КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2018 р. Справа № 910/6639/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Верховця А.А.

Остапенка О.М.

за участю секретаря судового засідання Титарєвої Г.І.

представників:

від позивача - Антонова Г.І.,

від відповідача - Мельник В.А.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Контент делівері сервіс"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 02.05.2018 (повне рішення складено 02.05.2018, суддя Балац С.В.)

у справі № 910/6639/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Контент делівері сервіс"

до Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав"

про зобов'язання виконати умови договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Контент делівері сервіс" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" (відповідач) про зобов'язання виконати умови договору 27.12.2013 № 01/2014 шляхом прийняття грошових коштів в сумі 30000,00 грн., які були сплачені в якості авторської винагороди (роялті).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.05.2018 у справі № 910/6639/17 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2018, прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги обставини, що були встановлені судовими рішеннями у інших справах та необґрунтовано дійшов помилкового висновку, що договір укладено без відображення в ньому істотних умов, а мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить обґрунтування підстав для відмови в позові.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2018 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/6639/17, розгляд справи призначено на 07.08.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.08.18 у справі № 910/6639/17 оголошено перерву до 21.08.2018.

В судовому засіданні 21.08.2018 оголошено перерву до 23.08.2018.

В судовому засіданні 23.08.2018 оголошено перерву до 11.09.2018.

У відповідності до ч. 10 ст. 32 ГПК України та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2018 для розгляду справи № 910/6639/17, у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Пашкіної С.А., сформовано колегію суддів у складі: Сотніков С.В. (головуючий, доповідач), Остапенко О.М., Верховець А.А.

Ухвалою від 10.09.2018 постановлено здійснювати розгляд справи № 910/6639/17 по суті спочатку колегією суддів у складі: Сотніков С.В. (головуючий, доповідач), Остапенко О.М., Верховець А.А., яка визначена протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.09.2018.

Відповідач у відзиві просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2018 без змін з огляду на те, що Договір № 01/2014 від 27.12.2013 не містить положень, які вимагаються ст.ст. 32, 33, 49 Закону України "Про авторське право і суміжні права", отже не містить необхідних істотних умов, що призводить до неможливості реального настання правових наслідків для здійснення відповідачем функцій з управління авторськими правами на колективній основі щодо збору з користувачів, розподілу та виплати авторської винагороди суб'єктам авторських прав.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Державна організація "Українське агентство з авторських та суміжних прав" є організацією колективного управління відповідно до свідоцтва Державного департаменту інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України про облік організації колективного управління від 22.08.2003 № 3/2003.

27.12.2013 позивач (КДС) та відповідач (УААСП) у місті Києві уклали договір № 01/2014 (далі - Договір).

Як вказано у преамбулі Договору, позивач за даним договором управомочений набувати прав та обов'язків і самостійно їх реалізовувати як від власного імені, так і на підставі договорів доручення від імені Користувачів, що протягом дії Договору приєднаються до цього Договору.

Сторони узгодили визначення Користувач (Користувачі) - суб'єкти господарювання, які шляхом укладення із КДС договору доручили останньому врегулювати від їх імені та за їх рахунок шляхом укладення господарських договорів усі питання щодо використання ними способом публічного виконання творів. Твори - оприлюднені літературні, музичні твори з текстом або без тексту, що охороняються авторським правом, повноваженні на колективне управління якими на території України передано УААСП аналогічними іноземними авторсько-правовими організаціями на підставі договорів про взаємне представництво інтересів, українськими суб'єктами авторського права та їх правонаступниками на підставі письмових договорів, а також повноваження по управлінню якими УААСП здійснює на підставі Закону (розділ 1 Договору).

У пунктах 2.1. - 2.6. Договору узгоджено, що УААСП від імені авторів та їх правонаступників, включаючи іноземних, надає Користувачам, у порядку та на умовах, визначених цим Договором, право (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів у приміщеннях закладів Користувачів, розташованих на території України, а Користувачі зобов'язуються виплачувати УААСП авторську винагороду (роялті) відповідно до умов цього Договору та Закону.

Сторони окремо погодили, що з метою реалізації положень цього Договору Користувачі та КДС отримують невиключне право на відтворення і зберігання творів з метою їх подальшого використання способом публічного виконання (п. 2.2).

Сторони погодили, що в кожному конкретному випадку днем отримання Користувачем невиключного права на використання творів на умовах цього Договору (днем набуття чинності невиключною ліцензією УААСП на користь Користувача) буде день укладення КДС із Користувачем договору, умовами якого передбачено уповноваження Користувачем КДС на врегулювання від його імені усіх питань стосовно використання останнім способом публічного виконання творів (у такий спосіб Користувач приєднується до цього Договору).

Користувачі не мають права передавати отримані за цим Договором права третім особам. Цей Договір не поширюється на: а) немайнові права авторів; б) права виконавців, виробників фонограм, відеограм, організацій мовлення; в) будь-які інші способи та види використання творів, не зазначені в цьому Договорі (п. 2.4).

Розміри авторської винагороди (роялті), яка сплачується Користувачами за надання невиключного права на публічне виконання творів за розрахунковий період - календарний рік (тарифи), визначені у Додатку до цього Договору. Визначена Сторонами сума авторської винагороди (тариф) не залежить від тривалості та кількості використання творів протягом розрахункового періоду (п. 2.5).

