КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" вересня 2018 р. Справа№ 910/4864/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2018

у справі № 910/4864/18 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «ПРОВІДНА»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1. ОСОБА_2

2. ОСОБА_3

про відшкодування 8 200,58 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий альянс» (надалі - ПрАТ «Європейський страховий альянс», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «ПРОВІДНА» (надалі - ПрАТ «СК «ПРОВІДНА», відповідач) про стягнення 8 200,58 грн страхового відшкодування в порядку регресу, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язання щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) транспортному засобу, який є предметом договору добровільного страхування, водієм транспортного засобу, який є предметом договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного з відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2018 відкрито провадження у справі №910/4864/18, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 (надалі ОСОБА_2, третя особа-1).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.05.2018 у справі №910/4864/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на поданій позивачем копії полісу №АЕ/5830037 відсутній підпис ОСОБА_2, як страхувальника, а тому такий договір (поліс) між сторонами не є укладеним; вказаний поліс обліковується як втрачений страховиком; оскільки на момент настання ДТП між відповідачем та ОСОБА_2 були відсутні будь-які правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для здійснення страхового відшкодування на користь позивача.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ПрАТ «Європейський страховий альянс» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач вказував на те, що висновок суду про неукладеність договору (полісу) є передчасним, оскільки ОСОБА_2 не є страхувальником, а водієм та власником забезпеченого транспортного засобу; у доданій до апеляційної скарги заяві ОСОБА_2 від 25.05.2018 останній вказує, що його сином ОСОБА_3, як страхувальником, було укладено договір (поліс) №АЕ/5830037 та сплачено страховий платіж, а тому такий договір страхування є укладеним; акт про втрату полісу відповідачем було складено лише через місяць після ДТП, що свідчить про намагання відповідача уникнути виконання обов'язку щодо виплати страхового відшкодування; оголошення або визнання бланку полісу втраченим не звільняє страховика від виконання зобов'язань за договором, оформленим на такому бланку.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «Європейський страховий альянс» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2018 у справі № 910/4864/18, розгляд вищевказаної апеляційної скарги призначено на 03.09.2018, встановлено ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» та ОСОБА_2 строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та подання заперечень щодо клопотання скаржника про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3.

Відповідач та третя особа-1 не скористалися правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), відзивів на апеляційну скаргу не надали.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 (надалі - ОСОБА_3, третя особа-2), розгляд справи відкладено на 10.09.2018.

У судове засідання відповідач, третя особа-1 та третя особа-2 явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідача, третьої особи-1 та третьої особи-2 судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за їх відсутності.

У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.08.2015 між ПрАТ «Європейський страховий альянс» (у тексті договору - страховик) та ОСОБА_4 (у тексті договору - страхувальник) було укладено договір страхування № 39441 за програмою страхування «Автоексперт» (далі - договір добровільного страхування), за яким застраховано майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням або розпорядженням транспортним засобом, що належить страхувальникові, а саме, автомобілем «TOYOTA RAV 4», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі - застрахований автомобіль). Строк дії договору добровільного страхування встановлений з 14.08.2015 по 13.08.2016 (а.с. 19-23).

19.04.2016 у місті Києві по вул. Горького відбулася ДТП за участю застрахованого автомобіля «TOYOTA RAV 4», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням громадянина ОСОБА_5, та автомобіля «TOYOTA CAMRY», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням громадянина ОСОБА_2, що підтверджується повідомленням про ДТП, складеним спільно водіями без участі уповноважених працівників відповідного підрозділу Національної поліції у відповідності до ст. 33.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. 25).

З вказаного повідомлення про ДТП вбачається, що водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем, не надав перевагу в русі автомобілю під керуванням ОСОБА_5, який рухався по головній дорозі з правого боку, у зв'язку чим здійснив з ним зіткнення, чим порушив Правила дорожнього руху України, тобто винним у чиненні ДТП є ОСОБА_2, що засвідчено підписами обох водіїв.

