ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року

м. Київ

Справа № 914/2045/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Дроботова Т.Б.,

За участю секретаря судового засідання Суворкіної Ю.І.

розглянувши касаційну скаргу Львівської міської ради на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 (головуючий суддя: Якімець Г.Г., Бойко С.М., Бонк Т.Б.)

за позовом Львівської міської ради

до 1. Приватного підприємства "Юнайтед Груп",

2. Головного територіального управління юстиції у Львівської області

про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності,

За участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача-1 - Колошкін І.А., Мартин Л.В. - адвокати

відповідача-2 - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

06 жовтня 2017 року до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Львівської міської ради до Приватного підприємства "Юнайтед Груп" та Головного територіального управління юстиції у Львівській області про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки площею 0,096 га за адресою: м. Львів, вул. Панаса Мирного, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0048 і передачу її Львівській міській раді та скасування державної реєстрації права власності ПП "Юнайтед Груп" на вказану земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок незаконного державного акту, який Львівська міська рада не видавала, земельна ділянка вибула з комунальної власності територіальної громади м. Львова поза волею власника, а тому може бути витребувана від особи, що ним заволоділа без достатніх правових підстав (в даному випадку від останнього власника ПП "Юнайтед груп"), в порядку ст. 387 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Львівської області (суддя Юркевич М.В.) від 28.11.2017 у справі №914/2045/17 позовні вимоги задоволено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що в даному випадку відсутня воля власника земельної ділянки - Львівської міської ради на її відчуження чи передачу, що є підставою для витребування такого майна з чужого незаконного володіння в силу приписів ст.388 ЦК України. Разом з тим, суд у рішенні зазначив, що Державний акт на право власності на земельну ділянку від 11.10.2000 року не є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на спірну земельну ділянку за ПП "Шрифт", оскільки не був зареєстрований у Книзі записів державних актів, що, зокрема, встановлено Апеляційним судом Львівської області у справі №465/3750/15-ц. Поряд з цим, суд зазначив, що у самому акті відсутні будь-які посилання на те, чи інше рішення Львівської міської ради, як на підставу для його видачі.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 рішення Господарського суду Львівської області від 28.11.2017 у справі №914/2045/17 скасовано, прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що Львівською міською радою не доведено наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про витребування у відповідача спірної земельної ділянки на користь територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради, оскільки права позивача у спірних правовідносинах відповідачем не порушені. Щодо вимоги Львівської міської ради про скасування державної реєстрації права власності Приватного підприємства "Юнайтед Груп" на спірну земельну ділянку, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відмову в задоволенні такої вимоги з огляду на встановлені обставини щодо відсутності порушення прав Львівської міської ради. При цьому, скасування державної реєстрації права власності відповідача-2 на земельну ділянку як самостійна вимога, не обґрунтована позивачем, оскільки рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25924985 від 06 листопада 2015 року, яке було підставою внесення запису, є чинним, так як і свідоцтво про право власності на нерухоме майно №47120197 від 06 листопада 2015 року, що є підставою виникнення права власності Приватного підприємства "Юнайтед Груп" на спірну земельну ділянку.

Також Львівським апеляційним господарським судом 22.05.2018 прийнято додаткову постанову про стягнення з Львівської міської ради на користь Приватного підприємства "Юнайтед Груп" 4800 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги.

11.06.2018 (згідно з реєстраційним штампом ЛАГС) Львівською міською радою подано касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 у справі № 914/2045/17.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 02.07.2018 року у справі № 914/2045/17 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

04.07.2018 суддею Касаційного господарського суду Мачульським Г.М. на підставі пункту 4 частини 1 статті 35 ГПК заявлено самовідвід у розгляді справи №914/2045/17.

Ухвалою Верховного Суду від 05.07.2018 у справі №914/2045/17 заяву судді Мачульського Г.М. від 04.07.2018 про самовідвід у справі № 914/2045/17 задоволено.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 06.07.2018 року у справі №914/2045/17 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Берднік І.С., Краснов Є.В.

Ухвалою Верховного Суду від 09.07.2018 заяву Львівської міської ради про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено; поновлено Львівській міській раді строк для подання касаційної скарги на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 у справі №914/2045/17; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 у справі № 914/2045/17 та призначено її до розгляду на 02.02.2018.

