номер провадження справи 33/39/18
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2018 Справа № 908/1003/18

м.Запоріжжя Запорізької області

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Фідленс" (79016, м. Львів, площа Князя Святослава, 5)

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Агропромислова Компанія" (72319, м. Мелітополь Запорізької області, вул. Героїв України, буд. 175)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 (АДРЕСА_1)

про стягнення суми,

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача: Драчук С.В. - довіреність № 7067 від 04.11.2016р.

від відповідача : Ніколаєнко Д.В. - довіреність № б/н від 12.09.2018р.;

від третьої особи: ОСОБА_2 - паспорт серія НОМЕР_1, виданий Мелітопольським МВ УМВС України в Запорізькій області 19.01.2018 р.

СУТНІСТЬ СПОРУ:

В господарський суд Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Фідленс" до Приватного акціонерного товариства "Агропромислова Компанія" про стягнення суми 976732,97 грн., що складається з: суми 204071,17 грн. пені., суми 135547,68 грн. 20% річних, суми 90295,49 грн. інфляційних втрат та суми 546818,63 грн. процентів за користування товарним кредитом.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 04.06.2018 р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Фідленс" залишено без руху.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 14.06.2018 р. відкрито провадження у справі № 908/1003/18 за правилами загального позовного провадження. Присвоєно справі номер провадження 33/39/18. Підготовче судове засідання призначено на 03.07.2018 р.

Ухвалою суду від 03.07.2018 р. підготовче засідання відкладено на 31.07.2018 р.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 31.07.2018р. залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2, відкладено підготовче засідання на 13.08.2018 р.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 13.08.2018р. закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 11.09.2018.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 29.08.2018р., враховуючи нагальну потребу у перебуванні судді-доповідача у даній справі у відрядженні до м. Київ в період: 10.09.2018 р. по 12.09.2018р., розгляд справи відкладено на 13.09.2018р.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України під час судового розгляду справи здійснюється повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту № 19-Д, укладеного між сторонами 03.02.2017р., в частині здійснення оплати за поставлений позивачем товар. Так, на виконання умов договору поставки позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 1246070,40 грн. Відповідач здійснив оплату товару на суму 56000,40 грн. Залишок заборгованості становив 1190070,00 грн. Рішеннями господарського суду м. Києва по судовим справам № 910/17605/17 від 27.12.2017р., № 910/17604/17 від 28.12.2017р., № 910/17865/17 від 27.12.2017р. було задоволено позовні вимоги позивача до ПрАТ "Агропромислова Компанія" (відповідача-1) та ПП «Вікторія» (відповідача-2) та стягнуто з відповідача-1 на користь позивача 1189070,00 грн. боргу, інфляційні втрати в розмірі 8199,74 грн. за період червень-липень 2017р., пеню за період по 06.10.2017р. в розмірі 73132,12 грн., 20% річних за період по 06.10.2017р. в розмірі 63172,74 грн., проценти за користування товарним кредитом за період по 31.08.2017р. в розмірі 143548,61 грн. Відповідачем 03.05.2018р. здійснено оплату заборгованості в розмірі 1215858,79 грн., з них: 1189070,00 грн. основного боргу., 8199,74 інфляційних втрат, 17989,05 судового збору. Враховуючи значне прострочення відповідачем виконання грошових зобов'язань за договором поставки № 19-ПД від 03.02.2017р., позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 204071,17 грн. за період: з 07.10.2017р. по 02.05.2018р., 20% річних в сумі 135547,68 грн. за період: з 07.10.2017р. по 02.05.2018р., втрат від інфляції в розмірі 90295,49 грн. за період: жовтень 2017р.- квітень 2018р. та процентів за користування товарним кредитом в сумі 546818,63 грн., нарахованих за період: з 01.09.2017р. по 29.04.2018р. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на ст.ст. 526, 546, 549, 551, 612, 625 ЦК України, ст.ст. 193, 222, 230, 232 ГК України та на умови договору поставки № Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту № 19-ПД від 03.02.2017р.

