ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2018 р. Справа № 917/29/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М. , суддя Істоміна О.А.

за участю секретаря судового засідання Мальченко О.О.

за участю:

представників позивача - Батьківського О.В., Шульги О.С.

представника відповідача - Гниди Ф.А.

представників третіх осіб - не з'явились

розглянувши у відкритому судового засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Липоводолинської селищної ради, смт. Липова Долина, Липоводолинський р-н, Сумська обл. (вх. №1350 П/3) на рішення Господарського суду Полтавської області від 03.05.2018 у справі № 917/29/16 (суддя Іванко Л.А.; повне рішення складено 14.05.2018)

за позовом Липоводолинської селищної ради, смт. Липова Долина, Липоводолинський р-н, Сумська обл.

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир», м.Гадяч, Полтавська обл.

треті особи, які не заявляють вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. ОСОБА_4

2. Приватне акціонерне товариство СК «Арсенал Страхування»

про стягнення 387 561,40 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року Липоводолинська селищна рада звернулася до Господарського суду Полтавської області із позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (вх. № 3294 від 16.03.2016) просила суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» 387561,40 грн. збитків - витрат з аварійного ремонту мосту у смт. Липова Долина, які завдано у зв'язку з ДТП, вчиненого під керуванням ОСОБА_4 автомобілем МАЗ 543203, державний номерний знак НОМЕР_1 з причепом, державний номерний знак НОМЕР_2, що належить на праві власності відповідачеві, внаслідок якої пошкоджено міст в смт. Липова Долина. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі в сумі 9813,42 грн., з яких 5813,42 грн. судового збору та 4000,00 грн. послуг адвоката.

В обґрунтування позову позивач послався на те, що Постановою Гадяцького районного суду Полтавської області від 11.06.2015 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ст.124 КУпАП та накладено на нього штраф у розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 340,00 грн. Внаслідок пошкодження дорожнього мосту, який прийнято у комунальну власність селищної ради відповідно до рішення Липоводолинської селищної ради від 31.05.1994, позивач стверджує про завдання йому завдано збитків в сумі 146063,11 грн. - витрат з аварійного ремонту мосту, що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт з аварійного ремонту мосту у смт. Липова Долина, складеного ТОВ «Сумимостобуд».

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 31.03.2016 по справі № 917/29/16, яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30.11.2016 у позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.02.2017 рішення Господарського суду Полтавської області від 31.03.2016 по справі № 917/29/16 та постанова Харківського апеляційного господарського суду від 30.11.2016 скасовані, а справа передана на новий розгляд до Господарського суду Полтавської області в іншому складі суддів.

10.04.2018 позивачем подано до суду заяву про зменшення позовних вимог (вх. №3616), в якій він просив суд стягнути з ТОВ «Гадячсир» на свою користь 98759,00 грн. завданих збитків, 14813,40 грн. вартості виконання робочого проекту з ремонту мосту та 9523,20 грн. вартості висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 03.05.2018 по справі № 917/29/16 у позові відмовлено повністю з тих підстав, що позивачем не доведено один з елементів складу правопорушення - порушення його цивільного права чи інтересу, а саме не доведено факту перебування пошкодженого майна (мосту) на його балансі, що виключає можливість настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Позивач із даним рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі. Також у скарзі позивач просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Полтавської області від 03.05.2018 по справі № 917/29/16, посилаючись на поважність причин його пропуску.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що пошкоджений в результаті ДТП міст перебуває у його власності, що підтверджується рішенням Липоводолинської селищної ради від 31.05.1994 про прийняття дорожнього мосту у комунальну власність селищної ради та, відповідно, відображений у бухгалтерському обліку, а тому вважає, що його право порушене і він має право на відшкодування збитків.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 30.07.2018 поновлено Липоводолинській селищній раді строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Полтавської області від 03.05.2018 та відкрито апеляційне провадження у справі № 917/29/16. Відповідачу та третім особам надано строк до 17.08.2018 (включно) для надання відзивів на апеляційну скаргу в порядку ст. 263 ГПК України.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 6410 від 16.08.2018), в якому проти доводів скаржника заперечує, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з тих підстав, що позивачем не підтверджено належними доказами факт перебування пошкодженого майна (мосту) на балансі Липоводолинської селищної ради, а отже не доведено порушення його прав, що виключає можливість задоволення вимоги про стягнення збитків.