Так, у результаті вказаної ДТП автомобіль «TOYOTA RAV 4», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, було пошкоджено, а його власнику, страхувальнику та вигодонабувачу за договором добровільного страхування - ОСОБА_4 завдано матеріальної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.04.2016 страхувальник звернувся до ПрАТ «Європейський страховий альянс» з повідомленням про подію з транспортним засобом та заявою про виплату страхового відшкодування, в якій просив позивача, в разі визнання даної події страховим випадком, виплатити страхове відшкодування на рахунок СТО (а.с. 24).

Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 21.04.2016 (дата оцінки 21.04.2016), складеного суб'єктом оціночної діяльності Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності ФДМУ №13854/12 від 28.09.2012), та ремонтної калькуляції, сформованої з використанням програми Audatex, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «TOYOTA RAV 4», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, визначена за витратним підходом, складає 8 860,30 грн (а.с. 28-40).

Згідно з рахунком-фактурою № СМУ00009238 від 19.04.2016, виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Саміт Моторз Україна» та Акту виконаних робіт/послуг та передання/прийняття автомобіля №13295, фактична вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «TOYOTA RAV 4», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, складає 8 200,58 грн (а.с. 26-27).

28.04.2016 позивачем було складено страховий акт №682/16/50/ТР25/00/2 з розрахунком суми страхового відшкодування, відповідно до якого розмір страхового відшкодування складає 8 200,58 грн (а.с. 16-17).

На підставі вищевказаних документів та заяви на виплату страхового відшкодування позивачем було виплачено страхове відшкодування за вказаним договором добровільного страхування у загальній сумі 8 200,58 грн, а саме, першу частину відшкодування у розмірі 671,78 грн на рахунок СТО - ТОВ «Саміт Моторз Україна», що підтверджується платіжним дорученням №4669 від 12.05.2018, а другу частину в розмірі 7 528,80 грн взаємозаліком на рахунок страхувальника ОСОБА_4 (а.с. 46-47).

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ч. 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Отже, виконавши свої зобов'язання перед страхувальником за договором добровільного страхування шляхом виплати страхового відшкодування, позивач набув право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток в порядку регресу.

У зв'язку з тим, що в повідомленні про ДТП вказано, що цивільно-правова відповідальність особи ОСОБА_2, винного у вчиненні ДТП, була застрахована відповідачем - ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/5830037, позивач у порядку регресу звернувся до відповідача із заявою вих. №540/8 від 14.03.2018 про виплату страхового відшкодування у розмірі 8 200,58 грн (а.с. 41).

Однак, листом вих. №17-10/3801 від 23.03.2018 відповідач відмовив у задоволенні вказаної заяви позивача, посилаючись на відсутність правових підстав для здійснення виплати, у зв'язку з тим, що відповідно до облікової бази ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» поліс №АЕ/5830037 обліковується як «втрачений»; за вказаним полісом був складений Акт про втрату бланків договорів страхування та інших бланків звітності та обліку, про що подано оголошення до ЗМІ (газети) (а.с. 42).

В подальшому позивач звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро (надалі - МТСБУ) із запитом на отримання інформації вих. №951/8 від 04.04.2018, у відповідь на який МТСБУ листом вих. №9-09/11657 від 13.04.2018 повідомило, що за інформацією, яка міститься в ЦБД МТСБУ поліс №АЕ/5830037 обліковується як «втрачений»; наявність або відсутність в ЦБД МТСБУ запису про укладення договору страхування не впливає на чинність такого договору; відповідно до «Порядку замовлення, виготовлення, дистрибуції, обліку бланків страхових документів з обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» оголошення або визнання бланку полісу втраченим не звільняє страховика від виконання зобов'язань за договором, оформленим на такому бланку, незалежно від дат внесення інформації в ЦБД МТСБУ (а.с. 43-44).

З огляду на те, що станом на час звернення з позовом до суду відповідач вимоги позивача не задовольнив, ПрАТ «Європейський страховий альянс» звернулося з вимогою про стягнення суми страхового відшкодування у судовому порядку.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Предметом спору у даній справі є стягнення зі страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів суми виплаченого страховиком за договором добровільного страхування наземного транспорту страхового відшкодування в порядку регресу.

Відповідно до ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

При цьому, з урахуванням приписів ст.ст. 993, 1191 ЦК України, визначальним моментом для звернення з вимогою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу є сам факт виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування.

Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі, з вини іншої особи відшкодовується винною особою.