На підставі Розпорядження В.о. заступника керівника апарату - керівника Касаційного господарського суду № 1678 від 30.07.2018 у зв'язку з відпусткою судді Берднік І.С. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 914/2045/17.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 30.07.2018 року у справі № 914/2045/17 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Краснов Є.В., Дроботова Т.Б.

У судове засідання 02.08.2018 представники сторін не з'явилися.

Ухвалою Верховного Суду від 02.08.2018 задоволено клопотання Приватного підприємства "Юнайтед Груп" про зобов'язання позивача надіслати примірник касаційної скарги та доданих до неї документів за юридичною адресою відповідача 1, відкладення розгляду скарги та продовження строку для подання відзиву на касаційну скаргу, розгляд касаційної скарги відкладено на 06.09.2018, про що повідомлено учасників справи.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу Львівська міська рада (скаржник, позивач) вказує, що Апеляційним судом Львівської області в ході розгляду справи №465/3750/15-ц встановлено, що позивач є власником земельної ділянки по вул. Панаса Мирного, а також факт вибуття даної земельної ділянки із володіння власника поза його волею, однак апеляційний господарський суд всупереч висновкам та практиці Вищого господарського суду України не застосував ч.1 ст. 388 Цивільного кодексу України, норми якої, на думку скаржника, підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Позивач вважає, що та обставина, що земельна ділянка площею 0,096 га за адресою: м. Львів, вул. Панаса Мирного, (кадастровий номер :01:002:0048) неодноразово перепродавалась та переоформлялась третіми особами після її неправомірного відчуження, і на даний час перебуває у набувача - Приватного підприємства "Юнайтед Груп" не спростовує факту вибуття земельної ділянки з володіння Львівської міської ради поза її волею та не позбавляє позивача права на витребування цього майна із володіння останнього набувача.

Скаржник зазначає, що виходячи з норм законодавства, чинного на час видачі державних актів, обов'язковою умовою для видачі державного акта на право власності на землю було прийняття відповідною Радою народних депутатів рішення щодо надання земельної ділянки, однак посилань на рішення Львівської міської ради державний акт не містить.

Позивач вказує, що як вбачається з листа відділу Держгеокадастру у м. Львові Львівської області від 04.07.2017 №18-13-0.37-928/109-17, а також із самого тексту державного акту від 11.10.2000 №ЛВ052774, інформація про реєстрацію в книзі записів державних актів на право власності на земельну ділянку площею 0,096 га на вул. Панаса Мирного у Львові відсутня.

Львівська міська рада вважає, що через незаконний державний акт від 11.10.2000 №ЛВ052774, в якому містилась неправдива інформація та посилання на відомості, яких не існує, було затверджено мирову угоду щодо передачі земельної ділянки по вул. Панаса Мирного, яка перебувала у комунальній власності Львівської міської ради, оскільки останньою не приймалися жодні рішення про відчуження оспорюваної земельної ділянки, а також не надавалась згода на вчинення будь-яких дій щодо даної земельної ділянки.

Також, на думку скаржника, судом апеляційної інстанції неправильно застосовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а посилання щодо врахування практики Європейського суду з прав людини, згідно якої ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються, є недоцільними, оскільки при вчиненні правопорушення щодо комунальної власності територіальної громади, у Львівської міської ради не було своєї помилки.

З урахуванням зазначеного, у касаційній скарзі позивач просить постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 у справі № 914/2045/17 скасувати та залишити в силі рішення Господарського суду Львівської області від 28.11.2017.

Відповідач-1 надав відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 у справі № 914/2045/17 - без змін.

У судове засідання 06.09.2018 з'явилися представники відповідача-1.

Представники позивача та відповідача-2 у судове засідання не з'явилися, хоча вказані учасники справи про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

У судовому засіданні представники відповідача-1 виклали заперечення проти касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача-1, які з'явилися в судове засідання, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/ недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Як встановлено судом першої інстанції, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18.06.2015р. у справі №465/3750/15-ц за позовом ПП "Виробничо-комерційна фірма "Купол-ЛВ" до ОСОБА_9 та ТОВ "Шрифт" про стягнення заборгованості за договорами позики та поруки було затверджено мирову угоду між сторонами.

