА_1 - адвокат згідно посвідчення №1150 від 15.04.2015р.

відповідача: ОСОБА_2 представник згідно довіреності від 25.04.2018р.

В судовому засіданні відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою, згідно якої просить стягнути з відповідача 4154525,15 грн., з яких 2417849,68 грн. основного боргу відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) №1312-ТС-2 від 13.12.2016р., 152125,78 грн. пені, 105620,59 грн. інфляційних втрат, 28219,29 грн. 3% річних та 1450709,81 грн. штрафу.

В обґрунтування позовних вимог вказує про невиконання відповідачем обовязку зі сплати 2417849,68 грн., який передбачено договором позики (поворотної фінансової допомоги) №1312-ТС-2 від 13.12.2016р. При цьому посилається на умови договору, положення ст. ст. 509, 530, 525, 526, 625, 629, 1046, 1049, 1050 ЦК України, статті 193, 199, 216, 218, 222 Господарського кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вважаючи їх правомірними та обґрунтованими наявними в матеріалах справи доказами.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, при цьому вказував на те, що директор ТОВ "Торгагро Сольюшн" не підписував договір позики (поворотної фінансової допомоги) №1312-ТС-1 від 13.12.2016р., оскільки на момент його укладення в останнього були відсутні повноваження щодо його підписання.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне.

13.12.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю „Сапоніт - Інвест (далі - позичальник) та товариством з обмеженою відповідальністю „Торгагро Сольюшн (далі - позикодавець) укладено договір позики (поворотної фінансової допомоги) №1312-ТС-2 (далі - договір), згідно п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1 договору (далі - позика), а позичальник зобовязується повернути позику у визначений цим договором строк.

Згідно п. 2.1 договору розмір позики становить 3 000 000,00грн.

У відповідності до п. 3.1 договору позикодавець передає позику позичальнику на протязі 10 днів з моменту підписання сторонами цього договору. Позика передається в безготівковій формі шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позичальника (п. 3.2 договору). Позика вважається переданою позичальнику в момент зарахування позики на поточний рахунок позичальника (п.3.3 договору).

Пунктом 4.1 договору сторони передбачили, що строк повернення позики 12 місяців.

Після закінчення строку, визначеного в п.4.1 договору, позичальник зобовязується протягом 10 календарних днів повернути позикодавцеві позику (п. 5.1 договору). Позика вважається повернутою позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його поточний рахунок (п.5.2 договору).

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові (п.6.1 договору). Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього договору та закінчується в момент виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором (п.6.2 договору).

Пунктом 7.1 договору сторони передбачили, що у випадку порушення своїх зобовязань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Згідно п. 7.2 договору за порушення строків повернення позики позикодавець має право нараховувати позичальнику неустойку в розмірі облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості, за кожен день прострочення. При розрахунку неустойки приймаються: рік 365 днів, місяць рівний календарній кількості днів.

У відповідності до п. 7.3 договору за порушення позичальником строків повернення позики більше ніж на 15 банківських днів позичальник виплачує штраф у розмірі 0,5 % від суми позики за кожен день прострочення. Сума несплаченої позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.

У п. 9.6 договору сторони вказали, що вони підтверджують наявність необхідного обсягу правосубєктності для укладення договорів подібного роду, в тому числі наявність достатніх повноважень сторін.

Договір підписано та скріплено печатками сторін.

На виконання умов вищевказаного договору позивач перерахував на рахунок відповідача 2417849,68грн., що підтверджується платіжними дорученнями: №2355 від 14.12.2016р. на суму 1629552,55грн., №2356 від 14.12.2016р. на суму 400000,00грн., №264 від 22.12.2016р. на суму 325844,68грн. та №285 від 27.12.2016р. на суму 62452,45грн.

На підтвердження існування у відповідача боргу за договором позики від 13.12.2016р. позивач подав в матеріали справи виписку по рахунку за червень 2015р. квітень 2018р., згідно якої заборгованість становить 2417849,68грн.

