ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/1001/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шатернікова М.І.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватне акціонерне товариство "Харківська ТЕЦ - 5", с. Подвірки

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

про визнання договору укладеним

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність від 10.01.18);

відповідача ОСОБА_2 (довіреність № 14-85 від 14.04.18);

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Харківська ТЕЦ - 5" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (відповідач) згідно якої просить суд визнати укладеним Договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ в редакції зазначеній позивачем у позовній заяві та відповідно до Типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 № 222. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 1762,00 грн. судового збору.

В якості правових підстав позову позивач посилається на норми Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 № 1730-VIII.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.04.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін, призначено підготовче засідання.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.06.2018 року підготовче провадження у справі № 922/1001/18 було закрито та призначено до розгляду по суті.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Харківської області від 27.07.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл справи, у зв`язку з перебуванням судді Бураковою А.М. на лікарняному.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 27.07.2018 року для розгляду справи № 922/1001/18 визначено суддю Шатернікова М.І.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.07.2018 прийнято справу № 922/1001/18 до провадження суддею Шатерніковим М.І.; вирішено повторно розпочати розгляд справи по суті та призначити справу до розгляду по суті у судовому засіданні на "15" серпня 2018 р. о 10:00.

У судовому засіданні 30.07.2018 р. постановлено ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні по суті справи до 21.08.2018 о 10:30 в порядку ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 21.08.2018 р. постановлено ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні по суті справи до 11:00 29.08.2018, в порядку ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 29.08.2018 р., розпочатому об 11:00, судом постановено ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні по суті справи до 15:00 29.08.2018, в порядку ч. 2 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 29.08.2018 р. представник позивача підтримує позовні вимоги та просить суд задовольнити їх у повному обсязі, наголошуючи, з посиланням на норми ЗУ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (№1730), на безумовному обовязку відповідача укласти з позивачем договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ від якого останній ухиляється, оскільки позивач, як того вимагає Закон №1730, внесений до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії із загальним обсягом кредиторської заборгованості в сумі 359424771,89 грн.; формулювання п. 1.2. договору № 061/14-ПР від 10.12.2013 (заборгованість за яким має на меті реструктуризувати позивач) щодо напрямку використання природного газу позивачем для власних потреб є типовим у взаємовідносинах сторін та свідчить про ту обставину, що природний газ не постачався для виробництва теплової енергії, оскільки в цьому випадку ціна природного газу підлягала нормативному врегулюванню в залежності від категорії споживачів (населення, бюджетні організації, промислові споживачі), а відтак відповідач, відмовляючись від укладення договору про реструктуризацію з цієї підстави, неправильно тлумачить зміст предмету договору №061/14-ПР від 10. 12.2013 р.; при цьому, позивач вважає безпідставною вимогу ПАТ "НАК "Нафтогаз України" щодо необхідності надання забезпечення на суму реструктуризації як обовязкової умови укладання договору з точки зору ст. 5 Закону №1730, бо формулювання абз. 2 ч. 4 ст. 5 Закону №1730 «надається на виконання договору реструктуризації», чітко визначає, що питання забезпечення має вирішуватись сторонами вже укладеного правочину реструктуризації.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечує у повному обсязі з наступних підстав: реструктуризація заборгованості за договорами від 28.12.12 № 620-ПР та від 10.12.13 № 061/14-ПР на умовах Закону №1730 неможлива, адже така заборгованість не підпадає під дію Закону та не може бути предметом такого договору, оскільки предметом цих договорів купівлі-продажу природного газу є газ, що використовувався покупцем виключно для власних потреб та покупець (позивач) був його кінцевим споживачем (п. 1.2. договорів); питання щодо реструктуризації заборгованості позивача за вказаними договорами врегульовані в судовому порядку шляхом надання розстрочки; не може бути врегульовано на підставі Закону № 1730 заборгованість теплопостачальних та теплогенеручих організацій, щодо яких порушено справу про банкрутство, оскільки застосування вимог Закону № 1730 як самостійного механізму погашення (реструктуризації, списання) заборгованості боржника перед кредиторами не буде співвідноситись з положеннями Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який є спеціальним законом, що визначає правовідносини між боржником та кредиторами в межах справи про банкрутство, визначає спеціальні процедури до боржників, відносно яких порушено справу про банкрутство, встановлює відповідні строки тривалості таких процедур і чіткість задоволення вимог кредиторів; крім того, в порушення вимог абзацу 2 частини 4 ст. 5 Закону № 1730, позивачем не запропоновано належного забезпечення на суму реструктуризації, оскільки у позивача відсутній будь-який документ, який свідчив би про надання забезпечення, а запропонована застава прав вимоги за договорами поставки, строк оплати за якими вже настав, фактично є наміром передати в заставу борги з тривалою прострочкою, які за своєю природою не можуть бути ліквідними