Згідно затвердженої мирової угоди сторони дійшли згоди про припинення зобов'язань відповідачів (ОСОБА_9 та ТОВ "Шрифт") за договорами позики та поруки шляхом передачі у власність ПП "Виробничо-комерційна фірма "Купол-ЛВ" відступного у вигляді, з поміж іншого майна, земельної ділянки площею 0,096 га. на вул. Панаса Мирного у м. Львові, яка належала ТОВ "Шрифт" на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 11.10.2000р. №ЛВ052774.

Таким чином, ПП "Виробничо-комерційна фірма "Купол-ЛВ" стала власником спірної земельної ділянки на підставі ухвали Франківського районного суду про затвердження мирової угоди від 18.06.2015р. у справі №465/3750/15-ц.

В подальшому, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку площею 0,096 га на вул. Панаса Мирного у м. Львові було 04.11.2015р. зареєстровано за ПП "Юнайтед Груп" державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби ЛМУЮ Денисяком Теодозієм Григоровичем.

Львівська міська рада вважаючи, що її право як власника спірної земельної ділянки площею 0,096 га. було порушено внаслідок винесення ухвали про затвердження Франківським районним судом м. Львова мирової угоди від 18.06.2015р., оскаржила таке рішення суду першої інстанції до Апеляційного суду Львівської області.

Так, 18.10.2016р. судом апеляційної інстанції було прийнято ухвалу у справі №465/3750/15-ц, якою апеляційну скаргу Львівської міської ради було задоволено, а ухвалу Франківського районного суду м. Львова скасовано з передачею справи для продовження розгляду в суд першої інстанції.

18.12.2016р. Франківським районним судом м. Львова цивільну справу №465/3750/15-ц - залишено без розгляду.

В ході розгляду Апеляційним судом Львівської області цивільної справи №465/3750/15-ц було встановлено наступні факти:

по-перше - визнаючи умови мирової угоди та закриваючи провадження по справі суд першої інстанції не перевірив причину відсутності реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,096 га на вул. Панаса Мирного у м. Львові за ТОВ "Шрифт", оскільки виданий вказаному товариству державний акт про право власності на земельну ділянку у Книзі записів державних актів зареєстрований не був;

по-друге - колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта (Львівської міської ради) про порушення оскаржуваною ухвалою прав та інтересів міської ради, як власника земельної ділянки комунальної власності, оскільки при вирішенні питання про визнання мирової угоди, суд першої інстанції не дослідив питання статусу спірної земельної ділянки.

Рішення суду апеляційної інстанції оскаржено в касаційному порядку не було та набрало законної сили.

З огляду на вищенаведене, фактично Апеляційний суд Львівської області дійшов висновку, що Державний акт на право власності на земельну ділянку від 11.10.2000р. не є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на спірну земельну ділянку за ПП "Шрифт".

В силу приписів ч.3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, місцевим господарським судом в ході розгляду даної справи було встановлено наступні обставини.

Відповідно до листа Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради від 26.06.2017р. №4-2403-1548 зазначено, що Львівською міською радою не видавався Державний акт від 11.10.2000р. серії №0527774 на право власності на спірну земельну ділянку, а рішення про передачу в таку власність міською радою не приймалося.

Більше того, у самому акті відсутні будь-які посилання на те, чи інше рішення Львівської міської ради, як на підставу для його видачі.

Отже, з вищенаведеного, місцевий господарський суд дійшов висновку, що через незаконний Державний акт було затверджено мирову угоду щодо передачі земельної ділянки на вул. Панаса Мирного у м. Львові площею 0,096 га, яка перебувала у комунальній власності Львівської міської ради, оскільки останньою не приймалося жодних рішень щодо її відчуження, а також не надавалося згоди на вчинення будь-яких дій стосовно даної земельної ділянки.

Таким чином, відсутня воля власника земельної ділянки Львівської міської ради на її відчуження чи передачу, що є підставою для витребування такого майна з чужого незаконного володіння в силу приписів ст. 388 ЦК України.

З огляду на вищенаведене, місцевий господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині витребування з чужого незаконного володіння ПП "Юнайтед Груп" земельної ділянки площею 0,096 га за адресою: м. Львів, вул. Панаса Мирного, кадастровий номер :01:002:0048 та передачу її Львівській міській раді.

