ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.09.2018 Справа № 920/163/18

Господарський суд Сумської області у складі судді Котельницької В.Л.,

за участю секретаря судового засідання Пономаренко Т.М.,

прокурора Мороз А.В.

представника позивача Кунець В.В.

представника 1-го відповідача - не з'явився

представника 2-го відповідача Погорєлова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сумах у приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/163/18

за позовом заступника керівника Шосткинської місцевої прокуратури, м. Шостка Сумської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, м. Суми

до 1) Середино-Будської міської ради, м. Середина-Буда Сумської області,

2) Товариства з додатковою відповідальністю «Глухівський хлібокомбінат», м.Глухів Сумська область

про визнання незаконним та скасування рішення і повернення земельної ділянки,

встановив:

Прокурор звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Середино-Будської міської ради від 29.09.2017 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки комунальної власності загального користування (майдан), на яку поширюється право особистого строкового сервітуту Товариству з додатковою відповідальністю «Глухівський хлібокомбінат» під тимчасовою спорудою торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності по вул. Троїцькій в м. Середина-Буда, Середино-Будського району Сумської області»; про зобов'язання Товариства з додатковою відповідальністю «Глухівський хлібокомбінат» повернути територіальній громаді м. Середина-Буда в особі Середино-Будської міської ради земельну ділянку площею 0,0026 га вартістю 120398,10 грн., що знаходиться у м. Середина-Буда по вул. Троїцькій, передану відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 06.11.2017. В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що на виконання вказаного рішення між Середино-Будською міською радою та Товариством з додатковою відповідальністю «Глухівський хлібокомбінат» укладено договір від 06.11.2017 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності строком на 7 років, який фактично є удаваним правочином, вчиненим для приховування іншого правочину, який сторони насправді вчинили, а саме: договору оренди земельної ділянки. Такі дії, на думку прокурора, були вчинені з метою уникнення передачі цієї земельної ділянки в оренду на конкурсних засадах. Крім того, прокурор посилається на поширення на даний договір норм законодавства, що регулюють саме договір оренди та відповідно його не укладення з підстав відсутності в договорі всіх істотних умов для договору оренди, зокрема кадастрового номеру земельної ділянки.

10.04.2018 від другого відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з огляду на його безпідставність. Так, відповідач зазначає, що договір особистого строкового сервітуту було укладено у відповідності до норм цивільного та земельного законодавства, зокрема п. «в» ст. 99 Земельного кодексу України (щодо розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) на підставі земельних сервітутів.

10.04.2018 від першого відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні. Так, відповідач зазначає, що оскаржуване рішення міської ради, а також договір особистого строкового сервітуту було укладено у суворій відповідності до діючого законодавства, в тому числі: ст. ст. 98, 99, 101, 102-1 Земельного кодексу України, ст.ст. 401-404 Цивільного кодексу України.

19.04.2018 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач позов підтримав та просив суд його задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції посилався на удаваний характер договору особистого строкового сервітуту та невідповідність його вимогам законодавства, що регулюють відносини сервітуту, зокрема ст. 401 Цивільного кодексу України (щодо відсутності правових ознак користування чужим майно (сервітуту).

16.05.2018 від прокурора до суду надійшла відповідь на відзив, в якому прокурор наполіг на недотриманні під час прийняття міською радою спірного рішення вимог діючого законодавства та порушенні відповідачами законодавства при укладенні договору особистого строкового сервітуту.

24.05.2018 та 04.06.2018 від відповідачів до суду надійшли заперечення в яких вони підтримали свої позиції викладені у відзивах, наполягли на правомірності своїх дій при прийнятті міською радою оскаржуваного рішення та укладення договору особистого строкового сервітуту, а також просили суд відмовити у задоволенні позову.

15.06.2018 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив за змістом якої він фактично підтримав позицію прокуратури та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

19.06.2018 від прокурора надійшло пояснення в якому він повністю підтримав свої вимоги на заперечив проти позиції відповідачів.

У судовому засіданні прокурор та представник позивача, кожен окремо, позов підтримали, а представник другого відповідача позов не визнав.

Представник першого відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, в умовах належного повідомлення першого відповідача про час та місце розгляду справи.

Тому, суд продовжує розгляд справи у відсутності представника першого відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши прокурора, представників сторін, дослідивши та оцінивши надані суду докази, суд встановив наступне.

Відповідно до рішення Середино-Будської міської ради від 29.09.2017 Товариству з додатковою відповідальністю «Глухівський хлібокомбінат» надано у користування земельну ділянку в м. Середина-Буда, вул.Троїцька, площею 0,0026 га на праві особистого строкового сервітуту під розміщення тимчасової споруди торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності.

