судді Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б.
справа № 5023/4388/12
провадження № 12-102гс18
у справі за заявою Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості до Комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств» Лозівської міської ради Харківської області (далі - КП «Комбінат комунальних підприємств», боржник, банкрут) про визнання банкрутом.
Господарський суд Харківської області постановою від 11 жовтня 2012 року у справі № 5023/4388/12 визнав банкрутом КП «Комбінат комунальних підприємств»; ліквідатором призначив арбітражного керуючого Черкасова С.А., якого зобов'язав у строк до 11 квітня 2013 року виконати ліквідаційну процедуру та надати суду ліквідаційний звіт, ліквідаційний баланс та інші докази, що свідчать про виконання ліквідаційної процедури.
Господарський суд Харківської області ухвалою від 30 червня 2016 року задовольнив клопотання ліквідатора про перехід до загальної процедури ліквідації; припинив ліквідаційну процедуру КП «Комбінат комунальних підприємств», передбачену статтею 52 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон про банкрутство); ввів загальну процедуру ліквідації, передбачену статтями 22-34 Закону про банкрутство.
Ухвалою від 29 вересня 2016 року Господарський суд Харківської області затвердив реєстр вимог кредиторів КП «Комбінат комунальних підприємств» на суму 242 169,30 грн.
Заяву обґрунтовано тим, що на підставі рішення XXXII сесії IV скликання Лозівської міської ради Харківської області від 28 квітня 2005 року № 1045 було вилучено 94% всього майна КП «Комбінат комунальних підприємств», яке перебувало в оперативному управлінні та використовувалося для здійснення підприємством його статутної діяльності, а саме: будівлі, споруди, устаткування, транспортні засоби. Таким чином, на кінець 2005 року на балансі підприємства обліковувалися залишки основних засобів зі 100% зносом, що унеможливило подальше здійснення статутної діяльності. На думку заявника, це призвело до банкрутства КП «Комбінат комунальних підприємств» з вини його засновника - Лозівської міської ради Харківської області. Заяву також обґрунтовано статями 77, 78 Господарського кодексу України (далі - ГК).
Господарський суд Харківської області ухвалою від 13 липня 2017 року заяву ліквідатора (із урахуванням поданих доповнень та уточнень) задовольнив у повному обсязі. Стягнув з Лозівської міської ради Харківської області на користь КП «Комбінат комунальних підприємств» 242 169,30 грн, що складає різницю між сумою вимог кредиторів банкрута, яка затверджена господарським судом, і ліквідаційною масою, яка становить 0,00 грн.
Ухвалу мотивовано тим, що Лозівська міська рада Харківської області прийняла завідомо нераціональне рішення щодо вилучення активів КП «Комбінат комунальних підприємств», у результаті чого різко погіршилось фінансове становище підприємства та унеможливлено здійснювати статутну діяльність, що призвело до виникнення заборгованості. Місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що засновник боржника - Лозівська міська рада Харківської області відповідно до частини 5 статті 25 Закону про банкрутство (в редакції, чинній на момент визнання підприємства банкрутом), норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та частини сьомої статті 77 ГК несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями боржника, оскільки у підприємства відсутні грошові кошти для проведення розрахунків, а виявлене ліквідатором майно перебувало в оперативному управлінні та не може бути включене до складу ліквідаційної маси банкрута.
Харківський апеляційний господарський суд постановою від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу Лозівської міської ради Харківської області задовольнив: ухвалу Господарського суду Харківської області від 13 липня 2017 року скасував, відмовив у задоволенні заяви ліквідатора про стягнення з Лозівської міської ради Харківської області 242 169,30 грн.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що норми ГК безпосередньо не встановлюють положень про субсидіарну відповідальність територіальних громад за зобов'язаннями некомерційних комунальних підприємств; частина 7 статті 77 ГК про відповідальність держави (як власника) за зобов'язаннями казенного підприємства не поширюється на некомерційні підприємства, створені територіальними громадами; рішення XXXII сесії IV скликання Лозівської міської ради Харківської області від 28 квітня 2005 року № 1045, про неправомірність якого стверджує ліквідатор, не було оскаржене та скасоване в установленому законом порядку.
Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2017 року, в якій просив скасувати зазначену постанову, а ухвалу Господарського суду Харківської області від 13 липня 2017 року залишити в силі.