Статтею 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до п. 10.1 ст. 10 Закону суб'єктами страхування укладаються такі види договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності: внутрішній договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (далі - внутрішній договір страхування); договір міжнародного обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (далі - договір міжнародного страхування). Внутрішні договори страхування діють виключно на території України.

Згідно з п. 1.8 ст. 1 Закону страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Приписами п. 17.2 ст. 17 Закону унормовано, що поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Отже, поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є єдиною формою внутрішнього договору страхування, що посвідчує факт укладення такого договору, інформація про який зберігається в єдиній централізованій базі МТСБУ. При цьому, оригінал вказаного полісу знаходиться у страхувальника, а у страховика залишається лише копія для звіту.

Згідно з п. 21.1. ст. 21 Закону на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Пункт 22.1. ст. 22 Закону визначає, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про страхування» договори страхування укладаються відповідно до правил страхування, правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування.

Відповідно до п.п. 2.1.3, 2.1.5 Положення про особливості укладання договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 27.10.2011 №673, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.12.2011 за №1483/20221, при укладанні внутрішнього договору страхування страховик зобов'язаний посвідчувати факт укладання внутрішнього договору страхування полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зразок якого затверджено Уповноваженим органом за поданням Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ). Внутрішній договір страхування набирає чинності з моменту, зазначеного в полісі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що посвідчує укладання такого договору.

Згідно з п. 2.2.2 вказаного Положення інформація про укладення внутрішнього договору страхування щодо транспортного засобу, що підлягає обов'язковому технічному контролю, надається страховиком до єдиної централізованої бази МТСБУ.

При цьому, п. 55.1 ст. 55 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що з метою організації обміну інформацією про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності та контролю за його здійсненням створюється єдина централізована база даних, яка містить відомості про чинні та припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страхові випадки, що мали місце, транспортні засоби та їх власників.

Відповідно до Зразка та технічного опису поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 29.08.2011 №558, після заповнення страхових документів оригінал поліса видається страхувальнику, копія залишається у страховика для звіту.

З системного аналізу вищенаведених норм законодавства вбачається, що підставою для виплати страховою компанією страхового відшкодування при настанні відповідного страхового випадку є наявний та діючий на момент ДТП поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, який заповнений у формі, затвердженій Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 29.08.2011 №558, та в якому одним із обов'язкових елементів заповнення є інформація про забезпечений транспортний засіб. Саме поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності визначає умови здійснення виплати страхового відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи, між ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» та ОСОБА_3, як страхувальником, було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - поліс №АЕ/5830037, відповідно до якого було застраховано цивільно-правову відповідальність власника та інших допущених осіб до керування забезпеченим транспортним засобом - автомобілем «TOYOTA CAMRY», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 48).

Згідно з вказаним полісом ліміт відповідальності за заподіяну шкоду майну становить 50 000,00 грн, розмір франшизи - нуль грн, строк дії з 30.10.2015 до 29.10.2016.

На вказаному полісі міститься підпис страхового агента ПрАТ «СК «ПРОВІДНА», засвідчений круглою печаткою товариства «Для договорів».

Крім того, з копії полісу, доданого позивачем до апеляційної скарги, також вбачається наявність підпису страхувальника ОСОБА_3 (а.с. 119).

При цьому, колегією суддів враховано, що відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

У зв'язку з викладеним, враховуючи, що в апеляційній скарзі апелянт обґрунтував поважність причин неподання додаткових доказів через те, що такі були отримані останнім після прийняття рішення у справі, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для прийняття доданих до апеляційної скарги копій документів, як додаткових доказів у справі, з огляду на доведеність відповідачем поважності причин їх неподання до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 982 ЦК України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Колегією суддів встановлено, що сторони при укладенні вищевказаного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів досягли згоди щодо усіх його істотних умов, такий договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, що свідчить про дотримання вимог законодавства щодо змісту і форми цього правочину.

Висновок суду першої інстанції про те, що вказаний договір (поліс №АЕ/5830037) між сторонами не є укладеним, оскільки на поданій позивачем копії полісу відсутній підпис ОСОБА_2, як страхувальника, є помилковим, з огляду на те, що страхувальником за даним договором є ОСОБА_3 При цьому, ОСОБА_2 не є стороною даного договору, а є власником та винною у ДТП особою.