Треті особи відзивів на апеляційну скаргу не надали.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.08.2018 апеляційну скаргу Липоводолинської селищної ради, смт. Липова Долина, Липоводолинський р-н, Сумська обл. на рішення Господарського суду Полтавської області від 03.05.2018 у справі № 917/29/16 призначено до розгляду на 11.09.2018 о 10:30 год. Участь сторін та третіх осіб у судовому засіданні визнано необов'язковою.

Представники третіх осіб в судове засідання 11.09.2018 не з'явились. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (штрихкодовий ідентифікатор листів № 161, № 153).

Згідно частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відтак, виходячи з приписів зазначеної процесуальної норми, колегія суддів дійшла висновку, що неявка представників третіх осіб не перешкоджає всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, а тому вважає можливим розглянути справу в апеляційному порядку за наявними матеріалами та за їх відсутності.

Уповноважений представник позивача у поясненнях, наданих у судовому засіданні 11.09.2018, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове судове рішення про задоволення позову.

Уповноважений представник відповідача у судовому засіданні 11.09.2018 надав суду пояснення, в яких підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд апеляційної інстанції залишити рішення суду першої інстанції у даній справі без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

У відповідності до вимог частин першої, другої та п'ятої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї, доводи сторін, перевіривши та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи, розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 18 травня 2015 року близько 05:30 у смт. Липова Долина Сумської області по вул. Комсомольська відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля МАЗ 543203-220, державний номерний знак НОМЕР_1 з причепом КRАМЕR, державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_4, внаслідок якої був пошкоджений міст, що підтверджується адміністративним протоколом від 18.05.2015.

Згідно постанови Гадяцького районного суду Полтавської області від 11.06.2015 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено статтею 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 340,00 грн.

Також матеріалами справи підтверджено, що на момент здійснення вказаного правопорушення ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах із ТОВ «Гадячсир», а транспортний засіб МАЗ 543203-220, державний номерний знак НОМЕР_4 з причепом KRAMER належить відповідачу - ТОВ «Гадячсир».

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Вважаючи свої права порушеними та враховуючи те, що матеріальний збиток відповідачем (ТОВ «Гадячсир») жодним чином не відшкодований, Липоводолинська селищна рада звернулася до господарського суду із позовом у даній справі про стягнення на її користь заподіяних збитків - витрат з аварійного ремонту пошкодженого дорожнього мосту по вул. Комсомольській в смт. Липова Долина Сумської області, які завдано у зв'язку з ДТП. З урахуванням наданих позивачем уточнень ці збитки становлять суму 98759,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог та на підтвердження факту перебування пошкодженого майна (мосту) на балансі Липоводолинської селищної ради, позивач надав копію рішення Липоводолинської селищної ради від 31.05.1994, яка на його думку свідчить про те, що дорожній міст по вулиці Комсомольській в смт. Липова Долина прийнято у комунальну власність селищної ради (том 1 аркуш справи 18).

Поряд із цим, позивач зазначив, що оскільки оригінал рішення Липоводолинської селищної ради від 31.05.1994 про прийняття дорожнього мосту у комунальну власність селищної ради було втрачено, тому 25.02.2016 Липоводолинською селищною радою було прийнято рішення «Про автодорожній міст в смт. Липова Долина», відповідно до якого рішення від 31.05.1994 було поновлено (том 1 аркуш справи 133).

Згодом, на підтвердження перебування пошкодженого автодорожнього мосту по вул. Оболонській (колишня назва вул. Комсомольська) в смт. Липова Долина Сумської області на балансі Липоводолинської селищної ради позивачем надано довідку за № 141 від 25.02.2016, видану селищною радою та підписану селищним головою Липоводолинської селищної ради С.М. Нищетою, а також копію оборотної відомості за товарно-матеріальними розрахунками, де зазначено балансову вартість мосту в розмірі 98842,00 грн. (том 3 аркуші справи 21-22).

