ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року м. ОдесаСправа № 916/3261/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого Ярош А.І..
суддів: Принцевської Н.М., Діброви Г.І.,
секретар судового засідання Іванов І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси
на рішення Господарського суду Одеської області від 02 травня 2018 року (проголошено о 10-33, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, повний текст 11.05.18)
по справі № 916/3261/17 (суддя Цісельський О.В.)
за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси
до Одеської міської ради
за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача
1) Міністерства оборони України,
2) Споживчого кооперативу "АВТОСТОЯНКА "ЗІРОЧКА",
за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача
1) Департаменту комунальної власності Одеської міської ради,
2) комунального підприємства "ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС"
про визнання незаконним та скасування рішення,

за участю представників учасників справи:
Від позивача - Єремєєва К.С., довіреність № 3022, дата видачі : 30.07.18;
Від відповідача - Чернова Г.А., довіреність № 43/вих-мр, дата видачі : 20.02.18; Одеська міська рада;
Від Міністерства оборони України - Єрмаков А.В., довіреність № 220/410/А, дата видачі : 26.06.18;
Від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - Коваль І.В., довіреність № 01-36/24, дата видачі : 12.07.18;
Від СК "Автостоянка "Зірочка" - не з`явився,
Від КП "ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС" не з`явився,

ВСТАНОВИВ:
Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Одеської міської ради про визнання незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 27.08.2014р. №5286-VI Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, в частині включення (у Додатку 2 п.37 спеціально відведені стоянки) до цього переліку земельної ділянки, площею 725 кв.м. (на 58 місць для паркування) за адресою: м. Одеса, вул. Ріхтера (Щорса), 127/1.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 29.05.1951р. рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 27 «Про відновлення прав землекористування, а також прав на будівлі, відведені у довоєнний та повоєнний період для потреб Одеського військового округу» було відновлено право землекористування Одеського військового округу на земельні ділянки, відведені для потреб Одеського військового округу у довоєнний період (зокрема на землі військового містечка №56, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Овідіопольська дорога, 8 (раніше Тираспольський тракт).
Земельна ділянка військового містечка № 56, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 127/1, перебуває на обліку Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса, відноситься до земель оборони, знаходиться в управлінні та користуванні МО України, власником якої є держава в особі Кабінету Міністрів України.
Примітка: військове містечко № 56, як вбачається з генплану, розташовано на розі вулиць Ріхтера і Овідіопольської дороги. Юридична адреса: м. Одеса, вул. Овідіопольська дорога, 8, співпадає з розташуванням КПП військового містечка, де дислокується військова частина А 2171.
Рішенням Одеської міської ради від 27.08.14р. № 5286-УІ «Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси» (у Додатку 2 - спеціально відведені стоянки - п. 37 по Малиновському району м. Одеси) земельну ділянку площею 725 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Ріхтера (Щорса), 127/1, включено до Переліку (на 58 місць для паркування).
Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеса вважає, що в цій частині рішення Одеської міської ради від 27.08.14р. № 5286-УІ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки зазначена земельна ділянка не могла бути передана до земель комунальної власності в силу її приналежності за цільовим призначенням до земель оборони.
Позивач вважає, що рішення звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих №27 від 29.05.1951р. було підставою для виникнення права постійного землекористування в Одеського військового округу.
Добровільну відмову Міністерства оборони України від даної земельної ділянки на адресу Кабінету Міністрів України, який наділений повноваженнями на припинення права землекористування, та відповідного рішення останнього на припинення такого права, матеріали справи не містять.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02 травня 2018 року по справі № 916/3261/17 (суддя Цісельський О.В.) відмовлено у задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, з наступних підстав.
Судове рішення мотивовано тим, що матеріали справи не містять та позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що спірна земельної ділянка, площею 725 кв.м. (на 58 місць для паркування) за адресою: м. Одеса, вул. Ріхтера (Щорса), 127/1 знаходиться на території військового містечка №56 та відноситься до земель оборони.
Судом не прийнято в якості належного доказу посилання позивача на рішення Господарського суду Одеської області від 06.07.2017р. у справі №916/2836/16, оскільки зазначене в рішенні Господарського суду Одеської області від 06.07.2017р. у справі №916/2836/16 не є встановленою обставиною в розумінні приписів ч.4 ст.75 ГПК України.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим задоволенню судом не підлягають.
