ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13.06.2018                      Справа № 905/486/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Ніколаєвої Л.В.,

при секретарі судового засідання Паніній Я.М.,

розглянувши справу № 905/486/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Метінвест – Ресурс»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Мединський і К»

про визнання недійсним третейського застереження в договорі,

за участю представників:

від позивача: не з’явився

від відповідача: не з’явився

Суть спору: ТОВ «Метінвест – Ресурс» звернулось до господарського суду Донецької області з позовом, в якому просить суд визнати недійсним третейське застереження, яке викладене в п.11.2 договору №339/15 на транспортне обслуговування, укладеного 14.12.2015р. між ТОВ «Метінвест – Ресурс» та ТОВ «Мединський і К».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що встановлення в договорі третейського застереження, яким в беззаперечній формі передбачено порядок вирішення спорів лише відповідним третейським судом, є порушенням ст.ст.55, 64 Конституції України та ст.5 ЗУ «Про третейські суди», якими закріплено право (можливість) сторін, а не обов'язок передачі спору на вирішення третейського суду.

У відзиві на позовну заяву за вх. № 9415/18 від 08.05.2018р. відповідач просить суд позовну заяву залишити без задоволення з посиланням на те, що договір №15001757 від 28.10.2015р. підписаний сторонами без заперечень, з повним обсягом юридичної дієздатності, угода про можливість вирішення певної категорії спорів в третейському суді відповідає вільному волевиявленню сторін та не суперечить вимогам закону.

У відповіді на відзив за вх. № 16329/18 від 21.05.2018р. позивач просить суд задовольнити позовну заяву з аналогічних підстав, що викладені у позовній заяві.

Протокольною ухвалою від 13.06.2018р. господарським судом відхилено клопотання позивача за вх. № 04-27/1567 від 12.06.2018р. про визнання причини неявки представника позивача у судове засідання поважною та про відкладення судового засідання на іншу дату з огляду на те, що правова позиція позивача по справі викладена позивачем у поданих до суду заявах по суті справи (позовна заява, відповідь на відзив), а явка учасників справи у судове засідання не визнавалась обов’язковою. До того ж, 18.06.2018р. закінчується встановлений законом строк розгляду справи по суті, що унеможливлює відкладення розгляду справи на іншу дату та належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, із врахуванням нормативних строків пересилання поштових відправлень, встановлених вимогами п.1 Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України 28.11.2013р. №958 та зареєстрованих в Мінюсті України 28.01.2014р. за №173/24950.

Відповідач у судове засідання 13.06.2018р. не з'явився. При цьому, про дату, час та місце судового засідання відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи наведене, а також приписи ч. 1 ст. 202 ГПК України господарський суд визнав за можливе вирішити справу за відсутністю представників сторін у судовому засіданні.

На підставі ст. 240 ГПК України у судовому засіданні 13.06.2018р. складено та підписано вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, господарським судом встановлено:

14.12.2015р. між ТОВ «Метінвест – Ресурс» (замовник, позивач) та ТОВ «Мединський і К» укладено договір на транспортне обслуговування № 339/15, в порядку та на умовах якого виконавець зобов’язується власними або залученими силами надавати замовнику послуги з перевезення вантажів на території України автомобільним транспортом згідно з заявками замовника (за формою, вказаною у Додатку № 1), а замовник зобов’язується прийняти та оплатити на умовах даного договору надані послуги. (п. 1.1. договору).

У п. 11.2 договору узгоджено, що якщо спори та розбіжності, які виникли у зв’язку з даними договором або відносно його укладення, зміни, порушення, розірвання, недійсності, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється згідно з матеріальним правом України наступним чином:

- спори, майнові вимоги за якими перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з врахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобов’язань, вирішуються у господарських судах України (відповідно чинного законодавства України);

- спори, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з врахуванням обмінного курсу НБУ на дату виникнення вимог) за основною сумою зобов’язань, вирішуються Постійно діючим регіональним третейським судом України при Асоціації «Регіональна правова група» (відповідно з регламентом вказаного суду), рішення якого є заключним та обов’язковим для сторін та підлягає виконанню сторонами в строки, вказані в рішенні суду.

Закінчення строку дії договору не призводить до припинення викладеного у даному договорі узгодження сторін про порядок вирішення спорів.

Офіційний сайт Постійно діючим регіональним третейським судом України при Асоціації «Регіональна правова група» - www.rggua.com.

Цей договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2016 року. (п. 12.1 договору).

Підставою позовних вимог є невідповідність умов п. 11.2 договору в частині вирішення спорів у третейському суді ст. ст. 55, 64 Конституції України, ст. 5 ЗУ «Про третейські суди», оскільки такі умови обмежують право на судовий захист.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних мотивів:

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов’язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов’язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). У ч. 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Як вище встановлено судом, між сторонами у справі укладений договір на транспортне обслуговування № 339/15 від 14.12.2015р., відповідач зобов’язується власними або залученими силами надавати позивачу послуги з перевезення вантажів на території України автомобільним транспортом згідно з заявками позивача (за формою, вказаною у Додатку № 1), а позивач зобов’язується прийняти та оплатити на умовах даного договору надані послуги. При цьому, у п. 7.2 договору встановлено третейське застереження щодо вирішення спорів, майнові вимоги за якими не перевищують еквівалент 10 000 доларів США (з врахуванням обмінного кусу НБУ на дату виникнення вимоги) за основною сумою зобов’язань у Постійно діючому регіональному третейському суді України при Асоціації «Регіональна правова група» (відповідно з регламентом вказаного суду).

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) (окремих частин договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) (окремих частин договорів) недійсними і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (окрема частина договору).

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У ст. 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом.

У ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судоустрій і статус судів» передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Найвищим судом у системі судоустрою є Верховний Суд. Систему судоустрою складають: місцеві суди; апеляційні суди; Верховний Суд. Для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону в системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди. (ст. 17 ЗУ «Про судоустрій і статус судів»).

Відповідно до ст. ст. 2, 3 ЗУ «Про третейські суди» третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. Третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ч.ч. 1, 4-7 ст. 12 ЗУ «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

У п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі про завдання третейського суду від 10.01.2008р. № 1-рп/2008 зазначено, що третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону України «Про третейські суди», є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч. 5 ст. 55 Конституції України.

З наведеного вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Водночас, гарантуючи судовий захист з боку держави, норми Конституції України визнають право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів реалізації вказаного права є звернення до третейського суду (абз. 1 п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24.02.2004р. №3-рп/2004).

Таким чином, сторони мають право укласти третейську угоду (передбачити третейське застереження у договорі) щодо розгляду певних спорів третейським судом, але передання спору на розгляд цього суду є виключно їх правовою можливістю, а не обов’язком. Третейська угода (третейське застереження у договорі) жодним чином не обмежує конституційне право сторін на судовий захист та не позбавляє права на звернення до місцевого суду у загальному порядку у разі виникнення спору між сторонами.

Виходячи з наведеного, а також з того, що погоджене сторонами на стадії укладення договору третейське застереження (п. 11.2 договору) відповідає вимогам ст. 12 ЗУ «Про третейські суди» щодо форми та змісту, господарський суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання третейського застереження недійсним, а отже і про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі ст.129 ГПК України судові витрати щодо сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,-

ВИРІШИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Метінвест – Ресурс» у задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 25 червня 2018р.

Суддя Л.В. Ніколаєва