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази надані до суду, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Між позивачем та відповідачем існують сталі правовідносини щодо купівлі-продажу природного газу, при цьому розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється покупцем (позивачем) не своєчасно та не у повному обсязі, у зв'язку з чим у позивача, як станом на час виконання взятих на себе зобовязань, так і станом на час розгляду цієї справи, існує заборгованість за спожиті енергоносії.

Зокрема, 10 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Публічним акціонерним товариством "Харківська ТЕЦ-5" (покупець) було укладено договір № 061/14 - ПР купівлі продажу природного газу, за умовами п. 1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього договору.

28.12.2014 року між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) був укладений договір № 620-ПР купівлі-продажу природного газу, за умовами п.1.1. якого позивач зобов'язався передати у власність відповідача у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ) на умовах цього договору.

Пунктом 1.2. вказаних договорів передбачено, що газ, який продається цим договором, використовується відповідачем виключно для власних потреб. Відповідач є кінцевим споживачем.

Заборгованість за спожиті енергоносії за вказаними договорами № 061/14 - ПР та № 620-ПР встановлена рішеннями у господарських справах № 922/5129/14 та № 922/4354/14 відповідно.

Після набрання чинності 30.11.2016 р. Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 127 від 24.05.2017 р. позивач внесений до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії із загальним обсягом кредиторської заборгованості в сумі 359424771,89 грн.

Вказаний Реєстр опублікований на офіційному веб-порталі Міністерства регіонального - розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України за посиланням: http: www.minregion.gov.ua/wp-content/uploads/2Q17/05/Revestr.pdf.

Відповідно до інформації про обсяги та структуру дебіторської заборгованості станом на 31 грудня 2016 року заборгованість Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" перед Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не погашена станом на 31.12.2016, утворилась на підставі 11 договорів, зокрема на підставі договорів № 061/14 - ПР від 10.12.2013 р. та № 620-ПР від 28.12.2012.

На думку позивача заборгованість за вказаними договорів № 061/14 - ПР від 10.12.2013 р. та № 620-ПР від 28.12.2012 є такою, що підлягає реструктуризації відповідно до Закону №1730.

Позивач, з метою реалізації наданих йому Законом № 1730 прав, надіслав 19.03.2018 р. відповідачу договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ за формою та змістом відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 р. № 222 з додатками, який, на думку позивача, відповідач зобов'язаний укласти в обовязковому порядку.

Примірник договору було отримано ПАТ "НАК "Нафтогаз України" 21.03.2018 р., що підтверджується поштовим відправлення № 960.

03.04.2018 р. позивачем отримано лист відповідача №26-2046/1.8-18 від 29.03.2018 р. про повернення надісланого проекту договору та додатків до нього без підписання з боку компанії.

Таким чином, як стверджує позивач, відповідач станом на день звернення ПрАТ "Харківська ТЕЦ-5" позовом до суду, покладений на його ч. 8 ст. 5 Закону №1730 обовязок щодо укладення договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ не виконав, чим порушив приписи Закону №1730 та, відповідно, права позивача, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом про визнання укладеним договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Стаття 641 ЦК України встановлює, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Відповідь особи, відповідно до статі 642 ЦК України, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 181 ГК України передбачений загальний порядок укладання господарських договорів, відповідно до якого господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Згідно з ч. 4 статті 181 ГК України за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у 20-ти денний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Відповідно до частини 1 статті 187 ГК України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Пунктом 3 статті 179 ГК України передбачено, що укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Таким чином, з огляду на вище значені норми права, укладення договору для сторони є обовязковим лише у випадках прямо встановлених законодавством чи домовленістю між сторонами.