У судовому засіданні 13.09.2018р. представник позивача підтримав заявлені вимоги, просить суд позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву (Т.2;а.с.1-2), зазначив, що рішенням Наглядової ради відповідача, яке оформлене протоколом від 30.01.2017р., директору відповідача Поповій В.М. надані повноваження на підписання договору на умовах зазначених в протоколі. Вказаним рішенням була передбачена відповідальність відповідача за договором: у випадку несвоєчасної оплати за поставку, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від несплаченої вартості партії товару за кожен день прострочення платежу. Таким чином, максимальна відповідальність за договором - це пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Однак, при підписанні договору поставки № Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту № 19-Д від 03.02.2017р. директор відповідача Попова В.М. діяла не відповідно до установчих документів ПрАТ "Агропромислова Компанія" та в супереч вимогам п. 46.1 Статуту відповідача уклала договір, в якому умови відповідальності, зазначені у п.п. 2.4, 6.2 договору не були передбачені рішенням Наглядової ради відповідача. Тож, при підписанні договору поставки, директор відповідача діяла не в інтересах ПрАТ "Агропромислова Компанія", не розумно і не добросовісно, при відсутності відповідного рішення Наглядової ради відповідача, уклала договір, пункти 2.4 та 2.6 якого передбачали для відповідача кабальну, неадекватну, нерозумну відповідальність за несвоєчасні розрахунки за поставлений товар (чотири нарахування, інфляція). За таких обставин, на думку відповідача, договір в частині п.п. 2.4 та 2.6 укладений в порушення ч.ч.1, 3 ст. 92 ЦК України, у зв'язку з чим виконання цих пунктів є незаконним і стягнення, нараховані на підставі цих пунктів, задоволенню не підлягають.

10.08.2018р. до господарського суду Запорізької області надійшла письмова заява відповідача про розстрочку виконання рішення, в якій ПрАТ "Агропромислова Компанія" просить у разі, якщо господарський суд знайде підстави для задоволення позову повністю або частково - одночасно врахувати, що відповідач на даний час не має матеріальної можливості одразу сплатити на користь позивача заявлену ним суму, в зв'язку з чим, відповідач просить суд розстрочити виконання рішення по даній справі про стягнення грошової суми строком на 12 місяців для можливості її самостійного погашення.

В судовому засіданні 13.09.2018р. представник відповідача проти позову заперечив, вважає, що позивачем заявлені непомірно великі штрафні санкції, просить суд їх зменшити. Також, відповідач підтримав подану заяву про розстрочку виконання рішення. Крім того, відповідачем заявлено усне клопотання про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження обставин, викладених у заяві про розстрочку виконання рішення.

Представник позивача проти задоволення клопотання заперечив, вважає, що відповідач мав достатньо часу для подання суду всіх доказів в підготовчому провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Враховуючи, що ухвалою суду від 13.08.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу № 908/1003/18 до судового розгляду по суті, а клопотання про долучення доказів подано після початку розгляду справи по суті, і відповідачем не доведено поважність причин неподання доказів у підготовчому провадженні, вказане клопотання підлягає залишенню без розгляду.

Третьою особою, в судовому засіданні 13.09.2018р. надані усні пояснення по суті спору. Так, ОСОБА_2 зазначила, що 23.01.2017р. між ТОВ "Торговий дім "Агротрейд Інвест" та відповідачем укладений договір комісії на придбання товарів № 230117, за умовами якого, відповідач зобов'язався укласти від свого імені та за рахунок ТОВ "Торговий Дім "Агротрейд Інвест" договір поставки з позивачем та передати все отримане за договором комісії ТОВ "Торговий Дім "Агротрейд Інвест". Пунктом 6.1. вказаного договору визначено, що у випадку порушення ТОВ "Торговий Дім "Агротрейд Інвест" строків відшкодування витрат, здійснених відповідачем на придбання товарів за договором поставки з позивачем, і це призведе до покладення на відповідача штрафних санкцій за договором поставки, вказаним в п. 1.1. договору комісії, ТОВ "Торговий Дім "Агротрейд Інвест" зобов'язаний буде відшкодувати відповідачу 50% нарахованих штрафних санкцій. 01.02.2018р. між ОСОБА_2, відповідачем та ТОВ "Торговий Дім "Агротрейд Інвест" укладено договір про переведення боргу, на умовах якого ТОВ "Торговий Дім "Агротрейд Інвест" передало, а ОСОБА_2 прийняла на себе всі права та обов'язки за договором комісії. Тож, у випадку стягнення судом з відповідача на користь позивача штрафних санкцій у розмірі 976732,97 грн., в силу умов п. 6.1. договору комісії та умов договору про переведення боргу, у неї виникне обов'язок відшкодувати відповідачу 50 % від суми стягнення. На підставі викладеного, 3-я особа просить суд зменшити нараховані позивачем штрафні санкції або розстрочити виконання рішення у даній справі. Також, третя особа зазначила, що нею подано позов до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області про визнання недійсним договору поставки № Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту № 19-Д від 03.02.2017р., укладеного між сторонами. Мелітопольським міськрайонним судом за позовом ОСОБА_2 відкрито провадження у цивільній справі № 320/4992/18, наразі провадження у справі № 320/4992/18 триває.