Не погодившись з прийнятим рішенням, до Одеського апеляційного господарського суду звернувся з апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 02 травня 2018 року по справі № 916/3261/17.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взяті до уваги наступні факти : військове містечко № 56, як вбачається з генплану, розташовано на розі вулиць Ріхтера і Овідіопольської дороги (юридична адреса: м. Одеса, вул. Овідіогюльська дорога, 8) співпадає з розташуванням КПП військового містечка, де дислокується військова частина А 2171, експлікація до генплану військового містечка №56, Опис житлового фонду в/м №56, Акт прийняття-передачі від 01.06.07р., наказ МО України від 26.04.07р. №44, що є належними доказами того, що земельна ділянка площею 725 кв.м. (на 58 місць для паркування) за адресою: м. Одеса, вул. Ріхтера (Щорса), 127/1, є землями оборони.
На думку апелянта, не враховано при винесенні оскаржуваного рішення і той факт, що ця ж земельна ділянка площею 725 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Ріхтера (ІЦорса), 127/1 була предметом спору в іншій судовій справі № 916/2836/16.
Відповідно до ст.ст. 13, 77, 84 Земельного кодексу України, ст.ст. 9,14, Закону України « Про Збройні Сили України», ст.1 Закону України « Про правовий режим майна у Збройних Силах України», ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони», земельна ділянка військового містечка № 56, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 127/1, перебуває на обліку квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса, відноситься до земель оборони, знаходиться в управлінні та користуванні МО України, власником якої є держава в особі Кабінету Міністрів України.
Апелянт вважає, що рішення звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих №27 від 29.05.1951р. було підставою для виникнення права постійного землекористування в Одеського військового округу.
Прийнятими у подальшому земельними кодексами (1970 року, 1990 року) було закріплено правило, відповідно до якого право власності та право постійного користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі державного акту, що посвідчує відповідне право.
Втім, з урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. І як у ЗК УРСР 1070 року, так і у ЗК України 1990р. серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не було такої підстави як не оформлення або не переоформлення раніше наданих прав.
Апелянт зазначає, що спірна земельна ділянка перебуває на обліку КЕВ м. Одеса, який відповідно до Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими земельними ділянками" і "Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України", затверджених наказом Міністра оборони України № 448 від 03.07.13р., є повноважним органом державної влади з обліку земель оборони.
Отже, повноваження щодо визначення порядку прийняття рішення про відчуження військового майна визначаються згідно з окремим нормативно-правовим актом, прийняття якого делеговано Кабінету Міністрів України.
Проте, доказів, які б засвідчували добровільну відмову Міністерства оборони України від даної земельної ділянки на адресу Кабінету Міністрів України, який наділений повноваженнями на припинення права землекористування, та відповідного рішення останнього на припинення такого права, матеріали справи не містять.
Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 11.06.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси на рішення Господарського суду Одеської області від 02 травня 2018 року по справі №916/3261/18.
Ухвалою від 08.08.18 року справу № 916/3261/17 за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси на рішення Господарського суду Одеської області від 02 травня 2018 року прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Ярош А.І. (головуючий суддя), судді Діброва Г.І., Принцевська Н.М.
У відзиві на апеляційну скаргу від 27.06.2018 року КП «Одестранспарксервіс» не погоджується зі змістом та вимогами апеляційної скарги КЕВ м. Одеси, вважає рішенням таким, що прийнято у відповідності до вимог законодавства та фактичних обставин справи та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В поясненнях на апеляційну скаргу від 06.08.2018 року Міністерство оборони України підтримує апеляційну скаргу, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким визнати незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 27.08.2014р. №5286-VI Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, в частині включення (у Додатку 2 п.37 спеціально відведені стоянки) до цього переліку земельної ділянки, площею 725 кв.м. (на 58 місць для паркування) за адресою: м. Одеса, вул. Ріхтера (Щорса), 127/1. Вважає, що спірна земельна ділянки знаходиться на території військового містечка №56, тобто на землях оборони, що підтверджується генпланом в/м 56 та відомістю наявності та використання земель МОУ.
У відзиві на апеляційну скаргу від 08.08.2018 року Споживчий кооператив "АВТОСТОЯНКА "ЗІРОЧКА" підтримує позовну заяву та апеляційну скаргу КЕВ м. Одеси та вважає, що спірна земельна ділянка знаходиться на прибудинковій території і на землях оборони, а рішення Одеської міської ради від 27.08.2014р. №5286-VI є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.
05.09.2018 року до відділу діловодства суду надійшло клопотання Одеської міської ради про залучення додаткових доказів до матеріалів справи, неможливість їх подання до суду першої інстанції обґрунтована тим, що питання щодо правового статусу земельної ділянки виникло лише під час апеляційного перегляду справи в судовому засіданні 08.08.2018 року.