30.11.2016 року набув чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 3 листопада 2016 року №1730-VIII (Закон №1730), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно зі ст. 2 Закону № 1730 його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Статтею 3 Закону № 1730 передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь в процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії та користування зазначеним реєстром, відповідно до п. 4 якого формування та ведення реєстру здійснюється Мінрегіоном шляхом: збирання та оброблення інформації про підприємства; внесення даних до реєстру та змін до них, а також виключення таких даних з реєстру.

Таким чином, для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, а саме Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства.

З метою участі у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону №1730 позивач звернувся листом до Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства із заявою про включення до Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії.

Заява була розглянута та задоволена, що підтверджується листом Мінрегіону України від 25.05.2017р. №8/10-944-17.

Відповідно до наказу Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.05.2017 р. № 127 Публічне акціонерне товариство "Харківська ТЕЦ-5" було внесено до Реєстру. Згідно додатку до вищезазначеного наказу обсяг кредиторської заборгованості позивача, що підлягає врегулюванню згідно Закону №1730 склала 359 424771,89 грн., а обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, склала 113 914 370,95 грн. Проте з вищезазначених документів неможливо встановити яка саме заборгованість за якими договорами була включена до реєстру.

При цьому, в акті звіряння взаєморозрахунків складеного позивачем станом на 05.03.2018 р. та не підписаного відповідачем, позивачем викладено, що загальна сума кредиторської заборгованості становить 267683888,61 грн., з них за договором № 061/14-ПР від 10.12.2013 р. у розмірі 221692781,37 грн. та за договором 620-ПР від 28.12.2012 р. у розмірі 45991107,24 грн.

Згідно ст. 5 Закону № 1730 реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31.12.2016.

Реструктуризація заборгованості за спожитий природний газ, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, здійснюється шляхом розстрочення на 60 календарних місяців рівними частинами з першого числа місяця укладення договору без відстрочення погашення заборгованості та з можливістю дострокового погашення (ч. 2 ст. 5 Закону №1730).

На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону (ч. 3 ст.5 Закону № 1730). Типовий договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ затверджується Кабінетом Міністрів України (ч.7 ст.5 Закону №1730).

Відповідно до ч. 8 ст. 5 Закону №1730 кожна із сторін зобов'язана укласти договір про реструктуризацію заборгованості у строк, що не перевищує 10 календарних днів з дня його отримання, якщо сума за таким договором підтверджена актами звіряння між учасниками процедури врегулювання заборгованості.

Судом при вирішенні спору враховано, що норми Закону №1730 розповсюджуються та врегульовують відносини щодо заборгованості саме теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств, тобто за спожиті енергоносії, які використано для потреб забезпечення водопостачання і водовідведення.

Натомість судом встановлено, що пунктом 1.2. договорів № 061/14 - ПР та № 620-ПР сторонами узгоджено, що газ, який продається за договорами, використовується відповідачем виключно для власних потреб. Відповідач є кінцевим споживачем, тобто з умов договорів неможливо встановити, що придбаний газ було використано для виробництва теплової енергії. При цьому, суд критично ставиться до доводів позивача, що формулювання п. 1.2. договорів щодо напрямку використання природного газу позивачем для власних потреб є типовим у взаємовідносинах сторін, оскільки дослідивши інші договори зазначені позивачем в акті звіряння взаєморозрахунків, укладені між позивачем та відповідачем у проміжок часу в який укладено й спірні договори, судом встановлено, що, зокрема, договір № 13/3040-БО-32 купівлі продажу природного газу від 28 грудня 2012 року у п. 1.2. визначає, що газ який продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами (справа № 9221110/15); договір № 1899/14-БО-32 купівлі продажу природного газу від 19 грудня 2013 року у п. 1.2. також визначає, що газ який продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами (справа № 9221110/15).

А відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видами діяльності ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" є виготовлення виробів із бетону для будівництва; виробництво електроенергії; торгівля електроенергією (т.с. 1, а.с. 70).