У судовому засіданні 13.09.2018 р. справу розглянуто, прийнято та оголошено, на підставі ст.ст. 233, 240, 241 ГПК України, вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

03.02.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Фідленс» (постачальник, позивач у справі) та Приватним акціонерним товариством «Агропромислова Компанія» (покупець, відповідач у справі) укладено договір поставки № Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту № 19-Д (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник продає, а покупець купує на умовах даного Договору товар, в кількості, асортименті, цінах та умовах поставки («ІНКОТЕРМС 2010»), що обумовлюються в додатках або в специфікаціях або видаткових накладних, які є невід'ємною частиною цього Договору.

Товаром згідно з цим Договором є кормові добавки, премікси, білкові вітамінно-мінеральні добавки, готові корма, комбікорми, замінники цільного молока, ветеринарні препарати, спеціальні добавки, елементи обладнання, обладнання та інший товар, як власного виробництва так й інших виробників, що буде поставлятися згідно видаткових накладних (п. 1.2 Договору).

Згідно п.п. 2.1, 2.2 Договору, ціни на товар наведені у видаткових накладних, специфікаціях та/або рахунках/фактурах та включають вартість доставки товару покупцю. Загальна вартість (ціна) договору визначається сумарною ціною всього товару, поставленого постачальником на виконання умов цього договору. Валюта платежу та валюта договору - гривня.

Оплата вартості товару (партії товару) проводиться покупцем відповідно до умов цього пункту договору, якщо інші умови оплати не будуть передбачені у специфікації до договору. Вартість товару в розмірі 100% покупець оплачує на умовах відстрочення кінцевого розрахунку протягом 60 календарних днів з дня відвантаження товару зі складу постачальника (дата, зазначена у видатковій накладній). Датою оплати є день зарахування коштів на рахунок постачальника в банківській установі (п. 2.3 Договору).

У пункті п. 8.1 Договору сторони погодили строк його дії, а саме: договір набирає чинності з моменту підписання його представниками сторін та скріплення печатками його тексту і діє до 31.12.17., а в частині зобов'язань які виникли під час дії договору - до повного їх виконання.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору позивачем у період: з 03.04.2017 по 12.07.2017р. поставлено відповідачу товар на загальну суму 1246070,40 грн., згідно видаткових накладних: № ТДФ00001279 від 03.04.2017 на суму 151500,00 грн., №ТДФ00001412 від 11.04.2017 на суму 99300,00 грн., № ТДФ00001501 від 14.04.2017 на суму 60000,00 грн., №ТДФ00001511 від 14.04.2017 на суму 159300,00 грн., №ТДФ00001689 від 24.04.2017 на суму 159300,00 грн., №ТДФ00001853 від 28.04.2017 на суму 128070,00 грн., №ТДФ00002021 від 05.05.2017 на суму 53550,00 грн., №ТДФ00002033 від 10.05.2017 на суму 84000,00 грн., №ТДФ00002215 від 15.05.2017 на суму 109650,00 грн., №ТДФ00002474 від 24.05.2017 на суму 137550,00 грн., №ТДФ00002679 від 30.05.2017 на суму 47850,00 грн., №ТДФ00003545 від 12.07.2017 на суму 56000,40 грн.

Відповідачем здійснено оплату за Договором 06.07.2017р. на суму 56000,40 грн.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань, ТОВ "Торговий Дім Фідленс" було вимушено звернутися до господарського суду для стягнення заборгованості в примусовому порядку.

Обставини щодо наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за договором поставки № Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту № 19-Д від 03.02.2017р. досліджені та встановлені рішенням господарського суду м. Києва від 27.11.2017р. у справі № 910/17605/17 за позовом ТОВ «Торговий дім Фідленс» до відповідача-1: ПрАТ «Агропромислова Компанія» та відповідача-2: ПП «Вікторія» про стягнення з відповідачів солідарно 1000,00 грн. боргу, 1000,00 грн. інфляційних, а з відповідача-1 - 1189070,00 грн. боргу, 8199,74 грн. інфляційних.

