РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2018Справа № 910/5359/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Блажівської О.Є, при секретарі судового засідання Хмельовському В.О., розглянувши у загальному позовному провадженні справу

за позовом Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" (07100, Київська обл., м.Славутич, вул. 77-ї Гвардійської дивізії, 7/1, а/с 11, )

до Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, м.Київ, вул.С.Петлюри, 25, )

про стягнення 2 450 364,83 грн, -

представники сторін:

від позивача: Качан С.М., довіреність № 20-ЮВ від 02.04.18;

від відповідача: Яковченко Р.Г., довіреність № 8 від 17.01.18.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Державне спеціалізоване підприємства "Чорнобильська АЕС", 2 травня 2018 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача- Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго", про стягнення 2 450 364,83 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 21 липня 2009 року між Державним спеціалізованим підприємством "Чорнобильська АЕС" та Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" був укладений договір №64/2009/110/01-09 про використання технологічних електричних мереж ДСП "Чорнобильська АЕС" для передачі (транзиту) електричної енергії (далі - Договір). На думку позивача, Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" неналежно виконано умови Договору в частині оплати наданих послуг у строки, передбачені Договором, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 2 450 364,83 грн, з яких 2 217 780,24 грн - основного боргу, 166 337,42 грн - пені, 51 091,59 грн-інфляції, 15 155,58 грн - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2018 відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.05.2018.

23.05.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" надійшов відзив на позовну заяву.

29.05.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС"Надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог.

У підготовче засідання 30.05.2018 з'явилися представники сторін. Представники позивача підтримали подану 23.05.2018 заяву про збільшення розміру позовних вимог та зазначили про те, що через відділ діловодства 30.05.2018 було подано клопотання з доказами доплати судового збору, у зв'язку із поданням заяви про збільшення розміру позовних вимог та клопотання про відкладення розгляду справи та надання додаткового часу для подання відповіді на відзив.

Суд на місті задовольнив усне клопотання позивача про надання додаткового часу для надання відповіді на відзив та зазначив, що розгляд заяви про збільшення розміру позовних вимог, з урахування наданих доказів доплати судового збору, буде розглянуто судом у наступному судовому засіданні.

Ухвалою від 30.05.2018 підготовче засідання було відкладено до 20.06.2018.

11.06.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" надійшла відповідь на відзив.

13.06.2018 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" надійшли заперечення.

У підготовче засідання, призначене на 20.06.2018, з'явилися представники сторін.

Розглянувши у підготовчому засіданням 20.06.2018 заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, суд дійшов до висновку про те, що вказана заява не суперечить вимогам норм законодавства та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а тому приймається судом до розгляду та подальший розгляд справи буде здійснюватися з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Також у підготовчому засіданні 20.06.2018 присутніми представниками сторін було заявлене клопотання про продовження строку підготовчого провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відкладено до 08.08.2018.

У підготовче засідання 08.08.2018 з'явилися представники позивача та відповідача.

В підготовчому судовому засіданні 08.08.2018 присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Відповідно до ч.2 ст.177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Згідно з п.3 ч.2 ст.185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2018 закрито підготовче засідання та розпочато розгляд справи по суті у загальному позовному провадженні, призначено судове засідання на 07.09.2018.

У судове засідання 07.09.2018 представник позивача з'явився, надав свої пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 07.09.2018 з'явився, надав свої пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечував.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У судовому засіданні 07.09.2018 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.07.2018 між Державним спеціалізованим підприємством «Чорнобильська атомна електростанція» (далі - позивач, власник мереж) та Державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - відповідач, користувач) було укладено Договір про використання технологічних електричних мереж ДСП «Чорнобильська АЕС» для передачі (транзиту) електричної енергії № 64/2009/110/01-09 (далі - Договір), відповідно до умов якого власник мереж зобов'язується забезпечити технічну можливість передачі (транзиту) електричної енергії власними технологічними мережами по межі балансової належності користувача або до точок продажу електроенергії іншим суб'єктам господарювання, передачу електричної енергії яким забезпечує користувач, а користувач - своєчасно сплачувати вартість послуг власника мереж з утримання технологічних електричних мереж (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2.2 Договору власник мереж зобов'язаний забезпечувати на межі балансової належності електромереж узгодженого рівня надійності електропостачання.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що власник мереж має право на отримання від користувача плати за використання технологічних електричних мереж для забезпечення технологічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії, визначеної відповідно до Методики обрахування плати за використання технологічних електричних мереж, затвердженої постановою НКРЕ від 12.06.2008 № 691, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.08.2008 за № 732/15423.

До обов'язків користувача віднесено, зокрема, здійснення оплати за використання технологічних електричних мереж власника для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії за розрахунковий період. Розрахунок плати за використання технологічних електричних мереж власника здійснюється відповідно до розділу 7 Договору (п. 4.1 Договору).

Пунктами 7.1, 7.2 та 7.3 Договору визначено, що вартість послуг власника мереж з утримання технологічних електричних мереж для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії, що розрахована відповідно до Методики обрахування плати за використання технологічних електричних мереж, затвердженої постановою НКРЕ від 12.06.2008 № 691, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.08.2008 за № 732/15423, і нормативу витрат на утримання технологічних електричних мереж, який за результатами господарської діяльності НЕК «Укренерго» на період з 01.03.2009 затверджено в розмірі 1, 104 тис.грн/у.о (додаток до листа НКРЕ від 25.02.2009 № 1198/11/17-09) та об'єму умовних одиниць технологічних електричних мереж для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії (6794,67 у.о.) становить 7501315 грн 68 коп. на рік. Крім того, ПДВ - 1500263 грн 14 коп. Загальна вартість послуг власника мереж, з врахуванням ПДВ, становить 9001578 грн 82 коп. на рік.

Розрахунковим вважається період, починаючи з 01 числа поточного місяця до першого числа наступного місяця. Оплата наданих послуг здійснюється щомісячно в розмірі 625109 грн 64 коп., крім того ПДВ - 125021 грн 93 коп., разом - 750131 грн 57 коп.

Оплата користувачем послуг з утримання технологічних електричних мереж для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії здійснюється платіжним дорученням на підставі оформленого власником мереж Акта прийому-здачі наданих послуг у строк 10 робочих днів з дати його підписання користувачем.

Крім того, пунктом 7.4 Договору сторонами узгоджено, що користувач впродовж 10 робочих днів, з дня отримання Актів, підписує їх та направляє один примірник власнику мереж, або направляє письмову мотивовану відмову від прийняття наданих послуг. В такому випадку сторони письмово узгоджують порядок та строки усунення власником мереж наведених в мотивованій відмові недоліків або узгоджують питання щодо зміни вартості наданих послуг.

27.05.2013 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, яким сторони, зокрема, домовились про скорочення терміну підписання Актів до 5 днів та внесено зміни до розділу із реквізитами сторін.

Додатковою угодою № 2 від 07.12.2015 до Договору сторони зміни ціну Договору, зокрема, було встановлено, що вартість послуг власника мереж з утримання технологічних електричних мереж для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії, що розрахована відповідно до "Методики обрахування плати за використання технологічних електричних мереж", заивердженої постановою НКРЕ від 12.06.2008 № 691, зареєстровної у Міністерстві юстиції України 08.08.2008 №732/15423, і нормативу витрат на утримання технологічних електричних мереж, який за результатами господардарської діяльності ДП "НЕК "Укренерго" на період з 01.03.2015 затверджено в розмірі 2,685 тис.грн./у.о. та об'єму умовних одиниць технологічних електричних мереж для забезпечення технічної можливості предачі (транзиту) електричної енергії (6794,67 у.о.) становить 18 243 688,90 грн на рік. Крім того ПДВ - 3 648 737,78 грн. Загальна вартість послуг власника мереж, з урахуванням ПДВ, становить 21 892 426,68 грн на рік. Оплата наданих послуг здійснюється щомісячно в розмірі 1 520 307,41 грн, крім того ПДВ - 304 061,48 грн, разом - 1 824 368,89 грн.

05.03.2018 сторонами була підписана Додаткова угода № 3 до Договору, якою на підставі листа НКРЕКП від 02.03.2017 № 2168/20.2/7-17, було внесено зміни до Договору в частині вартості послуг та викладено умови Договору у наступній редакції: « 7.1. Вартість послуг Власника мереж з утримання технологічних електричних мереж для забезпечення технічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії згідно з Методикою і Нормативом та відповідним об'ємом умовних одиниць технологічних електричних мереж для забезпечення технологічної можливості передачі (транзиту) електричної енергії (6794,67 у.о.) становить 16 395 538,71 грн. (шістнадцять мільйонів триста дев'яносто п'ять тисяч п'ятсот тридцять вісім гривень 71 коп.) на рік, крім того ПДВ - 3 279 107,74 грн. Загальна вартість послуг Власника мереж, з урахуванням ПДВ, становить 19 674 646,45 грн. (дев'ятнадцять мільйонів шістсот сімдесят чотири тисячі шістсот сорок шість гривень 45 коп.) на рік.»; « 7.2. Розрахунковим вважається період починаючи з 01 числа поточного місяця до першого числа наступного місяця. Оплата наданих послуг здійснюється щомісячно в розмірі 1 36 294,89 грн. (один мільйон триста шістдесят шість тисяч двісті дев'яносто чотири гривні 89 коп.), крім того ПДВ - 273258,98 грн., а разом з ПДВ - 1 639 553,57 грн. (один мільйон шістсот тридцять дев'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят три тисячі гривні 87 коп.).»; « 7.2.1. З урахуванням переплати Користувачем наданих послуг у 2017р., (через несвоєчасне доведення до ДП «НЕК «Укренерго» питомих витрат на утримання електричних мереж на період з 01.03.2017), оплата за 8рудень 2017, січень - лютий 2018., здійснюється у такому розмірі: 01.12.2017 - 31.12.2017 становить 1 085 109,83 грн (один мільйон вісімдесят п'ять тисяч сто дев'ять грн. 23 коп.) в т.ч. ПДВ 180 851,54 грн.; 01.01.201831.01.2018 становить 1 085 108,60 грн. (один мільйон вісімдесят п'ять тисяч сто дев'ять грн. 23 коп.) в т.ч. ПДВ 180 851,43 грн; 01.02.2018-28.02.2018 становить 1 085 108,60 грн. (один мільйон вісімдесят п'ять тисяч сто дев'ять грн. 23 коп.) в т.ч. ПДВ 180 851,43 грн.».

В матеріалах справи наявний протокол розбіжностей до зазначеної додаткової угоди до Договору, який не був підписаний відповідачем.

Згідно з ч. ч. 4 - 6 та ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи не вбачається того факту, щоб сторонами були узгоджені зауваження, викладені у протоколі розбіжностей до Додаткової угоди № 3 від 05.03.2018, а тому Додаткова угода № 3 до Договору не можа вважатись такою, що була укладена відповідно до норм чинного законодавства України.

Позивач зазначає суду про те, що відповідачем неналежно виконано умови Договору в частині оплати наданих послуг у строки, передбачені Договором, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 2 587 410,28 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, зазначаючи про те, що існує переплата за Договором, оскільки ціна на надані позивачем послуги є нижчою, аніж та, яка визначена умовами Договору, з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, оскільки Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг було змінено вартість послуг за Договором, що не було враховано позивачем.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України регламентовано, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання електричними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі врегульовані нормами Закону "Про електроенергетику.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про електроенергетику" енергія - електрична чи теплова енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу; постачання електричної енергії - господарська діяльність, пов'язана з наданням електричної енергії споживачеві за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору; споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю; місце приєднання (точка приєднання) електроустановки - існуюча або запроектована межа балансової належності електроустановок споживача або замовника.

Згідно з положеннями пункту 1.7 Правил користування електричною енергією, у разі використання технологічних електричних мереж електропередавальною організацією відносини між власником цих мереж та електропередавальною організацією, у тому числі їх взаємна відповідальність, регулюються договором про спільне використання технологічних електричних мереж, що укладається між ними на основі типового договору. Основний споживач не має права відмовити електропередавальній організації, яка здійснює ліцензовану діяльність на закріпленій території, в укладенні (переукладенні) договору про спільне використання технологічних електричних мереж, а субспоживачу у разі дотримання ним цих ПКЕЕ, в укладенні (переукладені) договору про технічне забезпечення електропостачання споживача в передбачених цими ПКЕЕ випадках.

Згідно абзацу першого п. 5.15 ПКЕЕ, відносини сторін у разі передачі (транзиту) електропередавальною організацією електричної енергії технологічними електричними мережами власника електричних мереж (споживача, основного споживача) регулюються договором про спільне використання технологічних електричних мереж, який електропередавальна організація зобов'язана укласти з відповідним власником технологічних електричних мереж.

За таких обставин, правовідносини, які виникли між сторонами регулюються виключно Договором, з урахуванням всіх змін та додатків, укладених до нього.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами булі підписані Акти здавання-приймання виконаних робіт за період з грудня 2017 - квітень 2018 року на загальну суму 9 121 844,45 грн, що свідчить про факт прийняття відповідачем виконаних позивачем робіт.

Слід зазначити, що суд не приймає до уваги застереження, які містяться на актах № 103 від 31.01.2018, № 104 від 28.02.2018, № 105 від 31.03.2018, № 106 від 30.04.2018, про те, що вартість робіт зменшена на підставі листів НКРЕКП, якими встановлено інші тарифи, з огляду на наступне.

Згідно з ч. ч. 1 - 4 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

В свою чергу, за умовами Договору, а саме, п. 7.4, сторонами узгоджено, що користувач впродовж 10 робочих днів, з дня отримання Актів, підписує їх та направляє один примірник власнику мереж, або направляє письмову мотивовану відмову від прийняття наданих послуг. В такому випадку сторони письмово узгоджують порядок та строки усунення власником мереж наведених в мотивованій відмові недоліків або узгоджують питання щодо зміни вартості наданих послуг.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Таким чином, зміни в Договорі в частині його ціни мають бути узгоджені сторонами і не можуть бути прийняті в односторонньому порядку.

