ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2018 р. Справа № 922/630/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі судового засідання Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача адвокат ОСОБА_1, свідоцтво №1077 від 14.10.2011 року; договір від 10.09.2018 року; ордер серії ХВ №000011 від 10.09.2018 року;

відповідача адвокат ОСОБА_2, посвідчення №0678 від 12.03.2012 року; довіреність від 12.06.2018 року №1180;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 акціонерного товариства Харківський машинобудівний завод Світло Шахтаря, м. Харків (вх. № 1661Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 23.05.2018 року у справі №922/630/18, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Смірнова О.В.), повний текст якого складено 29.05.2018 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Дикон, м. Артемівськ, Донецька область

до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства Харківський машинобудівний завод Світло Шахтаря, м. Харків

про стягнення коштів в сумі 351063,01 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.05.2018р. у справі №922/630/18 позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 акціонерного товариства "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дикон" основний борг в сумі 186082,00 грн., пеню в сумі 103794,79 грн., 3% річних у розмірі 11205,17 грн., інфляційні втрати в сумі 46663,76 грн. та судовий збір в сумі 5216,19 грн.

Публічне акціонерне товариство Харківський машинобудівний завод Світло Шахтаря з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 22.05.2018р. у справі №917/2081/17 та прийняти нове рішення, яким позовну заяву залишити без розгляду.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Позовна заява підписана особою, повноваження якої на право підпису від імені ТОВ «ДИКОН» матеріалами справи не підтверджені.

Також, апелянтом в місцевому господарському суді було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення питання господарським судом Донецької області по суті позовної заяви ОСОБА_3 акціонерного товариства Харківський машинобудівний завод Світло Шахтаря до Товариства з обмеженою відповідальністю Дикон про стягнення штрафних санкцій за поставлений неякісний товар від 21.05.2018 року.

Втім, місцевий господарський суд вказаного клопотання не розглянув посилаючись на те, що заявником клопотання направлено електронний документ без відповідного належного електронного підпису.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.08.2018 року суддею доповідачем у справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І, суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.08.2018 року поновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 акціонерного товариства Харківський машинобудівний завод Світло Шахтаря на рішення господарського суду Харківської області від 23.05.2018р. у справі №922/630/18; позивачу встановлено строк до 12.09.2018 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 18.09.2018 року; до розгляду апеляційної скарги дію рішення господарського суду Харківської області від 23.05.2018р. у справі №922/630/18 зупинено.

18.09.2018 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№7267), в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

В обгрунтування поданого відзиву позивач вказує на те, що позовна заява містить підпис представника позивача адвоката ОСОБА_1, повноваження якої підтверджені належним чином.

Також, позивач зазначає про те, що рішенням господарського суду Донецької області від 14.08.2018 року у справі №905/922/18 за позовом ОСОБА_3 акціонерного товариства Харківський машинобудівний завод Світло Шахтаря до Товариства з обмеженою відповідальністю Дикон про стягнення штрафних санкцій у сумі 184613,04 грн., (до розгляду якої просив зупинити провадження у даній справі відповідач), в задоволенні позову було відмовлено.

До відзиву на апеляційну скаргу позивач долучив клопотання про розподіл судових витрат, в якому посилаючись на приписи ч. 8 статті 129 ГПК України просить покласти на відповідача судові витрати за результатами апеляційного розгляду скарги та долучити до матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги від 10.09.2018 року та копію акту приймання передачі наданих послуг №1 від 17.09.2018 року, які долучені до матеріалів справи.

Так, позивач вказує, що ним понесено витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000,00 грн., що підверджується наданим договором про надання правової допомоги від 10.09.2018 року та актом приймання-передачі наданих послуг від 17.09.2018 року, втім докази понесення витрат на правову допомогу останній надасть до суду протягом 5 днів після ухвалення рішення суду за результатами апеляційного розгляду.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання позивача дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 123 ГПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Колегія суддів враховує правові висновки, що викладені в постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №372/1010/16-ц, де зазначено про наступне.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Так, 10.09.2018 року між адвокатом ОСОБА_1В та ТОВ «Дикон» укладено договір про надання правової допомоги.

Вартість послуг адвоката в межах даного договору становить 10 000,00 грн.