В зв'язку з невиконання відповідачем зобов'язання щодо повернення фінансової допомоги (позики), позивач звернувся до суду із даним позовом та просить стягнути з останнього 4154525,15 грн., з яких 2417849,68 грн. основного боргу відповідно до договору позики (поворотної фінансової допомоги) №1312-ТС-2 від 13.12.2016р., 152125,78 грн. пені, 105620,59 грн. інфляційних втрат, 28219,29 грн. 3% річних та 1450709,81 грн. штрафу.

Аналізуючи надані по справі докази, оцінюючи їх в сукупності, суд до уваги приймає наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За приписами ст.509 ЦК України та ст.173 ГК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, яким притаманні ознаки, що характеризують цивільні відносини, які виникають з договорів позики. Так, на підставі договору позики (поворотної фінансової допомоги) №1312-ТС-2 від 13.12.2016р. та згідно платіжних доручень №2355 від 14.12.2016р., №2356 від 14.12.2016р., №264 від 22.12.2016р. та №285 від 27.12.2016р. позивач перерахував відповідачу кошти в сумі 2417849,68грн., а останній зобов'язувався повернути їх на умовах договору.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України на позичальника покладено обов'язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.1 договору позики (поворотної фінансової допомоги) №1312-ТС-2 від 13.12.2016р. сторони передбачили, що строк повернення позики 12 місяців.

У відповідності до п. п. 5.1-5.2 договору після закінчення строку, визначеного в п.4.1 договору, позичальник зобовязується протягом 10 календарних днів повернути позикодавцеві позику. Позика вважається повернутою позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його поточний рахунок.

Таким чином, враховуючи умови договору позики, кінцевий строк повернення відповідачем фінансової допомоги - 23 грудня 2017 року.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) стаття 610 ЦК України визначає, як порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач не подав, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження повернення позики (поворотної фінансової допомоги) в розмірі 2417849,68грн., у зв'язку із чим суд приходить до висновку про задоволення позовних у цій частині.

Доводи відповідача щодо не укладення між сторонами договору позики (поворотної фінансової допомоги) №1312-ТС-2 від 13.12.2016р., оскільки у директора позивача були відсутні повноваження на його укладення судом оцінюються критично, з огляду на ч. 3 ст. 215 ЦК України, згідно якої вказано - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи відсутність доказів визнання договору позики (поворотної фінансової допомоги) №1312-ТС-2 від 13.12.2016р. недійсним в судовому порядку, а також те, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами отримання позики від позивача за вищевказаним договором, вищевказані доводи відповідача, як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог, судом до уваги не приймаються.

За приписами ч. 1 ст. 230 ГК України, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Пунктом 4 ст. 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною другою ст. 551 ЦК України визначено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 7.1 договору позики (поворотної фінансової допомоги) №1312-ТС-2 від 13.12.2016р. сторони передбачили, що у випадку порушення своїх зобовязань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Згідно п. 7.2 договору за порушення строків повернення позики позикодавець має право нараховувати позичальнику неустойку в розмірі облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості, за кожен день прострочення. При розрахунку неустойки приймаються: рік 365 днів, місяць рівний календарній кількості днів.

У відповідності до вказаних умов договору, позивач заявив до стягнення пеню в розмірі 152125,78грн. за період з 24.12.2017р. по 14.05.2018р.

Суд, перевіривши розрахунок пені дійшов висновку, що позивач правомірно заявив до стягнення вищевказану суму.

Крім того, сторони, у п. 7.3 договору передбачили, що за порушення позичальником строків повернення позики більше ніж на 15 банківських днів позичальник виплачує штраф у розмірі 0,5% від суми позики за кожен день прострочення.

Враховуючи вказаний пункт договору, позивач нарахував відповідачу штраф в розмірі 1450709,81грн., при цьому вказавши період такого нарахування - з 15.01.2018р. по 14.05.2018р.