Що стосується того факту чи відбулась фактична передача спірного майна на баланс Липоводолинської селищної ради, то позивач у своїх поясненнях (лист № 612 від 08.08.2017; том 3 аркуш справи 13) роз'яснив, що акт приймання-передачі автодорожнього мосту знищений у зв'язку із закінченням строку зберігання вказаних документів та у відповідності до вимог статті 336 «Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №578/5 від 12.04.2012.

В свою чергу, відповідач проти заявлених у даному позові вимог заперечив, посилаючись на те, що позивачем не підтверджено належними доказами факт перебування пошкодженого мосту на балансі Липоводолинської селищної ради, а розмір збитків, заявлених до стягнення не відповідає реальному розміру коштів, які необхідні для відновлювального ремонту автодорожнього мосту.

Під час розгляду справи з метою повного з'ясування обставин справи та визначення дійсного розміру матеріальної шкоди на відновлювальний ремонт автодорожнього мосту на дорозі по вул. Оболонській у смт. Липова Долина Сумської області, завданої в результаті вищезазначеного ДТП судом першої інстанції було призначено будівельно-технічну експертизу, яка виконана Полтавським відділенням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. професора М.С.Бокаріуса.

За результатами проведеної експертизи експертною установою надано суду висновок від 12.01.2018 за №1400, згідно якого розмір матеріальної шкоди на відновлювальний ремонт автодорожнього мосту на дорозі по вул. Оболонській (Комсомольській) у смт. Липова Долина Сумської області складає 98759,00 грн.

Приймаючи рішення у справі з даного спору судом першої інстанції встановлено, що позивачем надані належні докази в підтвердження факту пошкодження дорожнього мосту по вул. Оболонській (Комсомольській) у смт. Липова Долина внаслідок неправомірних дій водія ТОВ «Гадячсир» - ОСОБА_4

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 12.01.2018 № 1400 розмір матеріальної шкоди на відновлювальний ремонт автомобільного мосту складає 98759,00 грн.

За проведення судової будівельно-технічної експертизи позивач сплатив 9523,20 грн., що підтверджується актом здачі-приймання наданих послуг №1 від 06.11.2017 та платіжним дорученням №300 від 06.11.2017.

Крім цього, позивач оплатив вартість виконання робочого проекту з ремонту мосту в сумі 14813,40 грн., що підтверджується договором №2 від 15.02.2016 та платіжним дорученням №11 від 15.02.2016, які наявні у справі.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини першої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Одне із головних призначень обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (пункт 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Серявін проти України»).

В силу приписів частини першої статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Оцінивши фактичні обставини справи на предмет доведення позивачем факту завданих збитків саме Липоводолинській селищній раді, місцевий господарський суд, дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та достатніх підтверджувальних документів відносно передачі та перебування пошкодженого майна (мосту) на його балансі. Вказане, за висновками суду першої інстанції, виключає можливість настання цивільно-правовової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків, оскільки позивачем не доведено один з елементів складу правопорушення - порушення його цивільного права чи інтересу.

За наслідками розгляду даної справи судом першої інстанції відмовлено в задоволенні заявленого позову.

Даний висновок місцевого господарського суду колегія суддів апеляційної інстанції вважає вмотивованим, а рішення про відмову в задоволенні заявленого у даній справі позову таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, оскільки саме підписаний акт приймання-передачі майна (автодорожнього мосту на дорозі по вул. Оболонській (Комсомольській) у смт. Липова Долина Сумської області) та, відповідно, відображення його у бухгалтерському обліку, може бути належним, допустимим та достовірним доказом фактичної передачі та перебування майна (мосту) на балансі Липоводолинської селищної ради, який наразі позивачем суду не надано.

Згідно частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо).