Також, у матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1077 від 14.10.2011 року, ордер на надання правової допомоги серії ХВ № 000011 від 10.09.2018 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Дикон» у Харківському апеляційному господарському суді адвокатом ОСОБА_1

Втім, матеріали справи не містять платіжного документу про оплату таких послуг, між клієнтом - позивачем та адвокатом- Базиль О.В.

Посилання позивача на те, що докази понесення витрат на правову допомогу (докази оплати послуг адвоката) будуть надані суду апеляційної інстанції протягом пяти днів після ухвалення судового рішення у справі, не приймаються, оскільки заявником не обгрунтовано неможливість подання таких доказів разом з клопотанням про розподіл судових витрат.

А отже, позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, а саме доказів на підтвердження оплати відповідних витрат.

У судовому засіданні 18.09.2018 року представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення господарського суду Харківської області від 23.05.2018р. у справі №922/630/18 та прийняти нове рішення, яким позовну заяву залишити без розгляду, посилаючись на необхідність допиту в судовому засіданні директора ТОВ «Дикон» - ОСОБА_4 для зясування належності підпису, яка міститься на копії позовної заяви, що отримана відповідачем за підписом директора, оскільки на його думку, це не є підписом ОСОБА_4, що може бути підставою для призначення в подальшому почеркознавчої експертизи на підтвердження того факту, що копія позовної заяви, яка отримана відповідачем, підписана неповноважною особою.

Колегія суддів, розглянувши усне клопотання представника відповідача про виклик та допит в судове засідання директора ТОВ «Дикон» - ОСОБА_4, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.

За змістом статті 87 ГПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб. На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка (стаття 87 ГПК України).

У відповідності до приписів частини 1 статті 89 ГПК свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Відтак, передумовою для виклику судом свідка у судове засідання в порядку статті 89 ГПК України є наявність викладених ним у письмовому вигляді показань, як доказу по справі.

В той же час, матеріали справи не містять жодних письмових показань директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Дикон» ОСОБА_4 на підтвердження певних фактів та обставин у справі, що виключає можливість виклику свідка в порядку статті 89 ГПК України та є підставою для відмови в задоволенні заяви.

Також, представник апелянта вказав на те, що місцевий господарський суд, відмовляючи в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та розглянувши справу у його відсутність, порушив право відповідача на захист його інтересів та вказав, що підстави заявленого відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи не є поважними.

Колегія суддів вказані аргументи апелянта не приймає та зазначає, що суд в оскаржуваному рішенні вказав, що останнім не надано жодного доказу на підтвердження викладених в клопотанні обставин, що є підставою для відмови у задоволенні вказаного клопотання.

Представник позивача у судовому засіданні 18.09.2018 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

01.06.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дикон" та ОСОБА_3 акціонерним товариством "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" було укладено договір поставки № 2, відповідно до умов якого, позивач зобов'язувався передати у власність відповідача продукцію (далі - товар), характеристики якого, кількість та вартість, а також строки поставки визначалися сторонами в специфікаціях, які є невід'ємною частиною даного договору, а відповідач зобов'язався прийняти товар та своєчасно оплачувати на умовах, які вказані в даному договорі.

Сторонами були складені та підписані наступні специфікації до договору: специфікацію № 1 від 01.06.2017 року на поставку товару на загальну суму 249609,00 грн. з ПДВ; специфікацію № 2 від 14.06.2017 року на поставку товару на загальну суму 607459,0 грн. з ПДВ; специфікацію № 3 від 06.07.2017 року на поставку товару на загальну суму 72000,0 грн. з ПДВ; специфікацію № 4 від 20.07.2017 року на поставку товару на загальну суму 18960,0 грн. з ПДВ; специфікацію №5 від 14.07.2017 року на суму 133920,0 грн. з ПДВ.

Всього за договором підписано специфікацій на загальну суму 952607,00 грн. з ПДВ.

На виконання умов договору, позивачем протягом липня-серпня 2017 року на адресу відповідача було відвантажено товару на загальну суму 952607,00 грн. з ПДВ, що підтверджується наступними документами: видатковою накладною № 31-01 від 31.07.2017 року на загальну суму 47880,00 грн.; видатковою накладною 31-02 від 31.07.2017 року на загальну суму 24840,00 грн.; видатковою накладною № 23-01 від 23.08.2017 року на загальну суму 11520,0 грн.; видатковою накладною № 27-02 від 27.07.2017 року на загальну суму 18960,0 грн., видатковою накладною № 13-01 від 13.07.2017 року на загальну суму 72000,0 грн.; видатковою накладною № 26-01 від 26.07.2017 року на загальну суму 169948,0 грн.; видатковою накладною № 18-01 від 18.07.2017 року на загальну суму 607459,0 грн., а також відповідними довіреностями на отримання матеріальних цінностей від позивача.