Суд першої інстанції зазначив, що враховуючи, що позивачем поряд з витребуванням майна заявлено також вимогу про скасування державної реєстрації права власності ПП "Юнайтед груп", то відповідно, в силу наведеного вище, така вимога є підставною та підлягає до задоволення. В даному випадку, заявником (Львівською міською радою) в орган державної реєстрації повинно бути подано відповідне рішення суду про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,096 га за адресою: м. Львів, вул. Панаса Мирного, кадастровий номер :01:002:0048.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції колегія суддів апеляційного господарського суду звернула увагу, що ні ПП "Виробничо-комерційна фірма "Купол-ЛВ", ні ТзОВ "Шрифт" (сторони у справі №465/3750/15-ц) не є учасниками судового процесу у цій справі, відтак, суд першої інстанції безпідставно покликався на встановлені ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.10.2016 року у справі №465/3750/15-ц обставини відносно вказаних юридичних осіб.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що посилання суду першої інстанції на судове рішення у справі №465/3750/15-ц про скасування ухвали про затвердження мирової угоди, котрим на думку місцевого суду, встановлено преюдиційні факти щодо цього спору, є помилковим.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначила, що незаконність Державного акта на право власності на земельну ділянку від 11.10.2000 року не була предметом судового розгляду у справі №465/3750/15-ц. Таким чином, висновок суду першої інстанції про встановлення Апеляційним судом Львівської області у справі №465/3750/15-ц того факту, що Державний акт на право власності на земельну ділянку від 11.10.2000 року не є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на спірну земельну ділянку за ПП "Шрифт", є необґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Державного акта на право власності на землю від 11 жовтня 2000 року ЛВ №052774, останній видано Львівською міською радою Товариству з обмеженою відповідальністю "Шрифт" на підставі договору про припинення зобов'язання №01/09/00 від 06.09.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №5817, про передачу у власність земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0960 га у м. Львові по вул. Панаса Мирного. Цільове призначення земельної ділянки - для жилого будівництва.

Суд апеляційної інстанції погодився з доводами скаржника, що чинний на момент отримання ТзОВ "Шрифт" державного акта на право власності на землю, Земельний Кодекс України не передбачав такої умови для виникнення права власності на землю, як державна реєстрація акту чи права, яке ним посвідчується. Відтак, право власності ТзОВ "Шрифт" на спірну земельну ділянку виникло в останнього з моменту отримання державного акту на право власності на землю згідно ст.22 ЗК України, а саме: 11 жовтня 2000 року.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначила, що міською радою не надано суду доказів того, що зазначений вище державний акт на право власності на землю визнано недійсним чи скасовано, на момент вирішення спору такий акт є чинним.

Поряд з тим, відсутність реєстрації зазначеного державного акту в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності не свідчить про відсутність права власності у ТзОВ "Шрифт" на спірну земельну ділянку.

Згідно з п.3.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року №43, забезпечення державної реєстрації державних актів, що посвідчують право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю або право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею та договорів оренди покладається на державні органи земельних ресурсів Держкомзему України: районні відділи земельних ресурсів; управління (відділи) земельних ресурсів у містах обласного і районного підпорядкування; Київське та Севастопольське міські управління земельних ресурсів.

Разом з тим, керуючись ч.4 ст.11 ГПК України, колегія суддів врахувала практику Європейського суду з прав людини, згідно якої ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення Європейського суду у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", пункт 58, а також рішення Європейського суду у справі "Ґаші проти Хорватії" від 13 грудня 2007 року, заява №32457/05, пункт 40, рішення у справі "Трґо проти Хорватії" від 11 червня 2009 року, заява №35298/04, пункт 67).

Беручи до уваги презумпцію правомірності набуття права власності, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази незаконності набуття ТзОВ "Шрифт" права власності на спірну земельну ділянку, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про правомірність набуття останнім права власності на спірну земельну ділянку, що підтверджується Державним актом на право власності на землю від 11 жовтня 2000 року ЛВ №052774.