Наведені обставини підтверджуються як самим полісом №АЕ/5830037 та повідомленням про ДТП, так і наявними в матеріалах справи копіями листів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 25.05.2018, направлених на адресу позивача, а також свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу «TOYOTA CAMRY», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 120-121, 139)

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про те, що між ним та ОСОБА_3 не було укладено договору про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв'язку з тим, що страхувальником не було внесено перший страховий платіж за вказаним договором.

Так, відповідно до статті 983 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

При цьому, юридичне значення має той факт, що коли договір страхування укладено, але перший платіж не внесено, тобто договір не набрав чинності, страховик не зобов'язаний здійснювати страхову виплату.

Разом з тим, як вбачається з полісу №АЕ/5830037, сторони встановили, що датою укладення договору є 29.10.2015 (п. 12 полісу), а також засвідчили, що страховий платіж у розмірі 1 223,42 грн був сплачений страхувальником 29.10.2015 (п. 11 полісу), тобто в день його укладення.

Встановивши, що договір страхування від імені ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» укладено агентом страховика, підпис якого скріплено круглою печаткою товариства, у полісі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/5830037, який відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про страхування» є підтвердженням укладення сторонами договору страхування, зазначено про сплату страхувальником страхового платежу 29.10.2015, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання вказаного договору страхування неукладеним.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» також зазначало про відсутність свого обов'язку у виплаті шкоди, завданої водієм автомобіля «TOYOTA CAMRY», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 у зв'язку з тим, що відповідальність водія даного транспортного засобу за полісом №АЕ/5830037 не була застрахована відповідачем, оскільки такий поліс був визначений страховиком, як втрачений бланк.

Однак, колегія суддів вказані доводи відповідача відхиляє, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 11.05.2016 під час проведення інвентаризації відповідачем було виявлено нестачу бланків суворої звітності, зокрема бланку полісу №АЕ/5830037, про що було складено Акт про втрату бланків договорів страхування та інших бланків звітності та обліку (а.с. 84-85).

16.05.2016 відповідачем було подано оголошення до ЗМІ про втрачені бланки, зокрема, поліси АЕ/5830035-АЕ/5830039 (у т.ч. АЕ/5830037), що підтверджується витягом з газети «Aviso PLUS» №37 від 16.05.2016 (а.с. 86), а також надано відомості про втрату бланків полісів до Централізованої бази МТСБУ, що підтверджується відповідним витягом щодо полісу №АЕ/5830037, згідно з яким останній визначено страховиком як втрачений бланк (а.с. 87).

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що втрата страхового поліса не є підставою для дострокового припинення договору страхування, яка визначена ст.ст. 18, 19 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», як і не є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування згідно зі ст. 37 вказаного Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15.05.2017 у справі №910/16338/16.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що вказаний Акт про втрату бланків договорів страхування та інших бланків звітності та обліку від 11.05.2016 було складено відповідачем вже після настання ДТП, яка мала місце 19.04.2015, та лише через 7 місяців з дати укладення договору (полісу).

Крім того, внутрішнім нормативним документом, яким регулюється питання щодо втрати бланків полісів страховиками членами МТСБУ, є Порядок замовлення, виготовлення, дистрибуції, обліку бланків страхових документів з обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, затверджений протоколом Президії МТСБУ від 07.07.2010 № 238/2010.

Пунктом 3.5 глави 3 вказаного Порядку передбачено, що у разі втрати бланку полісу (бланків полісу) страховик член МТСБУ виконує наступні дії: проводить службове розслідування причин втрати, інформує відповідні правоохоронні органи про втрату бланків полісів за наявності ознак злочинів або кримінальних проступків, самостійно приймає рішення щодо способу оприлюднення інформації про втрачені бланки, вносить до Централізованої бази даних МТСБУ (ЦБД МТСБУ) відомості про кожний втрачений бланк полісу.

У випадках виявлення фактів втрати, відповідно до п. 3.5 Глави 3 Порядку, наявність оголошення або визнання бланку полісу втраченим не звільняє страховика від виконання зобов'язань за договором, оформленим на такому бланку, оскільки страховий поліс №АЕ/5830037, який представлено страхувальником під час ДТП містить печатку страховика (відповідача), що свідчить про укладення такого договору страхування.