У відповідності до п. 4.2. договору, визначено порядок оплати: протягом 60 календарних днів з дати поставки кожної партії товару, вказаної у відповідній специфікації до договору.

У зв'язку з невиконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором, 17.11.2017 року позивач направив на адресу відповідача претензію про сплату заборгованості у сумі 1032212,11 грн.

Відповідачем зобов'язання щодо оплати поставленого товару, станом на 23.05.2018 року, виконані частково, а саме 26.01.2018 року сплачено кошти в розмірі - 442740,00 грн. та 16.02.2018 року сплачено кошти в розмірі 323785,00 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень № 21055 та 21054, у зв'язку із чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 186082,00 грн.

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області в якому останній просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 186082,00 грн., пеню в сумі 103995,56 грн., 3% річних у розмірі 11274,97 грн. та інфляційні втрати в сумі 49710,48 грн.

23.05.2018 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Предметом позову у даній справі є стягнення основного боргу в сумі 186082,00 грн., пені в сумі 103995,56 грн., 3% річних у сумі 11274,97 грн. та інфляційних втрат в сумі 49710,48 грн.

Приписами статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобовязань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 ЦК України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, з наявних в матеріалах справи видаткових накладних вбачається, що відповідач (покупець), в рамках укладеного між сторонами договору, отримав від позивача товар на загальну суму 952607,00 грн.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Разом з тим, п. 4.2. договору сторони узгодили умови та строки оплати товару, а саме протягом 60 календарних днів з дати поставки кожної партії товару, вказаної у відповідній специфікації к договору.

Втім, відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару належним чином не виконав, здійснивши часткову оплату, у зв'язку з чим заборгованість відповідача, станом на 23.05.2018 року, склала 186082,00 грн.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, відповідач є таким, що прострочив виконання грошових зобов'язань з оплати поставленого позивачем товару за договором: - з 12.09.2017 року за видатковою накладною № 13-01 від 13.07.2017 року; з 18.09.2017 року за видатковою накладною № 18-01 від 18.07.2017 року; з 25.09.2017 року за видатковою накладною № 26-01 від 26.07.2017 року; з 26.09.2017 року за видатковою накладною № 27-02 від 27.07.2017 року; з 01.10.2017 року за видатковими накладними №№ 31-01,31-02 від 31.07.2017 року; з 23.10.2017 року за видатковою накладною № 23-01 від 23.08.2017 року.

Так, відповідно до чинного законодавства України, права і обовязки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції оформлюються первинними документами відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, у бухгалтерському обліку повинні відображатися господарські операції, як факти підприємницької діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Зокрема, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Тобто, письмовими свідоцтвами, що фіксують та підтверджують господарські операції, є первинні документи, які для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати як обов'язкові реквізити, так і додаткові реквізити в залежності від характеру операції, зокрема підставу для здійснення господарських операцій, дані про документ, що засвідчує особу одержувача, номер документу, ідентифікаційний код підприємства тощо.

Таким чином, для надання первинним документам доказової сили при розгляді справ в суді необхідні повні дані про конкретні господарські операції, що здійснюються за конкретним договором, укладеним між сторонами.

А отже, видаткові накладні, які містяться в матеріалах справи є первинними документами, в розумінні ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та абз. 2 ч. ст. 207 Цивільного кодексу України, оскільки містять підписи сторін та скріплені їх печатками, відповідно до вимог діючого законодавства України та підтверджують факт здійснення господарської операції.

Як вже було зазначено вище, відповідачем на адресу позивача було направлено претензію № 1816 від 15.09.2017 року, в якій відповідач зазначав про порушення строків поставки товару та про наявність недоліків товару.

Згідно до п.п. 7.5. та 7.6. договору, у випадку невідповідності якості поставленого товару умовам договору складається акт виявлених дефектів, який має бути підписаний обома сторонами (п. 7.8. договору).