В судовому засіданні 10.09.2018 року представники Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заперечували проти задоволення апеляційної скарги, зазначали, що земельна ділянка, відведена під автостоянку, не знаходиться на прибудинковій території, а тому не порушує прав та інтересів позивача та третіх осіб на його стороні.
Представники КЕВ м Одеси та МОУ наполягали на задоволенні апеляційної скарги, просили скасувати рішення та задовольнити позов в повному обсязі.
Представники Споживчого кооперативу "АВТОСТОЯНКА "ЗІРОЧКА" та комунального підприємства "ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС" в судове засідання 10.09.2018 року не з`явились, повідомлені належним чином про час, дату та місце судового засідання.
Додаткових заяв чи клопотань від зазначених осіб до суду не надходило.
Враховуючи обмежений строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників СК "АВТОСТОЯНКА "ЗІРОЧКА" та КП "ОДЕСТРАНСПАРКСЕРВІС".
Відповідно до вимог ст. ст. 240, 283 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вислухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27.08.2014р. Одеською міською радою було прийнято рішення № 2586-VІ „Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси у новій редакції, згідно п. 2 якого радою вирішено затвердити перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси (спеціально відведені стоянки) у новій редакції (додаток № 2).
Згідно вказаного додатку №2 до даного рішення вбачається, що до переліку земельних ділянок включено, зокрема, земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 127/1.
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що спірна земельна ділянка за адресою: м. Одеса, вул. Щорса, 127/1, знаходиться на території військового містечка №56 згідно відповідного генплану вказаного містечка, а відтак відноситься до земель оборони та перебуває на обліку КЕВ м. Одеса, який є органом державної влади з обліку земель оборони у відповідності Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими земельними ділянками і Керівництва обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затверджених наказом МОУ №448 від 03.07.2013р.
За приписами частин 1- 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Пунктом 2.19 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах що виникають із земельних відносин" роз`яснено, що для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з`ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення.
З огляду на це судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а отже й дійсність укладеного договору, що оспорюється.
Так, в силу положень статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
Відповідно до ст. 13 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", ст. 9,14 Закону України "Про збройні Сили України", військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.
Відповідно до статті 77 ЗК України, яка кореспондується із статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони", землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Згідно з статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.
Відповідно до положень ст.ст. 1, 3 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України", військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Як вбачається з матеріалів справи, 29.05.1951р. рішенням звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 27 «Про відновлення прав землекористування, а також прав на будівлі, відведені у довоєнний та повоєнний період для потреб Одеського військового округу» було відновлено право землекористування Одеського військового округу на земельні ділянки, відведені для потреб останнього у довоєнний період та запропоновано Управлінню Головного архітектора міста оформити відновлення прав землекористування ОДВО (Одеський військовий округ) на земельні ділянки, зокрема на землі військового містечка № 56, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Овідіопольська дорога, 8 (раніше Тираспольський тракт) (а.с.24-25)
З експлікації генплану військового містечка № 56, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Овідіопольська дорога, 8, складеного 01.01.2016 року, вбачається, що зазначене містечко розташовано на розі вулиць Ріхтера (Щорса) і Овідіопольської дороги.
Відповідно до Опису житлового фонду домоуправління №1 КЕВ м. Одеси, яке здається Домоуправлінню №2 Одеської квартирно-експлуатаційної частини району, до житлового фонду військового містечка №56 входить 10 поверхова будівля 1993 року будівництва за адресою вул. Щорса, 127/1 (а.с.20).
Згідно наказу начальника КЕВ м. Одеси МО України від 26.04.07р. №44 «Про перерозподіл фондів між будинкоуправліннями КЕВ м. Одеси», начальнику будинкоуправління №1 передано за будинкоуправлінням №2 КЕВ м. Одеси житлові будинки та комунальні об`єкти, які розташовані зокрема, за адресою вул. Щорса, 127/1, що підтверджується також актом прийняття-передачі комунальних об`єктів житлового фонду від 01.06.07р. (а.с.20-22).
Разом з тим, судова колегія зазначає, що вищенаведені документи не є належними та допустимими доказами наявності оформленого права землекористування КЕВ м. Одеси спірною земельною ділянкою за адресою вул. Ріхтера (Щорса), 127/1.
Опис житлового фонду домоуправління №1 КЕВ м. Одеси, наказ начальника КЕВ м. Одеси МО України від 26.04.07р. №44, акт прийняття-передачі комунальних об`єктів житлового фонду від 01.06.07р., на які посилається апелянт в якості доказів того, що земельна ділянка площею 725 кв.м. (на 58 місць для паркування) за адресою: м. Одеса, вул. Ріхтера (Щорса), 127/1, є землями оборони, свідчать про передачу будівель житлового фонду, зокрема, йде мова про передачу між будинкоуправліннями 10-поверхової будівлі житлового будинку, а не земельної ділянки.