Скаржник зазначав, що до спірних правовідносин потрібно застосовувати положення статті 77 ГК. Крім того, на думку скаржника, під час розгляду справи ліквідатор надав належні та допустимі докази доведення міською радою комунального підприємства до банкрутства, що є підставою для застосування субсидіарної відповідальності згідно із частиною п'ятою статті 25 Закону про банкрутство (в редакції, чинній на момент визнання підприємства банкрутом).
3 квітня 2018 року Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою передав справу № 5023/4388/12 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п'ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), оскільки справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 4 вересня 2018 року касаційну скаргу задовольнила: постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2017 року скасувала, а ухвалу Господарського суду Харківської області від 13 липня 2017 року залишила без змін.
Ключовим мотивом Великої Палати Верховного Суду було те, що нормами ГК визначено регулювання діяльності комунальних некомерційних підприємств аналогічно до діяльності державних казенних підприємств, без наділення вказаних суб'єктів повною самостійною відповідальністю у відносинах з третіми особами.
На обґрунтування такої позиції зазначено, що відповідно до частин першої - четвертої статті 78 ГК комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності та закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою.
Згідно зі статутом КП «Комбінат комунальних підприємств» є комунальним підприємством, яке утворене Лозівською міською радою Харківської області. Підприємство входить до сфери управління Лозівської міської ради, яка є представником власника - територіальної громади м. Лозова і виконує його функції у межах, визначених ГК та іншими законодавчими актами України. Відповідно до пунктів 1.4, 1.5, 1.6 статуту підприємство було створене для здійснення некомерційної господарської діяльності, а його майно перебувало в комунальній власності та було закріплене за ним на праві оперативного управління. Отже, підприємство здійснювало свою виробничу діяльність, передбачену статутом, саме за рахунок цього майна.
Відповідно до статті 136 ГК правом оперативного управління в цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб'єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб'єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.
За змістом статті 26 Закону про банкрутство (в редакції, чинній на момент визнання комунального підприємства банкрутом) майно, що знаходиться в оперативному управлінні, не включається до ліквідаційної маси.
Отже, право оперативного управління є найбільш обмеженим правовим титулом, похідним від права власності, який обмежується не тільки законом та статутом, але й власником майна.
З огляду на викладене вище, судді Великої Палати Верховного Суду дійшли висновку, що здійснення господарської діяльності комунальним некомерційним підприємством без мети одержання прибутку, на основі матеріальної бази, яка не є його власністю та не включається до ліквідаційної маси в разі банкрутства такого підприємства, зумовлює для законодавця необхідність регулювання спірних відносин у такий спосіб, який би дозволив захистити інтереси можливих кредиторів суб'єкта некомерційної господарської діяльності. Таке регулювання здійснено через механізм, закріплений у положеннях статей 77, 78 ГК.
Відповідно до частини десятої статті 78 ГК особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом.
Частинами другою та третьою статті 76 ГК встановлено, що казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Реорганізація і ліквідація казенного підприємства проводяться відповідно до вимог цього Кодексу за рішенням органу, до компетенції якого належить створення даного підприємства. Майно казенного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління.
Відповідно до частини третьої статті 77 ГК орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, здійснює контроль за використанням та збереженням належного підприємству майна, і має право вилучити у казенного підприємства майно, яке не використовується або використовується не за призначенням, та розпорядитися ним у межах своїх повноважень.
Згідно з приписами частини сьомої статті 77 ГК казенне підприємство відповідає за своїми зобов'язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями казенного підприємства.
З огляду на зазначені норми права, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спірні відносини прямо врегульовано за допомогою відсильної норми частини десятої статті 78 ГК та частини сьомої статті 77 цього Кодексу.
При цьому умовою покладення субсидіарної відповідальності на орган місцевого самоврядування за змістом частини сьомої статті 77 ГК та частини десятої статті 78 цього Кодексу є недостатність коштів, які є у розпорядженні комунального підприємства, що в цій справі було встановлено попередніми судовими інстанціями.
Суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи встановили, що майно КП «Комбінат комунальних підприємств» знаходилося в оперативному управлінні цього підприємства, отже, відповідно до вимог статті 26 Закону про банкрутство (в редакції, чинній на момент визнання комунального підприємства банкрутом) у будь-якому випадку не могло бути включене до ліквідаційної маси та використане для погашення заборгованості перед кредиторами, яка виникла та існувала протягом тривалого періоду.