Однак, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу в розумінні статтей 76-77 ГПК України в підтвердження викладених в претензії обставин (акту виявлених дефектів, тощо).

А отже, беручи до уваги відсутність доказів на підтвердження оплати відповідачем суми боргу за договором в сумі 186082,00 грн., місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача 186082,00 грн. заборгованості.

Також, позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 103995,56 грн., 3% річних у розмірі 11274,97 грн. та інфляційні втрати в сумі 49710,48 грн.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

У відповідності до ст.ст. 230, 231 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В частині 1 ст. 548 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У п. 10.1. договору сторони узгодили, що при порушенні строків оплати вартості товару, передбачених даним договором, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

Отже, стягнення пені за неналежне виконання умов договору передбачено чинним законодавством України та умовами укладеного між сторонами договору.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також, відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок пені за допомогою програми ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ ТОВ Інформаційно-аналітичний центр ЛІГА, погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що у розрахунку міститься арифметична помилка, оскільки день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення.

Також, наявні арифметичні помилки при нарахуванні інфляційних втрат.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції дійшов вірного та обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та частково їх задовольнив, стягнувши з відповідача пеню в сумі 103794,79 грн., 3% річних в сумі 11205,17 грн. та інфляційні втрати в сумі 46663,76 грн.

Щодо аргументів апелянта про те, що позовна заява підписана особою, повноваження якої на право підпису від імені ТОВ «ДИКОН» матеріалами справи не підтверджені, колегія суддів зазначає наступне.

Так, представник відповідача під час судового засідання суду апеляційної інстанції вказав на те, що необхідно викликати в судове засідання для допиту директора ТОВ «Дикон» - ОСОБА_4 для зясування належності підпису, яка міститься на копії позовної заяви, що отримана відповідачем за підписом директора, оскільки на його думку, це не є підписом ОСОБА_4, що може бути підставою для призначення в подальшому почеркознавчої експертизи на підтвердження того факту, що копія позовної заяви, отримана відповідачем підписана неповноважною особою.

Вказані аргументи апелянта не приймаються, оскільки з матеріалів справи, а саме з опису вкладення до цінного листа від 17.03.2018 року та з фіскального чеку Харківської дирекції ПАТ «Укрпошта» вбачається, що позивачем, на виконання п. 1 ч. 1 статті 164 ГПК України, на адресу відповідача було надіслано позовну заяву разом з додатками.

З наявної в матеріалах справи позовної заяви вбачається, що остання підписана адвокатом ОСОБА_1, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 01.03.2018 року та уповноважена, зокрема, на підписання та подання позовних заяв та має ордер на надання правової допомоги серії ХВ №000003 від 01.03.2018 року.

Згідно ч. 4 ст. 60 ГПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позовна заява ТОВ «Дикон» підписана особою, яка має право на її підписання, доказів в розумінні статтей 76-77 ГПК України, які б спростували вказане апелянтом не надано, а тому його аргументи є недоречними.

Також, клопотання відповідача про залишення позову без розгляду на підставі п.2 ч. 1 ст. 226 ГПК України було предметом дослідженння в господарському суді першої інстанції, де в ухвалі від 24.04.2018 року господарським судом першої інстанції зазначено про те, що станом на 24.04.2018 року відсутні докази того, що позовну заяву підписано особою, яка не мала права її підписувати.

А відтак, в задоволенні вказаного клопотання було обгрунтовано відмовлено.

Разом з тим, не приймаються аргументи апелянта щодо того, що місцевим господарським судом не було вирішено клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення питання господарським судом Донецької області по суті позовної заяви ОСОБА_3 акціонерного товариства Харківський машинобудівний завод Світло Шахтаря, у звязку з тим, що заявником клопотання направлено електронний документ без відповідного належного електронного підпису.

З тексту оскаржуваного рішення вбачається, що місцевий господарський суд відмовив в задоволенні даного клопотання, у звязку з тим, що відповідачем не доведено існування іншої справи, у зв'язку з розглядом якої, вирішення даної справи є неможливим.

Отже, висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені господарським судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 акціонерного товариства Харківський машинобудівний завод Світло Шахтаря, м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 23.05.2018р. у справі №922/630/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19.09.2018 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Слободін М.М.