При цьому, колегія суддів критично оцінила пояснення представника позивача, надані в судовому засіданні, щодо того, що бланк державного акту на право власності на землю серії ЛВ №052774 Львівською міською радою не видавався та був втрачений, оскільки, позивачем не надано доказів його звернення до органів внутрішніх справ з приводу втрати бланку серії ЛВ №052774, як і проведення службового розслідування за фактом його втрати, прийнятих за його результатом рішень. В матеріалах справи відсутній вирок, що набрав законної сили, яким було б встановлено факт підроблення такого акту. Натомість, державний акт на право власності на землю від 11 жовтня 2000 року серії ЛВ №052774 виданий самою ж Львівською міською радою, підписаний посадовими особами Львівської міської ради та скріплений відповідними печатками. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Крім цього, місцевий господарський суд також посилався на лист Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради від 26.06.2017 року №4-2403-1548, відповідно до якого Львівською міською радою не видавався Державний акт від 11.10.2000 року серії №0527774 на право власності на спірну земельну ділянку, а рішення про передачу в таку власність міською радою не приймалося. Суд першої інстанції додатково зазначив, що у самому акті відсутні будь-які посилання на те, чи інше рішення Львівської міської ради, як на підставу для його видачі, відтак, дійшов висновку про відсутність волі власника земельної ділянки - Львівської міської ради на її відчуження чи передачу. При цьому, суд першої інстанції не повно з'ясував обставини справи та залишив поза увагою те, що підставою видачі такого державного акту слугував договір про припинення зобов'язання №01/09/00 від 06.09.2000 року, зареєстрований в реєстрі за №5817.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність Львівською міською радою наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про витребування у відповідача спірної земельної ділянки на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, оскільки права позивача у спірних правовідносинах відповідачем не порушені.

Щодо вимоги Львівської міської ради про скасування державної реєстрації права власності Приватного підприємства "Юнайтед Груп" на спірну земельну ділянку, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні такої вимоги, з огляду на встановлені вище обставини щодо відсутності порушення прав Львівської міської ради.

При цьому, скасування державної реєстрації права власності відповідача-2 на земельну ділянку як самостійна вимога, не обґрунтована позивачем, оскільки рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25924985 від 06 листопада 2015 року, яке було підставою внесення запису, є чинним, так як і свідоцтво про право власності на нерухоме майно №47120197 від 06 листопада 2015 року, що є підставою виникнення права власності Приватного підприємства "Юнайтед Груп" на спірну земельну ділянку.

Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечення на неї колегія суддів касаційного суду відмічає наступне.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК.

У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Таким чином, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Відповідно до ч.ч.1,3,4 ст.17 ЗК України в редакції, чинній на момент видачі державного акта, далі ЗК:

"Передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї.

Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність."

Згідно з ч.ч.3,4 ст.18 ЗК:

"Придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності."

Відповідно до ч.1 ст.22 ЗК, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ч.2 ст.23 ЗК).

Тобто, вищевказані норми земельного законодавства на момент видачі спірного державного акту встановлювали в якості підстави набуття права власності на земельну ділянку рішення відповідної ради або договір купівлі-продажу.

Як зазначено судом апеляційної інстанції, підставою видачі зазначеного спірного державного акта слугував договір про припинення зобов'язання №01/09/00 від 06.09.2000 року, зареєстрований в реєстрі за №5817.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій не досліджено з наданням відповідної оцінки:

- що це за договір за своєю правовою природою, між ким саме він був укладений, чи міг бути даний договір підставою видачі вищевказаного державного акту та чи є взагалі даний договір саме першим у ланцюгу договорів або інших правочинів, на підставі яких спірна земельна ділянка вибула з володіння позивача;

- з урахуванням попереднього питання, чи дійсно позивач є власником спірної земельної ділянки, у якого ця ділянка вибула саме не з його волі іншим шляхом, а не внаслідок прийняття позивачем відповідного рішення або укладення ним відповідного договору про відчуження цієї земельної ділянки.

Відповідно до п.48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014:

"Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року)."

Згідно з ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України:

"1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи."

Відповідно до ч.4 ст.300 Господарського процесуального кодексу України:

"Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."

Згідно з п.2 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України:

"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:

2) скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду."

Відповідно до п.1 ч.3 ст.310 Господарського процесуального кодексу України:

"Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази."

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги Львівської міської ради та скасування рішення суду першої інстанції, постанови та додаткової постанови суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Львівської міської ради на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 у справі №914/2045/17 задовольнити частково.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2018, додаткову постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.05.2018 та рішення Господарського суду Львівської області від 28.11.2017 у справі №914/2045/17 скасувати повністю, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кушнір

Судді Є. Краснов

Т. Дроботова