Правова позиція щодо правомірності застосування вищевказаного Порядку до правовідносин, пов'язаних з втратою бланку полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, також викладена у постанові Верховного Суду від 11.07.2018 у справі №521/6723/15-ц.

При цьому, колегія суддів зазначає, що запис в реєстрі Централізованої бази МТСБУ про втрату вказаного полісу також не спростовує факт його складення працівником ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» та скріплення печаткою товариства, а відтак, і не спростовує факту укладення договору про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та відповідно виникнення у відповідача зобов'язань за ним.

Крім того, відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні підставі недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України, згідно з якою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Додаткові підстави недійсності договору страхування зазначені у статті 998 ЦК України, якою передбачено, що договір страхування також визнається судом недійсним, якщо його укладено після настання страхового випадку або об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації.

Проте, відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що при настанні страхового випадку - ДТП, яка мала місце 19.04.2016, винна особа - ОСОБА_2 пред'явив оригінал полісу №АЕ/5830037, дані про який внесено водієм до Повідомлення про ДТП, враховуючи відсутність доказів вчинення третіми особами (працівниками відповідача) порушень щодо видачі, оформлення полісу, чи доказів втрати печатки товариства, яка використовується відповідачем для засвідчення відповідних страхових документів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведено обставин того, що ним не укладалось договору страхування за полісом №АЕ/5830037 та відповідно не доведено відсутність свого обов'язку у здійсненні виплат за таким полісом.

Таким чином, вищезазначені обставини справи свідчать, що саме відповідач, як страховик винної в ДТП особи, є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля «TOYOTA RAV 4», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування № 39441 від 14.08.2015, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки.

За приписами частини 2 статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як зазначив Верховний Суд України у постановах від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13, від 10.02.2016 у справі № 6-2878цс15, від 17.02.2016 у справі № 6-2471цс15, у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування у межах загального строку позовної давності та у межах фактичних витрат незалежно від коефіцієнту зносу, ПДВ, оцінки транспортного засобу, право вимоги переходить до особи, яка відповідальна за завдані страхувальнику збитки.

За таких обставин до позивача (нового кредитора) - ПрАТ «Європейський страховий альянс» перейшло право вимоги на страхове відшкодування від ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» у сумі 8 200,58 грн (у фактично перерахованій сумі).

Водночас, вирішуючи питання про суму стягнення в порядку регресу, необхідно враховувати положення п. 6 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

З огляду на те, що згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/5830037 сторонами встановлено франшизу у розмірі нуль грн, а ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну - 50 000,00 грн, колегія суддів апеляційного суду погоджується з розрахунком позивача та вважає, що до останнього перейшло право вимоги щодо виплати страхового відшкодування відповідачем за шкоду, заподіяну автомобілем «TOYOTA CAMRY», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2, у сумі 8 200,58 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог повністю та стягнення з ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» на користь ПрАТ «Європейський страховий альянс» 8 200,58 грн страхового відшкодування в порядку регресу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 вказаної статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

При цьому, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Колегія суддів, зважаючи на встановлене вище, дійшла висновку про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (щодо відсутності підстав для здійснення страхового відшкодування на користь позивача), з огляду на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи (щодо особи страхувальника за полісом), недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими (щодо неукладення договору обов'язкового страхування цивільної відповідальності); порушення норм процесуального права (щодо незалучення до участі у справі в якості третьої особи страхувальника за спірним полісом) та неправильне застосування норм матеріального права (ст.ст. 16, 18 Закону України «Про страхування», ст.ст. 18, 19, 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги ПрАТ «Європейський страховий альянс» є обґрунтованими, у зв'язку з чим скарга підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2018 у справі №910/4864/18 - скасуванню, з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги у відповідності до вимог статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2018 у справі №910/4864/18 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2018 у справі №910/4864/18 скасувати.

3. Прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «ПРОВІДНА» (03049, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 25, ідентифікаційний код 23510137) на користь Приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» (03038, м. Київ, вул. Ямська, буд. 28 літера А, ідентифікаційний код 19411125) 8 200 (вісім тисяч двісті) грн 58 коп. страхового відшкодування, 1 762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн 00 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн 00 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи №910/4864/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 13.09.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук