РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.09.2018Справа № 910/8897/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Ярмак О.М., при секретарі судового засідання Коноплянко Л.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного господарську справу

за позовом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області (08150, Київська область, Києво-Святошинський район, м.Боярка, вул.М.Грушевського 39, )

до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, м.Київ, вул.Госпітальна, 12-Г, )

про стягнення 438 108,14 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Пилипчук Г.С. за дов.

від відповідача: Щербаков В.О. за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" 438 108,14 недоотриманої орендної плати по договору оренди № 2А від 04.11.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 28.08.2018.

В судовому засіданні 28.08.2018 оголошено перерву до 18.09.2018.

До суду від відповідача 28.08.2018 надійшов відзив на позовну, в якому проти позову заперечує.

03.09.2018 позивачем подано клопотання про заміну відповідача, відповідно до змісту якого просив належним відповідачем вважати Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (01001, м.Київ, вул.Госпітальна, 12-Г, ), Клопотання прийнято судом до розгляду.

У судовому засіданні 18.09.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

В судовому засіданні 18.09.2018 оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст.240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням сесії Боярської міської ради №18/878 від 06 квітня 2012 року затверджено Положення про порядок передачі в оренду майна комунальної власності територіальної громади м. Боярка та затверджено Методику розрахунку орендної плати за комунальне майно.

Даним Порядком передбачено,що передача в оренду комунального майна здійснюється на конкурентних засадах у разі надходження двох і більше заяв відповідно до даного положення. У разі якщо подано лише одну заявку, конкурс на право оренди не проводиться і договір оренди із заявником укладається після прийняття рішення Боярською міською радою.

Рішенням сесії Боярської міської ради № 51/2363 від 30 жовтня 2014 року було затверджено перелік об'єктів комунальної власності м. Боярка, що підлягає передачі в оренду за результатами конкурсу. В цей перелік увійшло і приміщення за адресою м. Боярка, вул. Ворошилова, 26. Цим же рішенням доручено укласти договір оренди з відповідачем.

04.11.2014 між Боярською міською радою (дала - позивач, орендодавець та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - відповідач, орендар) було укладено договір оренди №2-А, відповідно до п.1.1 якого, орендодавець відповідно до рішення сесії Боярської міської ради 51/2363 від 30.10.214 передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме майно комунальної власності міста Боярка, розміщене ща адресою: м. Боярка, вул. Ворошилова, 26, загальною площею 102,9 кв. м., що знаходиться на балансі КП «Боярське головне виробниче управляння житлово-комунального господарства», вартість якого визначена згідно з актом оцінки і становить за СОД/16462/14 від 30.09.2014 262 318,00 грн. Майно передається в оренду з метою виконання державно-соціальних завдань.

Пунктом 3.1. договору, орендна плата була визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати майна комунальної власності територіальної громади м. Боярка, затвердженої рішенням міської ради №18/ 878 від 06 квітня 2012 року і була встановлена за перший місяць оренди 1092,99 грн.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (п.3.2. договору).

Згідно розрахунку орендної плати за базовий місяць нерухомого майна територіальної громади м.Боярка встановлено, що орендна ставка складає 5 %.

Відповідно до п. 10.1. договору, цей договір було укладено строком на два роки одинадцять місяців з 01.11.2014 року по 01.10.2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору №2а від 04.11.2014 сторони підписали акт приймання-передчі об'єкта оренди, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв наступне майно: нежитлове приміщення загальною площею 102,9, що знаходиться за адресою: Київська обл., Боярка, вул. Ворошилова, 26.

26.05.2017 за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності позивача на І квартал 2017 Південним офісом Держаудитслужби Державної аудиторської служби України складений акт №07-30/460, в якому вказано, що позивачем безпідставно визначено розмір орендної ставки у занижених розмірах за договором № 2а від 04.11.2014, внаслідок чого загальним фондом міського бюджету протягом періоду з 01.01.2013 по 31.01.2017 недоотримано доходів. Також проведено контрольні обміри орендованого нежитлового приміщення та встановлено, що фактична площа більша ніж передбачено умовами договору.

Таким чином, у акті було встановлено, що внаслідок невірно врахованої орендної ставки при розрахунку орендної плати та невірно визначеної площі орендованого приміщення, за період з 01.01.2013 по 31.01.2017 року орендодавцем недоотримано коштів у загальній сумі 438108,14 грн. за договором №2а від 04.11.2014.

Виконавчим комітетом Боярської міської ради надіслано лист №26-07-14-14/5713 від 08.06.2017 на адресу відповідача, у якому просив сплатити на користь позивача недоотриману орендну плату за договором у розмірі 438 108,14 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що внаслідок невиконання відповідачем вимог щодо оплати недотриманих коштів, встановлених у Акті №07-30/460 від 26.05.2017, позивач зазнав збитків у загальному розмірі 438 108,14 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За умовами ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором оренди.

Частиною 1 статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частина 1, 2 ст.19 Закону України "Про орендну державного та комунального майна" передбачено, що орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності.

Судом встановлено, що позивач звертаючись з позовом до суду просять стягнути суму збитків у розмірі 438108,14 грн., яка виявилась у недоотриманій від відповідача орендній платі внаслідок порушення цільового використання орендованого приміщення, що передбачає застосування більшого відсотку орендної ставки ніж було передбачено договором.

Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частинами першою і другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ст. 224 ГПК України).

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Проте, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов'язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Суд зазначає, що саме на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Частиною 1 ст.10 Закону України "Про орендну державного та комунального майна" встановлено, що істотними умовами договору оренди є, зокрема, орендна плата з урахуванням її індексації.

Відповідно до ч.2 ст.284 ГК України умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря.

Таким чином, сторонами при укладенні договору оренди, а саме п. 3.1. договору, було узгоджено розмір орендної плати з визначенням її розміру у сумах на місяць та з встановленням порядку подальшого обчислення її розміру за наступні періоди шляхом корегування на індекс інфляції, а також строки її внесення (сплати).

Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 632 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

В силу приписів ч.1 ст.188 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 651 Цивільного кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Зі змісту п. 3.4 договору вбачається, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї з сторін у разі зміни Методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Умовами укладеного договору не передбачено односторонньої зміни розміру орендної плати орендодавцем.

В матеріалах справи відсутні докази внесення сторонами змін до договору в частині розміру орендної плати, а також докази звернення позивачів до суду щодо внесення змін до договору в цій частині.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що внаслідок відсутності належного оформлення внесених до договору змін щодо розміру орендної плати, у відповідача не виникло зобов'язання по сплаті коштів в іншому розмірі, ніж встановлено умовами договору.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність в діях відповідача протиправної поведінки, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання щодо сплати орендної плати.

При цьому, суд звертає увагу, що за умови існування між сторонами договірних відносин, посилання на висновки перевірки органів Держаудитслужби не можуть бути прийняті до уваги, оскільки виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Інші твердження позивача не приймаються судом до уваги та спростовуються наявними матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, оцінивши всі надані докази, документи та пояснення в їх сукупності, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог, судові витрати відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236-241, 240, 250-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені розділом IV ГПК України.

Повне рішення складено 20.09.2018

Суддя О.М. Ярмак