КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2018 р. Справа№ 910/4572/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Ткаченка Б.О.

Дідиченко М.А.

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2018

у справі №910/4572/18 (головуючий суддя Гулевець О.В.)

за позовом Дочірнього підприємства "ЕНЕРГОРЕМОНТ" Приватного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГОРЕМОНТ"

до Публічного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГО"

про стягнення 79085,99 грн.

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "ЕНЕРГОРЕМОНТ" Приватного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГОРЕМОНТ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГО" (далі - відповідач) про стягнення 79085,99 грн., з яких: 62918,42 грн. - інфляційне нарахування від простроченої суми, 16167,57 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані простроченням відповідачем грошового зобов'язання за договором №69/23-15 на закупівлю робіт від 18.03.2015 щодо своєчасної оплати за виконані роботи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.06.2018 у справі №910/4572/18 позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГО" на користь Дочірнього підприємства "ЕНЕРГОРЕМОНТ" Приватного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГОРЕМОНТ" інфляційні втрати у сумі 27484,68 грн., 3% річних у сумі 9425,29 грн. та судовий збір у розмірі 822,34 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство "КИЇВЕНЕРГО" 04.07.2018 (згідно відтиску календарного штемпеля на конверті) подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки заборгованості за договором не існувало вже понад двох років, відсутні докази направлення вимоги щодо сплати річних і інфляції, суд безпідставно погодився з доводами позивача про те, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних є самостійними, оскільки, за доводами скаржника, вказані суми підлягають відшкодуванню виключно разом із сумою боргу. Крім цього, позивачем пропущено строк позовної давності за липень та серпень 2015 року, також позивачем не надано первинних документів щодо розрахунків.

Також скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке мотивоване тим, що повний текст оскаржуваного рішення отриманий скаржником 20.06.2018.

18.07.2018 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Київського апеляційного господарського суду та згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Дідиченко М.А., Ткаченка Б.О.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно з ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення 79085,99 грн., що значно менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вказана справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.07.2018 поновлено строк апеляційного оскарження, відкрито апеляційне провадження. Встановлено сторонам строк для подання відзивів на апеляційні скарги - до 09.08.2018. Роз'яснено сторонам, що апеляційна скарга буде розглянута в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

06.08.2018 позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що фактична сплата відповідачем боргу не позбавляє позивача права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України; чинним законодавством не передбачено необхідності звернення з вимогою про сплату інфляційних та річних: позивачем надані первинні документи (банківські виписки) які підтверджують здійснення розрахунків; позовна давність не пропущена, оскільки нарахування здійснювалось з 26.09.2015 по момент фактичної сплати, а позов подано 13.04.2018, тобто в межах строк позовної давності.

Частиною 2 ст. 270 ГПК України встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Статтями 269, 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду встановила наступне.

18.03.2015 між відповідачем - Публічним акціонерним товариством "КИЇВЕНЕРГО", як замовником, та позивачем - Дочірнім підприємством "ЕНЕРГОРЕМОНТ" Приватного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГОРЕМОНТ", як підрядником, був укладений договір №69/23-15 на закупівлю робіт (далі - договір), відповідно до умов якого підрядник зобов'язався за завданням замовника виконати на свій ризик та своїми силами роботи, зазначені в п. 1.2. договору, а замовник - прийняти і оплатити виконані роботи. Найменування робіт: Капітальний ремонт котла ЦКТІ-75-39 ст.№7 СТ-1 (далі - об'єкт) СВП "КИЇВСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ" ПАТ "КИЇВЕНЕРГО". Кількісні характеристики робіт, які виконуються за цим договором, визначаються згідно з кресленнями та специфікаціями, технічним завданням і розрахунком договірної ціни та кошторисної документації до неї (додаток 1 до договору). Обсяги закупівлі робіт можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків (п. 1.1.).

Пунктом 4.1. договору передбачено, що розрахунки проводяться шляхом попередньої оплати, яка здійснюється впродовж 10 календарних днів після підписання договору у розмірі 304 638,46 грн., тому числі ПДВ 20% - 50 773,08 грн. Підрядник протягом 30 календарних днів з дня надходження коштів у якості попередньої оплати підтверджує їх використання згідно з Актом приймання виконаних будівельних робіт за формою № КБ-2в, або проміжним актом-звітом про використання коштів за призначенням.