Судова колегія зауважує, що дійсно, будівля за спірною адресою знаходиться на обліку КЕВ м. Одеси, та відповідно, належить до військового майна, однак, віднесення спірної земельної ділянки до земель оборони потребує додаткового дослідження.
Згідно ст.158 Земельного кодексу УРСР, прийнятого Постановою Всеукраїнського ЦВК 29 грудня 1922 року (надалі - Земельний Кодекс УРСР) та ст. 54 Загальних засад землекористування та землеустрою, затверджених Постановою ЦВК СРСР 15 грудня 1928 року, земельними ділянками спеціального призначення визначаються земельні ділянки, передані у встановленому порядку державним підприємствам, установам і організаціям для спеціальних потреб, в тому числі військових потреб та земельні ділянки під об`єктами військових споруд.
Крім того, згідно Примітки ст. 158 Земельного Кодексу УРСР зазначається, що відвід земель спеціального призначення здійснюється за загальними правилами провадження з землеустрою.
Застосування положень даних нормативно-правових актів визначається датою прийняття Рішення звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 2729.05.1951р. щодо відновлення прав землекористування, а також прав на будівлі, відведені у довоєнний та повоєнний період для потреб Одеського військового округу, зокрема, щодо військового містечка №56.
Відповідно до ст. 180 Земельного кодексу УРСР провадження з землеустрою здійснюється в наступній послідовності: 1) порушення справи з землеустрою; 2) підготовка справи з землеустрою, складання проекту землеустрою та надання його учасникам; 3) затвердження проекту землеустрою та приведення його до виконання з встановленням межових знаків; 4) складання та видача сторонам землевпорядних документів.
У статті 193 Земельного кодексу УРСР зазначено, що після затвердження проектів землеустрою, землевпорядними установами складаються та після державної реєстрації землеволодінь, видаються належним чином засвідчені документи.
Стаття 194 Земельного кодексу УРСР - говорить, що будь-які плани та акти землекористування, якщо вони не складені землевпорядними установами належним чином ними не посвідчені, є недійсними та не є доказом законного землекористування.
Отже, судова колегія зазначає, що у відповідності із положеннями Земельного кодексу УРСР від 1922 року - особа, якій земельна ділянка була відведена в період дії даного Кодексу, може вважатися її законним землекористувачем лише з моменту настання обставин визначених в ст.ст.180, 193 даного Кодексу.
За інших умов, дії особи які спрямовані на набуття прав щодо відведеної земельної ділянки (початок користування нею) з недодержанням в момент вчинення таких дій положень статті 180 Земельного кодексу УРСР від 1922 року є незаконними, а отже не створюють юридичних наслідків для такої особи по відношенню до відведеної їй земельної ділянки.
Відповідно до пунктів 4.1., 4.2. Наказу Держкомзему від 04.05.1999 року № 43 "Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі" власники земельних ділянок, землекористувачі та орендарі зберігають видані їм державні акти і договори як документи періодичного використання, другий примірник державного акта або договору зберігаються у вогнетривких шафах у приміщеннях відповідних рад чи державних адміністрацій або за їх дорученням - у приміщеннях районних (міських) відділів (управлінь) земельних ресурсів Держкомзему України.
Отже, аналізуючи вищенаведені нормативно-правові акти, судова колегія зазначила, що доказами по справі, які можуть підтверджувати правовий статус земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ріхтера, 127/1, можуть бути або державний акт на право постійного користування, або договір оренди земельної ділянки. Крім того, один примірник цих документів повинен зберігатися у землекористувача або орендаря, а другий примірник у вогнетривких шафах у приміщеннях відповідних рад чи державних адміністрацій або за їх дорученням - у приміщеннях районних (міських) відділів (управлінь) земельних ресурсів Держкомзему України.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного суду від 12 квітня 2018 року у справі № 910/23064/16.
Відповідно до ч.1 ст.92 Земельного кодексу України, що набув чинності з 01.01.2002р., право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
У ст. 19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.
Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 77 Земельного кодексу України, що набув чинності з 01.01.2002р. землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Відповідно до ст.1 Закону України Про використання земель оборони від 27.11.2003р. №1345-ІV землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).
Дослідивши зміст рішення звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 27 від 29.05.1951р. «Про відновлення прав землекористування, а також прав на будівлі, відведені у довоєнний та повоєнний період для потреб Одеського військового округу», судова колегія зазначає, що зазначеним рішенням поновлено права землекористування на земельні ділянки та пунктом 3 запропоновано управлінню головного архітектора міста оформити відновлення прав землекористування.
