КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2018 р. Справа№ 910/21376/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання - Добрицька В.С.

учасники справи:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Малярчук Т.В.

від третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2018

у справі № 910/21376/17 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк",

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Адамант Ойл"

про розірвання договору поруки

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про розірвання договору поруки №4А15106И/П від 25.10.2016.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 у справі №910/21376/17 в позові відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 у справі №910/21376/17. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 у справі №910/21376/17. Розірвати Договір поруки №4А15106И/П від 25.10.2016 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" та Публічним акціонерним комерційний банк "ПРИВАТБАНК". Судові витрати по справі стягнути з відповідача на користь позивача.

Апеляційну скаргу мотивовано неповним з'ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Також апелянтом зазначено, що позивач належним чином виконав зобов'язання боржника - ТОВ "Адамант Ойл" перед Публічним акціонерним комерційний банк "ПРИВАТБАНК" за кредитним договором від 16.12.2015 №4А15106И, тоді як відповідач порушив свої зобов'язання за договором поруки №4А15106И/П від 25.10.2016, зокрема п. 10 вказаного договору. Внаслідок невиконання відповідачем п. 10 договору поруки, позивач був позбавлений права поручителя, який виконав кредитні зобов'язання боржника на отримання від останнього відповідних коштів. ТОВ "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС", не отримавши необхідні документи для стягнення грошових коштів з боржника, не маючи можливості виконувати правочини, які забезпечували виконання зобов'язань з боку підприємства-боржника, втратило зацікавленість в подальшому виконанні договору поруки та зазнало значних збитків у зв'язку із тим, що для реалізації договору поруки було вимушено залучити кредитні кошти та сплачувати проценти за кредитом, а також залучити додатково забезпечення кредиту.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.07.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 у справі №910/21376/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Андрієнко В.В., судді Власов Ю.Л., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №910/21376/17, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" призначено на 24.07.2018.

19.07.2018 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просив суд залишити рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2018 у розгляді справи №910/21376/17 оголошено перерву до 06.09.2018.

В судове засідання, яке відбулось 06.09.2018 з'явився представник відповідача. Представники позивача (апелянта) та третьої особи не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи належне повідомлення позивача (апелянта) та третю особу про час та місце судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та за відсутності представників позивача (апелянта) та третьої особи.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Частиною 7 вказаної статті передбачено, що закінчивши з'ясування обставин і перевірку їх доказами, суд апеляційної інстанції надає учасникам справи можливість виступити у судових дебатах у такій самій послідовності, в якій вони давали пояснення.

В судовому засіданні 06.09.2018 представник відповідача надав пояснення, в яких заперечував щодо доводів наведених в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, надавши учаснику справи можливість виступити у судових дебатах, встановила наступне.

25.10.2016 між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пром Гарант Плюс" (поручитель) укладено договір поруки №4А15106И (далі - договір поруки), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Адамант Ойл" (боржником) своїх зобов'язань за кредитним договором від 16.12.2015 №4А15106И (далі - Кредитний договір), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

Згідно з п. 4. договору поруки у випадку невиконання боржником зобов'язань за Кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до Кредитного договору.

Відповідно до п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за Кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Пунктом 10 договору поруки визначено, що кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за Кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за Кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поруки №4А15106И/П від 25.10.2016 щодо передачі позивачу документів, які підтверджують обов'язки боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Адамант Ойл", за кредитним договором від 16.12.2015 №4А15106И, що на думку позивача, є істотним порушенням договору поруки №4А15106И/П від 25.10.2016, та є підставою для розірвання договору.

Відповідач в свою чергу зазначив, що позивачем не доведено порушення його права, не надано доказів виконання обов'язку за договором поруки у повному обсязі та доказів звернення з вимогою про надання документів, які підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно із ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпеченого порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Таким чином, сутність поруки як одного із видів забезпечення зобов'язання полягає в тому, що кредитор в особі поручителя отримує додаткового боржника, до якого може пред'явити вимогу у обсязі всіх невиконаних боржником зобов'язань.

Оскільки порука є договірним зобов'язанням, стосовно якого передбачено обов'язкове дотримання письмової форми (ч. 1 ст. 547 ЦК України), моментом укладення такого договору є досягнення згоди з усіх істотних умов, внаслідок якого у сторін виникають взаємні права та обов'язки.

Виконання поручителем свого обов'язку перед кредитором за боржника наділяє його правами вимоги до останнього. Дане право є майновим правом, яке може бути захищено способами, визначеними ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України. Для підтвердження цього права закон покладає на кредитора обов'язок вручення поручителю документів, які підтверджують обов'язок боржника (ч. 1 ст. 556 ЦК України).

Виходячи із загального правила незмінності договору, частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України передбачена можливість зміни або розірвання договору лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору.

Отже, не будь-яке порушення договору є підставою для його розірвання за рішенням суду, а тільки таке, яке свідчить про неможливість досягнення стороною цілі договору. З огляду на це, підлягають встановленню правова природа договору поруки та мета (матеріально-правовий результат), яку сторони переслідують при його укладенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

З огляду на вищезазначене, обставини на які посилається позивач, не є істотними у розумінні статті 652 Цивільного кодексу України.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13.

Отже, чинним законодавством визначено, що підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути доведений належними та допустимими доказами факт невиконання стороною зобов'язань за договором.

Як зазначено судом вище, сутність поруки як одного із видів забезпечення зобов'язання полягає в тому, що кредитор в особі поручителя отримує додаткового боржника, до якого може пред'явити вимогу у обсязі всіх невиконаних боржником зобов'язань. Виконання поручителем свого обов'язку перед кредитором за боржника наділяє його правами вимоги до останнього. За приписами п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України, це є однією з підстав заміни кредитора у зобов'язанні.

Таким чином, виконання поручителем свого обов'язку перед кредитором за боржника є тим юридичним фактом, з яким закон пов'язує виникнення цивільних прав та обов'язків між поручителем, як новим кредитором, та боржником (ст. 11 ЦК України). Виникнення вказаних цивільних прав та обов'язків не обумовлено настанням такої обставини, як вручення поручителю документів, а тому відсутні правові підстави вважати, що невиконання кредитором обов'язку передати документи є істотним порушенням договору, внаслідок якого сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно із ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що правові підстави, з якими закон пов'язує можливість розірвання договору за рішенням суду відсутні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про розірвання договору поруки №4А15106И/П від 25.10.2016.

Сукупність вищезазначеного дає підстави дійти висновку про дотримання місцевим господарським судом вимог ст.ст. 86, 236 ГПК України щодо всебічного, повного та об'єктивного з'ясування обставин справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, розгляду всіх обставин справи, підтверджених наявними у справі доказами, які мали бути досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи в їх сукупності, керуючись законом та нормами матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про розірвання договору поруки №4А15106И/П від 25.10.2016, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк".

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 у справі №910/21376/17, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 у справі №910/21376/17 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Згідно вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМ ГАРАНТ ПЛЮС" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2018 у справі №910/21376/17 залишити без змін.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/21376/17.

Повний текст постанови складено та підписано 13.09.2018.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді Ю.Л. Власов

С.І. Буравльов