За таких обставин, враховуючи те, що умовами Договору було встановлено ціну за роботи, які виконувались позивачем, то відповідач має зобов'язання по їх сумлінному виконанню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У наведених нормах не міститься тлумачення поняття "виконання належним чином", однак вказується, що таким буде вважатися виконання, здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства. Отже, насамперед, якщо умови виконання зобов'язання закріплено в договорі, то суб'єкт виконання зобов'язаний діяти відповідно до цих умов. При цьому належне виконання як головний принцип передбачає й реальне його здійснення.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі № 910/7708/17 від 03.07.2018.

В свою чергу, відповідачем було частково оплачено кошти за Договором 6 534 434,17 грн, що підтверджуються наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями:

- № 19271 від 25.01.2018 на суму 1 085 109,23 грн;

- № 123 від 15.03.2018 на суму 1 085 108,60 грн;

- № 101 від 22.03.2018 на суму 1 085 108,60 грн;

- № 32 від 16.04.2018 на суму 1 639 533,87 грн;

- № 93 від 14.05.2018 на суму 1 639 553,87 грн.

Частина 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст. ст. 76-79 ГПК України.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.174 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань.

Згідно з ч.1 ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідачем, в свою чергу, не було надано суду жодного доказу на спростування доводів позивача щодо неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором в частині оплати за роботи, виконані позивачем.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за Договором в загальному розмірі 2 587 410,28 грн підлягають задоволенню.

Крім основної заборгованості, позивач просить суд стягнути на свою користь пеню в розмірі 247 939,59 грн, 3% річних в загальній сумі 22 332,89 грн та інфляційні втрати в розмірі 69 494,94 грн.

Пунктом 8.2.1. Договору сторони погодили, що за внесення платежів, передбачених пунктом 4.1 цього Договору, а також за порушення термінів, визначеного Договором, користувач сплачує пеню власнику мереж у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невнесеного (не своєчасно внесеного) платежу за кожний день прострочення, враховуючи день фактичної оплати.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

На підставі наведених правових норм, зважаючи на допущене відповідачем порушення зобов'язання, суд дійшов висновку, що у позивача в силу п.23.1 Договору виникло право вимагати від відповідача сплати неустойки, а саме - подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла в період невиконання грошових зобов'язань, за кожний день прострочення від суми порушеного зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Проте, відповідно до п. 1.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14, з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (див. також частину третю статті 343 ГК України).

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (п. 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14).

Перевіривши розрахунок пені, доданий позивачем до позовної заяви, судом встановлено, що позивачем при визначенні періодів нарахування пені не дотримано обмеження щодо не включення дня фактичної оплати суми заборгованості до періоду нарахування пені.

За таких обставин, судом було здійснено власний розрахунок пені, з урахуванням скорегованого періоду, та встановлено, що на користь позивача з відповідача стягненню підлягає пеня в загальному розмірі 243 098,27 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14 (далі - Постанова) грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з п. 1.2 Постанови правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Згідно з п. 1.3 Постанови з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до п. 1.10 Постанови за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Як вбачається з пунктів 3.1, 3.2 Постанови, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з п. 4.1 Постанови сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п. 5.4 Постанови за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Крім того, суд звертає увагу на те, що за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 21 913,06 грн та інфляційні втрати в розмірі 57 335,72 грн.

Приписами ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставин, покладених в основу позову, а тому позовні вимоги, підлягають частковому задоволенню.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 43 646,34 грн.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 25, ідентифікаційний код: 00100227) на користь Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" (07100, Київська область, м. Славутич, вул. 77-ї Гвардійської дивізії, 7/1, а/с 11; ідентифікаційний код: 14310862) заборгованість за використані технологічні електричні мережі для передачі (транзиту) електричної енергії в розмірі 2 587 410 (два мільйони п'ятсот вісімдесят сім тисяч чотириста десять) грн 28 коп., пеню в розмірі 243 098 (двісті сорок три тисячі дев'яносто вісім) грн 27 коп., 3% річних в розмірі 21 913 (двадцять одна тисяча дев'ятсот тринадцять) грн 06 коп.. інфляційну складову боргу в розмірі 57 335 (п'ятдесят сім тисяч триста тридцять п'ять) грн 75 коп.;

3. Стягнути з Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 25, ідентифікаційний код: 00100227) на користь Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" (07100, Київська область, м. Славутич, вул. 77-ї Гвардійської дивізії, 7/1, а/с 11; ідентифікаційний код: 14310862) судовий збір у розмірі 43 646 (сорок три тисячі шістсот сорок шість) грн 34 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено: 18.09.2018

Суддя О.Є. Блажівська