Додаток № 1 до рішення звуженого виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих № 27 від 29.05.1951р. містить перелік будівель Одеського військового округу, однак відсутні відомості про передачу спірної земельної ділянки до Одеського військового округа.
При цьому, представником позивача в судовому засіданні надано пояснення, що наразі триває процедура оформлення права користування спірною земельною ділянкою, яка розпочата лише з березня 2018 року.
Отже, судова колегія зазначає, що матеріали справи не містять доказів оформлення та реєстрації земельної ділянки, що розташована на розі вул. Щорса та Овідіопольської дороги за Міністерством оборони чи будь-якими військовими формуваннями.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В процесі апеляційного перегляду, 07.09.2018 року від Міністерства оборони України до суду надійшли додаткові пояснення, з доданими рішенням господарського суду Одеської області від 09.06.2010 року по справі №15/55-10-1683 та постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.09.2010 року.
Зазначеним рішенням господарського суду Одеської області від 09.06.2010 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.09.2010 року позовом Першого заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України та Одеської міської ради за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки № 725 від 05.09.2007р., укладеного між Одеською міською радою та Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України щодо оренди земельної ділянки площею 19907 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Щорса (на території військового містечка № 56) позов задоволено, визнано недійсним договір оренди землі № 725 від 05.09.2007р.
При цьому, в судових рішеннях зазначено, що земельна ділянка військового містечка № 56 віднесена до земель оборони.
Судова колегія зауважує, що зазначені рішення не надавались сторонами, не досліджувались та не були предметом розгляду справи в суді першої інстанції, в порушення вимог ст.269 Господарського процесуального кодексу України.
Водночас, судова колегія вважає за необхідне дослідити наявність правових підстав та повноважень Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси для звернення до суду з позовом, що розглядається у даній справі, про визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради від 27.08.2014р. №5286-VI.
Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Так, судовою колегією встановлено, що будівлі за адресою вул. Щорса на території військового містечка №56 знаходяться на обліку КЕВ м. Одеси. Право користування земельною ділянкою на даний час не оформлене.
Виходячи з положень законодавства України, власником спірного нерухомого військового майна військового містечка №56 є держава Україна в особі органів управління майном - Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України, яким належать право володіти, користуватися і розпоряджатися майном у визначених законом межах, та які уповноважені виконувати функції власника нерухомого військового майна і здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Відповідно до пунктів 44, 45 Наказу Міноборони "Про затвердження "Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями" від 22.12.1997року № 483 за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади згідно з статтею 27 Земельного кодексу України. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
Згідно ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою, через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Частиною 5 ст. 116 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону.
В п. "а" ч. 1 ст. 13 Земельного кодексу України зазначено, що до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Отже, навіть якщо вважати, що спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони, то вона повинна знаходитись в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, а власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається відповідними земельними ділянками.
Рішення щодо відчуження військового майна, земель оборони приймається Кабінетом Міністрів України або Міністерством оборони України з урахуванням особливостей майна.
Відповідно до ст.134 ГК України суб`єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб`єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб`єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.
Судова колегія зазначає, що знаходження на обліку КЕВ м. Одеси житлових будівель та комунальних об`єктів, зокрема, і за адресою вул. Ріхтера (Щорса), 127/1, підтверджується матеріалами справи; однак матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що у користуванні чи власності КЕВ м. Одеси перебуває також і спірна земельна ділянка, яка була включена до оскаржуваного рішення Одеської міської ради від 27.08.2014р. №5286-VI.
Отже, у даній справі позивачем виступає КЕВ м. Одеси, на обліку якого знаходиться житлова будівля, а не Міністерство оборони України чи Кабінет Міністрів України, до повноважень яких входить розпорядження землями оборони.
Згідно з ч. 3 ст. 28 ГПК України представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації (за наявності).
За змістом ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Судова колегія зазначає, що матеріали справи не містять доказів надання Міністерством оборони України чи Кабінетом Міністрів України доручень Квартирно-експлуатаційному відділу м. Одеси щодо захисту порушеного права на земельну ділянку за адресою м. Одеса, вул. Ріхтера (Щорса), 127/1.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апелянтом КЕВ м. Одеси не доведено порушень його прав чи законних інтересів оскаржуваним рішенням Одеської міської ради від 27.08.2014р. №5286-VI, з огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 02 травня 2018 року по справі № 916/3261/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до приписів ст.ст.287-288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 14.09.2018 року.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя Г.І. Діброва

Суддя Н.М. Принцевська