Відповідно до п. 4.2. договору, розрахунки за виконані роботи проводяться впродовж 60 календарних днів після підписання Акта КБ-2в та Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за формою № КБ-3 за мінусом попередньої оплати.

На виконання умов договору позивач виконав роботи на загальну суму 2296617,18 грн., що підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт № 1 від 24.04.2015 за квітень 2015 року на суму 15 460,84 грн., №2 від 24.04.2015 за квітень 2015 року на суму 106 785,92 грн., № 3 від 22.05.2015 за травень 2015 року на суму 49 902,77 грн., № 4 від 22.05.2015 за травень 2015 року на суму 91 350,72 грн., № 5 від 27.07.2015 за липень 2015 року на суму 380084,15 грн., №6 від 27.08.2015 за серпень 2015 року на суму 705250,13 грн., №7 від 25.09.2015 за вересень 2015 року на суму 74677,13 грн., №8 від 25.09.2015 за вересень 2015 року на суму 873105,52 грн.

Відповідач оплатив вартість виконаних робіт у повному обсязі, здійснивши оплати 15.04.2015, 19.10.2015, 06.11.2015, 30.11.2015, 30.12.2015 та 04.02.2016, що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача та карткою рахунку з операцій по договору за період з 01.04.2015 по 28.02.2016.

Вказані банківській виписки є належними та допустимими доказами, які підтверджують здійснення розрахунків, що спростовує доводи відповідача про відсутність первинних документів щодо проведення розрахунків.

Проте, як стверджує позивач, відповідачем було порушено строки оплати за виконані роботи відповідно до договору на закупівлю робіт №69/23-15 від 18.03.2015, у зв'язку із чим позивачем нараховані інфляційні втрати у розмірі 62918,42 грн. та 3% річних у розмірі 16167,57 грн.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції відповідач посилався на те, що позивачем не було враховано здійсненої відповідачем попередньої оплати та у зв'язку із тим, що сума бору сплачена у лютому 2016 року позивач втратив право звертатись до суду з вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, також послався на пропуск позовної давності.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи наявні у справі докази, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позивач має право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних, однак у розрахунках ним були допущені помилки, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у сумі 27484,68 грн. та 3% річних у сумі 9425,29 грн.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Права та обов'язки сторін у даній справі виникли на підставі договору №69/23-15 на закупівлю робіт, який за правовою природою є господарським договором підряду.

Частиною 1 статті 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України).

Умовами п. 4.1., п. 4.2. договору сторони погодили, що розрахунки проводяться шляхом попередньої оплати, яка здійснюється впродовж 10 календарних днів після підписання договору у розмірі 304 638,46 грн., та в подальшому розрахунки за виконані роботи проводяться впродовж 60 календарних днів після підписання Акта КБ-2в та Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за формою № КБ-3 за мінусом попередньої оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач мав здійснити оплату по актам № 1, №2 від 24.04.2015 за квітень 2015 року до 23.06.2015, по актам № 3, №4 від 22.05.2015 за травень 2015 року до 21.07.2015, по акту № 5 від 27.07.2015 за липень 2015 року до 25.09.2015, по акту №6 від 27.08.2015 за серпень 2015 року до 26.10.2015, по актам №7, №8 від 25.09.2015 за вересень 2015 року до 24.11.2015.

Як підтверджено наявними в матеріалах справи банківськими виписками по рахунку позивача та карткою рахунку з операцій по договору за період з 01.04.2015 по 28.02.2016 відповідач здійснив оплату вартості виконаних позивачем робіт 15.04.2015 (попередня оплата у сумі 304638,46 грн.), 19.10.2015 на суму 338945,94 грн., 06.11.2015 на суму 75000,00 грн., 30.11.2015 на суму 50000,00 грн., 30.12.2015 на суму 80250,13 грн., на суму 125000,00 грн., на суму 375000,00 грн. та 04.02.2015 на суму 947782,65 грн.

Доводи відповідача щодо відсутності розрахунку, первинних документів та неврахування позивачем попередньої оплати, обґрунтовано визнані судом першої інстанції безпідставними, оскільки, в матеріалах позовної заяви наявні розрахунки заявлених вимог та первинні документи, що підтверджують виконання робіт та здійснення оплат. При цьому, як вбачається з розрахунку позовних вимог, попередня оплата у сумі 304638,46 грн. врахована позивачем в оплату за актами приймання виконаних будівельних робіт № 1 від 24.04.2015 за квітень 2015 року на суму 15 460,84 грн., №2 від 24.04.2015 за квітень 2015 року на суму 106 785,92 грн., № 3 від 22.05.2015 за травень 2015 року на суму 49 902,77 грн., № 4 від 22.05.2015 за травень 2015 року на суму 91 350,72 грн. та частково за актом приймання виконаних робіт № 5 від 27.07.2018 за липень 2015 року на суму 41 138,21 грн.