Так, вказаним рішенням встановлено, що 03.02.2017 товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Фідленс» (постачальник) та приватне акціонерне товариство «Агропромислова Компанія» (покупець) уклали договір поставки № Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту № 19-Д. В період з 03.04.2017 по 12.07.2017 позивач поставив відповідачу-1 товар на загальну суму 1246070,40 грн. Відповідач-1 за товар сплатив частково, внаслідок чого у нього виник борг на суму 1190070,00 грн. Станом на день розгляду справи, 1190070,00 грн. боргу відповідач-1 не погасив. Факт наявності боргу у відповідача-1 перед позивачем в сумі 1190070,00 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем-1 не спростований. Оскільки відповідач-2 під час розгляду справи в суді сплатив позивачеві 1000,00 грн. боргу та 1000,00 грн. інфляційних, провадження у справі в частині вимог до відповідача-2 підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, у зв'язку з відсутністю предмету спору в цій частині. Таким чином, підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідача-1 1189070,00 грн. боргу, 8199,74 грн. інфляційних.

За наслідками розгляду справи № 910/17605/17 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Фідленс» задоволено та стягнуто з приватного акціонерного товариства «Агропромислова Компанія» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Фідленс» 1189070,00 грн. боргу, 8199,74 грн. інфляційних, 17989,05 грн. судового збору. Провадження у справі в частині вимог до приватного підприємства «Вікторія» припинено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2018р. рішення господарського суду м. Києва від 27.11.2017р. у справі № 910/17605/17 залишено без змін.

Крім того, рішенням господарського суду м. Києва від 27.11.2017р. у справі № 910/17865/17 за позовом ТОВ «Торговий дім Фідленс» до ПрАТ «Агропромислова Компанія» та ПП «Вікторія» про стягнення 143548,61 грн., позов задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Агропромислова Компанія» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Фідленс» проценти за користування товарним кредитом в розмірі 142548 грн. 61 коп., судовий збір в розмірі 2153 грн. 23 коп. Стягнуто солідарно із Приватного акціонерного товариства «Агропромислова Компанія» та Приватного підприємства «Вікторіа» проценти за користування товарним кредитом в розмірі 1000,00 грн.

Рішенням господарським судом м. Києва від 28.11.2017р. у справі № 910/17604/17 за позовом ТОВ «Торговий дім Фідленс» до ПрАТ «Агропромислова Компанія» (відповідач-1) та ПП «Вікторія» (відповідач-2) про стягнення 138304,34 грн., в частині стягнення солідарно з Приватного акціонерного товариства «Агропромислова Компанія», Приватного підприємства «Вікторіа» 1000,00 грн. пені та 1000,00 грн. 20% річних провадження у справі припинено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Агропромислова Компанія» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Фідленс» 73132 грн. 12 коп. пені, 63172 грн. 22 коп. 20% річних, 2044 грн. 57 коп. судового збору. Стягнуто з Приватного підприємства «Вікторіа» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Фідленс» 30 грн. 00 коп. судового збору.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як зазначає у позовній заяві позивач, станом на момент розгляду спору, основний борг за договором поставки № Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту № 19-Д від 03.02.2017р. в сумі 1190070,00 грн. погашено в повному обсязі, з яких:

- 1000,00 грн. 24.11.2017р. сплачено ПП «Вікторія», як поручителем відповідача згідно договору поруки № 3103/17 від 31.03.2017р.;

- 1189070,00 грн. 03.05.2018р. сплачено відповідачем на виконання рішення господарського суду м. Києва від 27.11.2017р. у справі № 910/17605/17.

Предметом даного судового розгляду є вимога позивача про стягнення з відповідача суми 204071,17 грн. пені, суми 135547,68 грн. 20% річних, суми 90295,49 грн. інфляційних втрат та суми 546818,63 грн. процентів за користування товарним кредитом, нарахованих на період прострочення відповідачем грошового зобов'язання.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, заслухавши учасників судового процесу, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічний припис містить п.п.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 1.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Пленум № 14) визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою (п. 1.4. Пленуму № 14).

Після прийняття господарським судом м. Києва рішення від 27.11.2017р. у справі № 910/17605/17 про стягнення коштів, грошове зобов'язання боржника не припинилось, оскільки кредитор реально отримав грошові кошти в сумі 1189070,00 грн. лише 03.05.2018р.

Дані обставини відповідачем не спростовані.