За таких обставин, судді Великої Палати Верховного Суду погодились із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для субсидіарної відповідальності Лозівської міської ради Харківської області за зобов'язаннями КП «Комбінат комунальних підприємств», а тому постанову апеляційного господарського суду скасували, а ухвалу суду першої інстанції - залишили в силі.
Відповідно до частини третьої статті 34 ГПК, суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Розглядаючи справу, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що Лозівська міська рада Харківської області як засновник КП «Комбінат комунальних підприємств» несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями даного підприємства, проте з таким висновком не погоджуюсь, зважаючи на таке.
Арбітражний керуючий Черкасов С.А. як особа, яка несе субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями КП «Комбінат комунальних підприємств», визначив Лозівську міську раду як засновника цього підприємства.
Як убачається зі статуту КП «Комбінат комунальних підприємств», це підприємство утворене Лозівською міською радою та входить до сфери її управління; є самостійним суб'єктом господарювання, створеним для некомерційної господарської діяльності; майно підприємства перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Лозова та закріплюється за ним на праві оперативного управління.
Згідно з рішенням від 28 квітня 2005 року № 1045 XXXII сесії IV скликання Лозівської міської ради Харківської області з оперативного управління КП «Комбінат комунальних підприємств» було вилучено частину майна, що належить на праві власності територіальній громаді м. Лозова та передано його на баланс управління житлово-комунального господарства та будівництва міської ради.
Вказане рішення, про неправомірність якого стверджує ліквідатор КП «Комбінат комунальних підприємств», не було оскаржено та скасовано в установленому законом порядку, отже, є чинним.
Вважаю, що суд апеляційної інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви арбітражного керуючого про стягнення коштів з Лозівської міської ради Харківської області з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 176 ЦК, держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.
Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону.
Судді Великої Палати Верховного Суду дійшли висновку, що така вказівка міститься в статтях 77 та 78 ГК.
Проте згідно з пунктом 7 статті 77 ГК казенне підприємство відповідає за своїми зобов'язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями казенного підприємства.
Зазначену норму застосували до комунального підприємства, оскільки відповідно до частини 10 статті 78 ГК особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом.
Зміст цієї норми свідчить про те, що до комунальних підприємств застосовуються положення законодавства, яке врегульовує діяльність комерційних або казенних підприємств при визначенні особливостей здійснення господарської діяльності.
Проте ця норма ГК прямо не встановлює повну субсидіарну відповідальність територіальної громади за зобов'язаннями створеного нею комунального підприємства, оскільки нею врегульовані питання особливостей здійснення господарської діяльності, а не питання підстав та меж відповідальності комунального підприємства.
Із урахуванням відсутності в ГК прямої норми, яка б передбачала повну субсидіарну відповідальність власника за зобов'язаннями комунального підприємства, такий випадок субсидіарної відповідальності можливий лише з підстав, встановлених іншими законами. Норми закону як підстава субсидіарної відповідальності мають бути нормами прямої дії і не можуть застосовуватися за аналогією закону чи аналогією права.
ГК не передбачає норм прямої дії щодо можливості поширення положень про субсидіарну відповідальність держави за зобов'язаннями казенних підприємств на комунальні підприємства.
Чинним законодавством прямо не передбачено субсидіарної відповідальності держави чи територіальних громад за зобов'язаннями комунальних підприємств. Така відповідальність передбачена лише щодо зобов'язань казенних підприємств.
При цьому положення ГК про казенні підприємства поширюються на унітарні комунальні підприємства лише в питаннях особливостей їх господарської діяльності (а не правового становища та порядку застосування відповідальності до засновників за боргами даних підприємств).
Крім того, згідно з частиною другою статті 74 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування» підстави, види і порядок відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Конституцією України, цим та іншими законами.
Таким чином, із урахуванням відсутності прямої норми, яка б передбачала повну субсидіарну відповідальність територіальної громади за зобов'язаннями створеної неї юридичної особи, заява арбітражного керуючого про стягнення боргу з Лозівської міської ради Харківської області не підлягала задоволенню.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду, перевіряючи справу з погляду дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, повинна була за наслідками розгляду касаційної скарги у задоволенні касаційної скарги відмовити та залишити в силі постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2017 року.
Суддя Великої Палати
Верховного Суду О. Б. Прокопенко