Предметом розгляду даної справи є матеріально-правова вимога про застосування наслідків прострочення виконання грошових зобов'язань.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, відповідачем допущено прострочення оплати за виконані роботи відповідно до договору на закупівлю робіт № 69/23-15 від 18.03.2015 за актами за липень 2015 року (частково на суму 338945,94 грн.), серпень 2015 року та вересень 2015 року.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У зв'язку із простроченням оплати за виконані за актами за липень 2015 року (частково на суму 338945,94 грн.), серпень 2015 року та вересень 2015 року, позивачем нараховані інфляційні втрати у розмірі 62918,42 грн. та 3% річних у розмірі 16167,57 грн.

Нарахування інфляційних втрат та 3% річних здійснено за періоди з 26.09.2015 по 18.10.2015, з 27.10.2015 по 05.11.2015, з 27.10.2015 по 29.11.2015, з 27.10.2015 по 29.12.2015, з 25.11.2015 по 03.02.2016.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010).

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду про те, що сплата інфляційних нарахувань та трьох процентів річних може бути лише як невід'ємна частина вимоги про сплату основного боргу є необґрунтованим, оскільки статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові N 3-73гс11 від 12.09.2011).

Аналогічні висновки також наведені у Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Зазначеним спростовуються доводи скаржника про те, що 3% річних та інфляційні підлягають стягненню виключно разом з основним боргом.

Оскільки зобов'язання з оплати за виконані позивачем роботи, відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України, залишалося невиконаним належним чином до 04.02.2016, то є вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивач має право здійснювати нарахування інфляційних втрат та 3 % річних саме до цієї дати, тобто до 03.02.2016.

При цьому, чинним законодавством не передбачено необхідності звернення позивача з вимогою до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України, у зв'язку із чим, відповіді заперечення відповідача є необґрунтованими.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Інфляційні втрати та 3% річних мають триваючий характер та нараховуються за весь час користування коштами і знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а тому сплив строку позовної давності на зазначені вимоги спливає пропорційно за кожний період нарахування окремо.

Позивачем вірно встановлено початок прострочення виконання грошового зобов'язання та нарахуванням інфляційних втрат та 3% річних здійснене за періоди з 26.09.2015 по 18.10.2015, з 27.10.2015 по 05.11.2015, з 27.10.2015 по 29.11.2015, з 27.10.2015 по 29.12.2015, з 25.11.2015 по 03.02.2016, а тому доводи відповідача щодо пропуску позовної давності є необґрунтованими.

Як вбачається з доданого до позовної заяви розрахунку, позивач здійснював нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 26.09.2015 по 18.10.2015 на суму боргу 338945,94 грн., з 27.10.2015 по 05.11.2015 на суму боргу 705250,13 грн., з 27.10.2015 по 29.11.2015 на суму боргу 630250,13 грн., з 27.10.2015 по 29.12.2015, з 27.10.2015 по 29.12.2015 на суму 580250,13 грн., з 27.10.2015 по 29.12.2015 на суму 500000,00 грн., з 27.10.2015 по 29.12.2015 на суму 375000,00 грн., з 25.11.2015 по 03.02.2016 на суму 74677,13 грн., з 25.11.2015 по 03.02.2016 на суму 873105,52 грн.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем допущені помилки при нарахуванні 3% річних та інфляційних втрат на заборгованість по акту за серпень 2015 року, а саме: у періодах з 27.10.2015 по 29.11.2015, з 27.10.2015 по 29.12.2015, оскільки нарахування здійснене без зменшення суми заборгованості на здійснені відповідачем оплати та без урахування дати з якої має відсуватись зменшення боргу.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача становить 27484,68 грн., а сума 3% річних становить 9425,29 грн., у зв'язку із чим вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2018 у справі № 910/4572/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "КИЇВЕНЕРГО" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2018 у справі № 910/4572/18 - без змін

2. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4572/18.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.09.2018.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Б.О. Ткаченко

М.А. Дідиченко