Внаслідок прострочення відповідачем грошового зобов'язання позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 204071,17 грн. нараховану за період: з 07.10.2017р. по 02.05.2018р., 20% річних в сумі 135547,68 грн. нарахованих за період: з 07.10.2017р. по 02.05.2018р., втрати від інфляції в сумі 90295,49 грн. за період: жовтень 2017р. - квітень 2018р. та проценти за користування товарним кредитом в розмірі 546818,63 грн. нарахованих за період: з 01.09.2017р. по 29.04.2018р.

В обґрунтування обраних періодів нарахування заявлених до стягнення сум, позивачем в матеріали справи надано копії позовних заяв по справах: № 910/17605/17, № 910/17865/17, № 910/17604/17, які були розглянуті господарським судом м. Києва. Так, згідно поданих доказів, попередньо позивачем до господарського суду м. Києва були заявлені вимоги: про стягнення втрат від інфляції в сумі 9199,74 грн., нарахованих за період: червень-липень 2017р.; про стягнення пені в сумі 74132,12 грн. та 20% річних в сумі 64172,22 грн., нарахованих за загальний період: з 03.06.2017р. по 06.10.2017р.; про стягнення процентів за користування товарним кредитом в сумі 143548,61 грн., нарахованих за загальний період: з 03.06.2017р. по 31.08.2017р.

Відповідачем дані обставини не спростовані. Заперечень щодо обраних позивачем періодів нарахування заявлених до стягнення сум, від відповідача не надходили.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 6.2. Договору, у разі порушення покупцем строків оплати він сплачує на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка існувала в період прострочення за кожен день прострочення платежу та 20% річних за неправомірне користування грошовими коштами за весь час прострочення. Неустойка нараховується по день остаточного проведення розрахунку покупцем.

Враховуючи, що при укладенні договору сторони використали диспозитивний характер можливості зміни періоду нарахування пені, який передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, пеня за заявлений у позові період нарахована позивачем правомірно.

Необхідно зазначити, що нарахування пені здійснено позивачем за кожною видатковою накладною окремо, у розрахунку враховано здійснення поручителем часткової оплати основного боргу 24.11.2017р. в сумі 1000,00 грн.

За розрахунком суду, пеня за визначений позивачем період складає 204261,19 грн., однак стягненню підлягає сума пені 204071,17 грн., заявлена до стягнення позивачем.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора зобов'язаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо законом чи договором не встановлений інший розмір відсотків.

Пунктом 6.2 Договору сторони передбачили проценти річних в розмірі 20% за порушення строків оплати товару.

Судом встановлено, що 20% річних розраховано позивачем вірно, тож 20% річних підлягають задоволенню в сумі заявленій до стягнення - 135547,68 грн.

За розрахунком суду, втрати від інфляції нараховані період: жовтень 2017р. - квітень 2018р. складають 90723,47 грн., однак стягненню підлягає сума втрат 90295,49 грн., заявлена до стягнення позивачем.

Згідно ч.ч.1, 5 ст. 694 ЦК України, договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Відповідно до приписів ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Пунктом 2.4 Договору передбачено, що товар (його вартість (ціна), в т.ч. ПДВ), отриманий покупцем у власність на умовах відстрочення кінцевого розрахунку, визнається товарним кредитом. За користування товарним кредитом, покупець сплачує на користь постачальника відсотки в розмірі сімдесяти відсотків річних від вартості неоплаченого товару (ст. 694 ЦК України). Перебіг строку користування товарним кредитом починається з шістдесят першого календарного дня, після отримання товару покупцем та припиняється в день оплати вартості товару покупцем.

Відсотки за користування товарним кредитом, нараховуються постачальником. Сторони підписують акт надання (приймання - передачі) послуг товарного кредитування. Покупець зобов'язується підписати акт не пізніше 5 календарних днів з дати його отримання надіслати постачальнику. У випадку відмови від підписання актів без належного письмового обґрунтування акти зі строками та сумами нарахування вважається узгодженими по закінченню десятиденного строку з моменту отримання покупцем акту. (п. 2.5 Договору).

Матеріали справи містять докази направлення позивачем на адресу відповідача супровідним листом за вих.№3004 від 30.04.2018р. акту надання послуг №2 від 30.04.18р. та рахунку № 2 від 30.04.2017р. на оплату відсотків за користування товарним кредитом на суму 546818,63 грн. (Т.1; а.с.45-48).