При цьому, позивачем, в порушення приписів ст. 74 ГПК України, не доведено, що природний газу, придбаний за спірними договорами № 061/14 - ПР та № 620-ПР, був використаний виключно для забезпечення другого виду діяльності - виробництво електроенергії, а не з метою зазначеною сторонами у договорах купівлі-продажу - для власних потреб.

Що виключає можливість застосування до спірних правовідносин приписів Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Одночасно, згідно ч. 4 ст. 5 Закону № 1730 для підприємств, що не належать до комунального сектору економіки, фінансові та/або інші гарантії на суму реструктуризації (крім суми заборгованості з різниці в тарифах, погашення якої проводиться за рахунок видатків державного бюджету) надає державний орган, підприємство, установа, організація, до сфери управління якого (якої) належить така теплопостачальна або теплогенеруюча організація, або будь-який вид забезпечення, передбачений законодавством України, на виконання договору реструктуризації надається суб'єктом господарювання, заборгованість якого підлягає реструктуризації, на суму реструктуризації (крім суми заборгованості з різниці в тарифах, погашення якої проводиться за рахунок видатків державного бюджету). При цьому, вказана норма закону не зобов'язує відповідача приймати будь-який вид забезпечення запропонований суб'єктом господарювання. А відмова відповідача прийняття в якості забезпечення виконання зобовязання застави права вимоги за договорами поставки 2014-2017 років, строк оплати за якими вже настав та має тривалий термін прострочки, тобто такий що за своєю природою не наділений ознакою ліквідності, визнається судом обґрунтованою та такою, що відповідає приписам Закону.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, відмова відповідача від укладання вказаного договору про реструктуризацію заборгованості, яка виникла за договорами за договорами купівлі-продажу від 28.12.12 № 620-ПР та від 10.12.13 № 061/14-ПР не суперечить нормам ЗУ "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" та визнається судом обґрунтованою.

Разом з тим, суд не погоджується з доводами відповідача щодо необхідності розгляду питання про погашення кредиторської заборгованості позивача в межах справи про банкрутство позивача № Б-23/75-02, що перебуває у провадженні Господарського суду Харківської області, оскільки, на думку відповідача, застосуванню підлягають саме норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з огляду на наступне.

Відповідно до преамбули Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" цей Закон встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").

Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" є спеціальним по відношенню до інших законодавчих актів, які регулюють діяльність суб'єктів господарювання, у тому числі в частині правового регулювання договірних зобов'язань, однак при цьому його положення є загальними та не враховують специфіки окремих видів зобов'язань.

Зокрема, відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії регулюються саме Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (ст. 2 вказаного Закону).

При цьому саме Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є спеціальним по відношенню до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", визначає процедуру врегулювання спеціального виду заборгованості - заборгованості за спожитий природний газ і виключно для окремих категорій боржників - теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення. При цьому вказаний Закон жодним чином не стосується правовідносин з погашення (врегулювання) заборгованості за іншими грошовими зобов'язаннями, які є предметом регулювання Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відтак, застосування передбаченої Законом № 1730 процедури врегулювання заборгованості не суперечить Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а наявність справи про банкрутство позивача не виключає застосування процедури врегулювання заборгованості, передбаченої Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії". Вказане узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", якою, як було зазначено, встановлено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Натомість, позивачем, в порушення приписів статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними доказами не доведено в установленому законом порядку з поданням відповідних доказів, обґрунтованості та правомірності заявлених вимог, а саме доказів того, що природний газ, придбаний за договорами № 061/14 - ПР та № 620-ПР, був використаний виключно для виробництво електроенергії, а не з метою зазначеною сторонами у договорах купівлі-продажу - для власних потреб та належних доказів надання забезпечення на виконання договору реструктуризації.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними, не обґрунтованими та такими, які не підтвердженні документально, у зв'язку з чим вони не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається - на позивача.

Керуючись ст.124 Конституції України, ст. ст. 2-15, 74, 86, 129, 236- 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові приватного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ - 5" до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання укладеним договору про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 10.09.2018 р.

Суддя ОСОБА_3