На виконання вказаного рішення між Середино-Будською міською радою та Товариством з додатковою відповідальністю «Глухівський хлібокомбінат» укладено договір від 06.11.2017 року про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності строком на 7 років.

Відповідно до п. 1.1 Договору предметом договору є особистий строковий сервітут, встановлений на території м. Середина-Буда, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності тимчасова споруда площею 26 кв.м. в м. Середина-Буда, вул.Троїцька.

Згідно з п. 3.2. Договору за користування особистим строковим сервітутом сервітуарій сплачує власнику 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 1487 грн. 77 коп. Загальна вартість земельної ділянки становить 12 398 грн. 10 коп.

Розглянувши першу позовну вимогу щодо визнання незаконним та скасування рішення першого відповідача, суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступні положення чинного законодавства та усталену судову практику.

Частиною першою статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За змістом пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Так, у зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою для виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Таким чином, позов, предметом якого є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту, не може бути задоволено, з огляду на те, що таке рішення є ненормативним актом, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Крім того, вказане рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для користувачів земельних ділянок.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №916/187/15-г, постанові Верховного Суду від 21.02.2018 №905/3280/16.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Слід зазначити, що рішення Середино-Будської міської ради від 29.09.2017 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки комунальної власності загального користування (майдан) на яку поширюється право особистого строкового сервітуту Товариству з додатковою відповідальністю «Глухівський хлібокомбінат» під тимчасовою спорудою торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності в м.Середина-Буда, вул.Троїцька, Середино-Будського району Сумської області» вичерпало свою дію фактом його реалізації, відтак, його скасування не є засобом поновлення інтересів держави.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Товариства з додатковою відповідальністю «Глухівський хлібокомбінат» повернути територіальній громаді м.Середина-Буда в особі Середино-Будської міської ради земельну ділянку площею 0,0026 га вартістю 120398,10 грн., що знаходиться у м. Середина-Буда по вул. Троїцькій, передану відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 06.11.2017, суд зазначає наступне.

Згідно пункту 2.31 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» поняття, зміст та підстави встановлення і припинення земельного сервітуту визначені главою 32 Цивільного кодексу України (статті 401 - 406), главою 16 Земельного кодексу України (статті 98 - 102).

Відповідно до статті 395 Цивільного кодексу України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 98 Земельного кодексу України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею (ч.3 ст. 98 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 статті 404 Цивільного кодексу України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

У відповідності до ст. 8 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно та в порядку, визначеному Земельним кодексом України.

Крім того, слід зазначити, що перелік цілей, для яких можливо встановити земельний сервітут, визначений статтею 99 Земельного кодексу України.

Так, статтею 99 Земельного кодексу України встановлено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів:

а) право проходу та проїзду на велосипеді;

б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху;

в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм);

г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку;

ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку;

д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми;

е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми;

є) право прогону худоби по наявному шляху;

ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд;

з) інші земельні сервітути.

Таким чином, суд зазначає, що правовідносини земельного сервітуту виникають між власниками (володільцями) сусідніх земельних ділянок, а саме між власником земельної ділянки, яка має бути обтяжена сервітутом, тобто, між особою, яка зобов'язана надати свою земельну ділянку в обмежене користування, і особою, яка вимагає встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки (іншого нерухомого майна) і якій належить право на встановлення земельного сервітуту.

Також з правового аналізу вказаних норм слід дійти висновку, що потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з додатковою відповідальністю «Глухівський хлібокомбінат» не був ні власником, ні користувачем суміжної з земельною ділянкою території, яка передана йому у користування на підставі договору особистого строкового сервітуту на час укладення відповідного договору сервітуту. Матеріали справи не містять доказів того, що потреби другого відповідача в розміщенні тимчасової споруди не могли бути задоволені іншим способом.

За змістом договору (п. 1) реальною потребою Товариства з додатковою відповідальністю «Глухівський хлібокомбінат» є не задоволення перелічених потреб, обумовлених ст. 404 Цивільного кодексу України, а отримання права володіння та користування земельної ділянкою для розміщення на ній тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Таким чином, укладанням договору особистого строкового сервітуту від 06.11.2017 Серидино-Будська міська рада фактично надала ділянку у користування без дотримання вимог чинного законодавства щодо порядку встановлення сервітуту.