У пунктах 6.1, 6.2 Пленуму № 14 зазначено, що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Застосування пені не виключає одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами (стаття 536 ЦК України), зокрема процентів на прострочену суму оплати товару, проданого в кредит (частина п'ята статті 694 названого Кодексу), оскільки стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов'язань, ані штрафною санкцією (п. 2.7 Пленуму № 14).

Враховуючи вище зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення процентів за користування товарним кредитом.

Перевіривши розрахунок процентів за користування товарним кредитом, судом встановлено, що нарахування процентів здійснено позивачем за кожною видатковою накладною окремо, проте у розрахунку не враховано здійснення поручителем часткової оплати основного боргу 24.11.2017р. в сумі 1000,00 грн.

За заявлений період правильним розміром процентів за користування товарним кредитом є сума 546517,53 грн., яка підлягає задоволенню. В іншій частині стягнення процентів слід відмовити.

Щодо посилання відповідача та третьої особи на розгляд Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області справи № 320/4992/18 за позовом ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поставки № Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту № 19-Д від 03.02.2017р., укладеного між сторонами та неможливість розгляду даної справи до її вирішення по суті, слід зазначити наступне.

Відповідно до приписів ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Станом на момент прийняття рішення у справі, що розглядається - 13.09.2018р., жодним з учасників судового процесу не надано суду доказів наявності судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання недійсним договору поставки № Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту № 19-Д від 03.02.2017р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Фідленс» та приватним акціонерним товариством «Агропромислова Компанія».

Навпаки, рішенням господарського суду Запорізької області від 22.02.2018р. у справі № 908/2317/17 відмовлено у задоволенні первісного позову товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агротрейд Інвест" до приватного акціонерного товариства "Агропромислова компанія" (відповідач 1) та до товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Фідленс" (відповідач 2) про визнання недійсним пунктів 2.4. та 6.2. договору поставки від 03.02.17 № Д-3/1СВ на умовах товарного кредиту № 19-ПД, тобто саме тих пунктів Договору, на підставі, яких позивачем заявлені вимоги у даній справі.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 13.06.2018р. рішення господарського суду Запорізької області від 22.02.2018р. у справі № 908/2317/17 залишено без змін та встановлено, що керівник відповідача-1 (ПрАТ "Агропромислова компанія") не був обмежений ні статутом, ні законодавством у своїх повноваженнях на підписання договору поставки Д-3/1 СВ на умовах товарного кредиту №19-ПД від 03.02.2017 р., та мав відповідні повноваження на визначення ним самостійно умов даного договору (умови поставок товару, умови оплати товару, умови про відповідальність сторін, умови про застосування товарного кредитування та застосування інших компенсаційних умов при невиконанні умов договору).

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: в сумі 204071,17 грн. пені, в сумі 135547,68 грн. 20% річних, в сумі 90295,49 грн. втрат від інфляції, в сумі 546517,53 грн. процентів за користування товарним кредитом. В іншій частині позову суд відмовляє з огляду на необґрунтованість.

Розглянувши заяву відповідача про розстрочку виконання рішення по даній справі строком на 12 місяців, проаналізувавши матеріали та обставини справи, суд відмовляє в її задоволенні, виходячи з наступного.

Пунктом 2 частини 6 статті 238 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі необхідності у резолютивній частині рішення суду вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 239 Господарського процесуального кодексу України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Частинами 1, 3, 4 ст. 331 ГПК України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

При вирішенні питання про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення, суд виходить з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. Вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. При цьому, при прийнятті рішення про надання розстрочки та відстрочки суд має враховувати, що відстрочка або розстрочка виконання рішення допускається лише у виняткових випадках і залежно від обставин справи.

Винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання розстрочки виконання судового рішення, має бути підтверджена відповідними засобами доказування, а до заяви повинні бути додані докази щодо неможливості чи ускладнення виконання рішення.