КДС протягом 30-ти календарних днів, які слідують за останнім днем розрахункового періоду, надає УААСП звіт за формою, визначеною Додатком до цього Договору, який містить перелік Користувачів, від імені яких КДС виплачує УААСП авторську винагороду (роялті) за використання творів способом публічного виконання. Разом із звітом КДС зобов'язується надати УААСП у довільній формі точний перелік використовуваних Користувачами протягом розрахункового періоду творів, як це передбачено чинним законодавством України (п. 2.6).

Згідно з пунктом 5.1 цей Договір набирає чинності з 01.01.2014 і діє по 31.12.2020. При цьому, п. п. 2.6. - 2.8. залишаються в силі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, що виникли під час дії цього Договору.

Умовами п. 7.4. Договору передбачено, що сторони розуміють, що відносини, що склалися та/або складуться між КДС та кожним із Користувачів згідно з укладеними договорами є комерційним представництвом (ст. 243 ЦК України).

Також, позивач зазначає що сторони в період з 27.12.2013 по 30.01.2015 відповідно до умов Договору уклали:

- додаток 1 до договору від 23.12.2013 № 01/2014;

- додаток 2 до договору від 23.12.2013 № 01/2014;

- додаток 3 до договору від 23.12.2013 № 01/2014.

Окрім того, додатковою угодою № 1 від 30.01.2015 до договору від 23.12.2013 № 01/2014, сторони виклали п. 5.3 та п. 5.4 Договору в новій редакції.

За твердженням позивача, додатки та додаткова угода до Договору містять описку в частині реквізиту «Дата» - замість дати 27.12.2013, у додатках та додатковій угоді № 1 помилково вказана дата 23.12.2013.

На виконання умов договору позивач протягом 2015-2017 років сплатив на користь відповідача винагороду (роялті) на загальну суму 30000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 221 від 29.041.2015 на суму 2990,78 грн., № 231 від 06.02.2015 на суму 7009,22 грн., № 491 від 16.01.2016 на суму 10000,00 грн., №917 від 31.01.2017 на суму 10000,00 грн.

06.03.2017 відповідач повернув позивачу 30000,00 грн. як безпідставно перераховані, що підтверджується платіжним дорученням № 26336 від 02.03.2017.

Вважаючи, що відповідач в порушення умов договору в односторонньому порядку здійснив безпідставне перерахування коштів в сумі 30000,00 грн., що були сплачені позивачем на виконання умов договору в якості авторської винагороди (роялті) за відповідні розрахункові періоди, звернувся із даним позовом про зобов'язання відповідача прийняти грошові кошти в якості авторської винагороди за період з 2014 по 2016 роки за договором № 01/2014 від 27.12.2013.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд встановив, що додатків 1, 2, 3 та додаткової угоди до Договору не існує та дійшов висновку про те, що Договором не передбачено розмір, порядок, строки виплати винагороди та відповідно Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, зміст укладеного між сторонами спору Договору не містить необхідних істотних умов, що призводить до неможливості реального настання правових наслідків для здійснення відповідачем функцій з управління авторськими правами на колективній основі щодо збору з користувачів, розподілу та виплати авторської винагороди суб'єктам авторських прав.

Погоджуючись із загальним висновком місцевого господарського суду про відмову в позові, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов'язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Умовами Договору узгоджено зобов'язання позивача здійснити виплату авторської винагороди на поточний рахунок УААСП не пізніше 60-го календарного дня, який слідує за останнім днем оплачуваного року (п. 2.7), втім сторони не визначили умови в договорі про зобов'язання відповідача прийняти авторську винагороду (роялті) у визначений сторонами спосіб та строк.

Одночасно, згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України в спірних зобов'язальних правовідносинах суд може здійснювати захист управленої сторони лише у разі порушення, оспорення або невизнання її прав. Право на судовий захист пов'язано виключно із порушенням суб'єктивних прав позивача та обов'язково зумовлено наявністю у позивача як учасника юридичної заінтересованості в ухваленні рішення про задоволення позову, яке для позивача повинно мати юридичне значення та породжувати виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Втім, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Так, при вирішенні господарського спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання.

При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки суд, приймаючи рішення, встановлює чи мають місце факти порушення чи оспорення суб'єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до ст.129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів згідно зі ст. ст. 74, 76, 77, 79 ГПК України, які б підтверджували порушення відповідачем його прав або їх порушення викликане протиправною поведінкою інших осіб, зокрема, поверненням сплачених грошових коштів за вчиненим правочином з надання користувачам ліцензії на публічне виконання творів, та які б свідчили про настання для позивача у зв'язку з цим будь-яких негативних наслідків.

Позаяк відсутність порушеного права позивача зі сторони відповідача є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки скаржником не надано доказів на підтвердження тих доводів, на які він посилається в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2018 у даній справі про відмову в позові належить залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи апеляційним судом покладаються на скаржника в межах сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Контент делівері сервіс" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.05.2018 у справі № 910/6639/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 18.09.2018.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді А.А. Верховець

О.М. Остапенко