Посилання відповідачів на дотримання Середино-Будською міською радою при прийнятті рішення від 29.09.2017 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки комунальної власності загального користування (майдан) на яку поширюється право особистого строкового сервітуту Товариству з додатковою відповідальністю «Глухівський хлібокомбінат» під тимчасовою спорудою торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності в м.Середина-Буда, вул.Троїцька, Середино-Будського району Сумської області» механізму розміщення тимчасових споруд, у відповідності до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженої наказом Мінрегіонбуду України за №244 від 21.10.2011 та зареєстрованому у Міністерстві юстиції України за №1330/20068 від 22.11.2011, суд вважає помилковим, оскільки вказаним нормативно-правовим актом не передбачено укладення договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що закони України мають вищу юридичну силу ніж вищевказаний нормативно-правовий акт, та його положення щодо механізму розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності можуть застосовуватись лише при наявності виділеної у встановленому порядку у власність або користування земельної ділянки.

Таким чином, розміщення тимчасових споруд і оформлення земельних ділянок у користування є різними за змістом питаннями, які регулюються різними нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Підстави та порядок передачі в оренду земельних ділянок комунальної власності встановлений статтями 124, 134 Земельного кодексу України та нормами Законом України «Про оренду землі».

Отже, враховуючи мету укладення спірного договору - провадження підприємницької діяльності, а також оплатний характер цього договору, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини щодо платного володіння та користування земельною ділянкою для ведення другим відповідачем підприємницької діяльності, що відповідає визначенню оренди землі, наведеному у статті 1 Закону України «Про оренду землі».

Крім того, як вже зазначалося вище, земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

З аналізу норм матеріального права, яким регулюються правовідносини з встановлення сервітуту, вбачається, що сервітут на земельну ділянку встановлюється виключно за домовленістю між власниками (користувачами) земельних ділянок з метою усунення недоліків своєї ділянки задля задоволення своїх потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

На момент укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту Товариство з додатковою відповідальністю «Глухівський хлібокомбінат» не був власником (користувачем) земельної ділянки, для задоволення потреб користування якою встановлено сервітут за рахунок встановлення обмеження у користуванні іншою земельною ділянкою.

Отже, суть правовідносин між сторонами по спірному договору, їх зміст та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут.

Зазначене свідчить про те, що договір сервітуту укладений з порушенням норм чинного земельного законодавства. Передача земельної ділянки повинна була проводитись на умовах оренди в порядку, визначеному ст. ст. 124, 134 Земельного кодексу України та згідно положень Закону України «Про оренду землі».

Положеннями ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

З огляду на вищезазначені правові норми, суд дійшов висновку, що договір про встановлення особистого строкового сервітуту від 06.11.2017 суперечить вимогам законодавства, внаслідок чого може бути визнаний недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України та в силу ст. 216 ЦК України правовим наслідком недійсності даного договору в такому випадку буде повернення другим відповідачем отриманої за недійсним договором земельної ділянки.

В той же час, суд зауважує, що прокурором не заявлено у даному позові вимогу про визнання недійсним договору від 06.11.2017 про встановлення особистого строкового сервітуту, відсутні докази визнання його раніше недійсним у судовому порядку.

Суд відхиляє доводи прокурора щодо незаявлення даної вимоги у зв'язку з тим, що фактично договір від 06.11.2017 є договором оренди, а відсутність істотних його умов свідчить про його неукладеність, а не про недійсність, оскільки предметом судового розгляду відповідно до підстав та предмету позову є невідповідність вимогам законодавства саме договору сервітуту.

Відповідно до вимог частин 2, 3 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Вищезазначена заява про визнання недійсним договору прокурором або позивачем до закінчення підготовчого провадження до суду не подавалась.

Таким чином, враховуючи відсутність позовної вимоги про визнання недійсним правочину, невизнання його недійсним раніше, суд не знаходить правових підстав для задоволення другої позовної вимоги щодо зобов'язання Товариства з додатковою відповідальністю «Глухівський хлібокомбінат» повернути територіальній громаді м. Середина-Буда в особі Середино-Будської міської ради земельну ділянку площею 0,0026 га вартістю 120398,10 грн., що знаходиться у м. Середина-Буда по вул. Троїцькій, передану відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 06.11.2017, ані в порядку реституції відповідно до вимог ст. 216 Цивільного кодексу України, ані в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки правова підстава набуття, збереження майна - договір сервітуту продовжує існувати.

Відповідно до ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 86 зазначеного Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За наслідками дослідження наявних у справі доказів та аналізу вимог чинного законодавства судом встановлено, що правові підстави для задоволення позовних вимог, враховуючи обраний прокурором спосіб захисту, відсутні, відтак суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору суд покладаються на прокурора.

Керуючись ст. ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України).

Повний текст рішення складено 17.09.2018.

Суддя В.Л.Котельницька