Відповідач обґрунтовуючи свою заяву про надання розстрочки виконання рішення на 12 місяців, посилається на наступне. Відповідач є підприємством сільгоспвиробником, яке займається господарською діяльністю з розведення свиней та птиці і яке є одним з провідних підприємств в Україні із виробництва свинини. Прибуток відповідача залежить від вартості витрат на вирощування свиней та птиці, їх ветеринарного та санітарного догляду, тощо; від врожаїв зернових культур, кількості та якості кормів, від території ринків збуту м'яса свинини та птиці, цін на цю продукцію, тощо. Відповідач постійно несе витрати на ветеринарно-епідеміологічні, фіто-санітарні заходи, пов'язані із спалахами різних вірусів на території України та області, які у 2016-2017 р.р. різко зросли. Щодо ринку збуту відповідачем своєї продукції, то відповідач протягом тривалого часу поставляв продукцію контрагентам, які знаходились на території Автономної Республіки Крим, в результаті, у останніх перед відповідачем накопичилась значна сума заборгованості, яка з об'єктивних причин не погашається. Також проведення на території Донецької і Луганської областей антитерористичної операції позбавила відповідача значної частини ринку збуту, у зв'язку із чим істотно знизився об'єм реалізації виготовленої продукції. Відповідач має також значну непогашену кредиторську заборгованість. На цей час існує і значна кількість судових рішень, якими з відповідача стягнуто заборгованість. Тож, стягнення суми боргу у даній справі без розстрочки виконання рішення спричинить наростання фінансових проблем відповідача, які не виключено можуть закінчитись звільненням працівників відповідача та доведення до зупинення його діяльності.

Позивач проти задоволення заяви відповідача заперечив, вважає, що розстрочення виконання судового рішення у даній справі продовжить період відновлення порушеного права позивача та призведе до довготривалого невиконання рішення суду і порушення права на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права на доступ до суду.

Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Ноrnsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Іmmobiliare Saffi v. Italy), [GС], N 22774/93, п. 66. ЕСНR 1999-V).

При розгляді заяви про надання розстрочки виконання рішення у даній справі на 12 місяців, судом враховуються, можливі негативні наслідки для відповідача при виконанні рішення у встановлений строк, але суд також враховує такі ж наслідки і для позивача при затримці виконання рішення.

Слід зазначити, що саме лише посилання відповідача на наведені у заяві обставини не є підставою для надання розстрочки виконання рішення згідно зі ст. 331 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідачем не надано доказів відсутності грошових коштів на рахунках підприємства, доказів збитковості підприємства, доказів можливості виконання рішення за умови надання розстрочки тощо.

Згідно з ст. 74 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач, посилаючись на конкретні обставини не довів суду їх винятковість та не надав належних та допустимих доказів, на підтвердження наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Щодо усного клопотання відповідача та третьої особи про зменшення судом непомірно великих штрафних санкцій, які нараховані позивачем, слід зазначити наступне.

Відповідач та третя особа помилково визначають всі нараховані позивачем суми до стягнення (пеня, 20% річних, втрати від інфляції, проценти за користування товарним кредитом) - штрафними санкціями.

Поняття «штрафні санкції» наведено у ч. 1 ст. 230 ГК України, відповідно до якої, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Таким чином, з усіх сум, заявлених позивачем до стягнення, характер штрафних санкцій має лише пеня, в той час, як 20% річних, втрати від інфляції та проценти за користування товарним кредитом не є штрафними санкціями.

Крім того, ані відповідачем ані третьою особою заявлене в судовому засіданні клопотання жодним чином не обґрунтовано: у зв'язку з якими обставинами суд має зменшити штрафні санкції, на підставі якої правової норми та інш. Документів та доказів на підтвердження майнового стану відповідачем та третьою особою в матеріали справи не надано.

За таких обставин, клопотання відповідача та третьої особи про зменшення судом штрафних санкцій задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача та відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 238, 240, 241, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Агропромислова Компанія" (72319, м. Мелітополь Запорізької області, вул. Героїв України, буд. 175, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Фідленс" (79016, м. Львів, площа Князя Святослава, 5, ) суму 204071 (двісті чотири тисячі сімдесят одна) грн. 17 коп. пені, суму 135547 (сто тридцять п'ять тисяч п'ятсот сорок сім) грн. 68 коп. - 20% річних, суму 90295 (дев'яносто тисяч двісті дев'яносто п'ять) грн. 49 коп. втрат від інфляції, суму 546517 (п'ятсот сорок шість тисяч п'ятсот сімнадцять) грн. 53 коп. та суму 14646 (чотирнадцять тисяч шістсот сорок шість) грн. 47 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

У задоволенні заяви про розстрочку виконання судового рішення відмовити.

Відповідно ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256, пп. 17.5 п. 17 розділу XI Перехідних положень ГПК України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено згідно з вимогами ст. 238 ГПК України та підписано - « 21» вересня 2018 р.

Суддя М.В. Мірошниченко