Згідно з положеннями ст. 549 ЦК України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов'язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Таким чином, передбачений п. 7.3. договору штраф за кожен день такого прострочення за своєю природою підпадають під визначення неустойки, а саме пені, згідно зі ст. 549 ЦК України, частина 3 якої встановлює, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 21.01.2014 року у справі №8/5025/1402/12).

Разом з тим, судом враховується, що, нараховування пені передбачено у п. 7.2. договору позики №1312-ТС-2 від 13.12.2016р.

Таким чином, суд приходить до висновку, що фактично позивач просить суд стягнути з відповідача пеню двічі, що є безпідставним, оскільки вказане не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 1450709,81грн. штрафу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач заявив до стягнення 3 % річних в розмірі 28219,29 грн. за період з 24.12.2017р. по 14.05.2018р. та 105620,59грн. інфляційних втрат.

Проаналізувавши розрахунок позивача, суд приходить до висновку, що заявлені до стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованим і підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

Таким чином, позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро сольюшн" до товариства з обмеженою відповідальністю "Сапоніт-Інвест" про стягнення 4 154 525,15 грн. підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення 2417849,68 боргу, 152125,78 грн. пені, 105620,59 грн. інфляційних втрат та 28219,29 грн. 3% річних. У стягненні 1450709,81 грн. суд вважає за необхідне відмовити.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо витрат позивача на правничу допомогу, то судом враховується наступне.

Згідно статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У ст. 126 ГПК України регламентовано, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В свою чергу, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу по судовій справі №924/446/18 позивачем надано ордер на надання правової допомоги ТОВ "Торгагро Сольюшн" на підставі договору про надання правової допомоги у господарському суді Хмельницької області та господарському суд Житомирської області, договір про надання правової допомоги №1/2018, а також попередній (орієнтовний) розрахунок витрат, які поніс позивач та які планується понести в процесі розгляду судової справи від 15.05.2018 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, докази на підтвердження витрат на допомогу адвоката саме у даній господарській справі, приходить до висновку про необґрунтованість суми у 10000,00 грн. понесених позивачем витрат на професійну правову допомогу, оскільки позивачем не доведено сплату ним вказаних коштів за надання професійної допомоги саме у справі №924/446/18.

Керуючись ст.ст.2, 13, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 123, 126, 129, 210, 220, 232, 233, 236-238, 240-242, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро Солюшн", м. Шепетівка Хмельницької області до товариства з обмеженою відповідальністю "Сапоніт-Інвест" с.Плесна, Шепетівського району, Хмельницької області про стягнення 4154525,15 грн. задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Сапоніт-Інвест" (Хмельницька обл., Шепетівського р-ну, с.Плесна, код 34944534) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Торгагро Солюшн", (Хмельницька область, м. Шепетівка, провулок Подільський, буд. 20, код 39022,68 (два мільйони чотириста сімнадцять тисяч вісімсот сорок девять гривень 68 коп.) боргу, 152125,78 грн. (сто пятдесят дві тисячі сто двадцять пять гривень 78коп.) пені, 105620,59 грн. (сто пять тисяч шістсот двадцять гривень 59 коп.) інфляційних втрат, 28219,29 грн. (двадцять вісім тисяч двісті девятнадцять гривень 29коп.) 3% річних, 40557,23грн. (сорок тисяч пятсот пятдесят сім гривень 23коп.) витрат на оплату судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

У стягненні 1450709,81 грн. штрафу відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Порядок подання апеляційної скарги визначений ст. 257 ГПК та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 19.09.2018р.

Суддя С.В. Гладій

Віддрук. 3 прим. :

1 - до справи,

2 - позивачу, (м. Шепетівка, Хмельницької обл., пров. Подільський,20) (реком. з повід.),

3 - відповідачу (с. Плесна, Шепетівського р-ну, Хмельницької обл.) (реком. з повід.).