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

При цьому, саме на позивача покладено обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання та шкодою.

Водночас, відповідно до частини першої статті 22, частини першої статті 623 Цивільного кодексу України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням. Тобто відшкодуванню підлягають збитки, які знаходяться у причинному зв'язку з правопорушенням. За таких умов визнається, що причинний зв'язок між порушенням та збитками має бути безпосереднім або прямим.

Вимоги про стягнення збитків можуть бути задоволені лише у випадку, якщо буде доведено кожний з елементів складу правопорушення.

Недоведення хоча б одного з них виключає можливість задоволення вимоги про стягнення збитків.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були обґрунтовано відхилені доводи позовної заяви про те, що рішення селищної ради народних депутатів Липоводолинського району Сумської області 19 сесії 21 скликання від 31.05.1994 про прийняття у комунальну власність об'єктів дорожньої сфери (надане до справи лише в копії) є доказом фактичної передачі майна на баланс позивача, оскільки дане рішення може бути розцінене лише, як намір щодо прийняття майна (автодорожнього мосту на дорозі по вул. Оболонській (Комсомольській) у смт. Липова Долина Сумської області), за яким мала б відбутися фактична передача та підписані відповідні документи, зокрема акт передачі-приймання майна, чого позивачем зроблено не було.

Жодних належних документів (акту передачі-приймання майна, інвентаризаційних описів основних засобів, інвентарних карток обліку основних засобів, тощо), які б достеменно підтверджували факт передачі та перебування дорожнього мосту по вул. Оболонській (Комсомольській) у смт. Липова Долина Сумської області на балансі Липоводолинської селищної ради, позивачем як суду першої, так і апеляційної інстанції не надано, а отже такі докази в матеріалах справи відсутні.

Як пояснив позивач, оригінал вказаного документу ним було втрачено, а тому рішенням Липоводолинської селищної ради від 25.02.2016, поновлено рішення селищної ради народних депутатів Липоводолинського району Сумської області 19 сесії 21 скликання від 31.05.1994 про прийняття у комунальну власність об'єктів дорожньої сфери.

Однак і це рішення не може бути доказом фактичної передачі та перебування майна (мосту) на балансі позивача, оскільки вказане рішення по-перше, прийнято Липоводолинською селищною радою після скоєння ДТП, по-друге, після того, як дана справа про стягнення збитків перебувала на розгляді Господарського суду Полтавської області, а по-третє, з цього рішення не вбачається, на яких документальних джерелах ґрунтується це рішення.

Водночас, надана позивачем в підтвердження факту перебування дорожнього мосту по вул. Оболонській (Комсомольській) у смт. Липова Долина Сумської області на балансі Липоводолинської селищної ради копія оборотної відомості за товарно-матеріальними розрахунками за 2015, 2016 та 2017 роки, за своїм правовим змістом не є первинним бухгалтерським документом обліку основних засобів, а тому не може підтверджувати факт передачі вказаного майна на баланс позивача, про що також переконливо зазначив суд першої інстанції, вмотивовуючи своє рішення.

Також судом першої інстанції аргументовано відхилені пояснення позивача щодо неможливості надання акту приймання-передачі майна (мосту) на баланс Липоводолинської селищної ради, у зв'язку з його знищенням у відповідності із статтею 336 «Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів», затвердженого наказом Міністерства юстиції України №578/5 від 12.04.2012, оскільки за змістом статті 87 зазначеного Переліку документи (свідоцтва, акти, договори) на право власності на землю, споруди, майно на право володіння, користування, розпорядження майном, право реєстрації і перереєстрації фірмових назв, товарних знаків, тощо… повинні зберігатися аж до ліквідації організації.

Наявний у справі лист № 93 від 21.10.2015 філії «Липоводолиснький райавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (том 1 аркуш справи 135), яким Філія повідомила позивача про те, що дороги та дорожні споруди по вул. Комсомольська (Оболонська) у власності та на балансі Філії не перебувають, а обслуговування даної ділянки дороги здійснюється за рахунок коштів Липоводолинської селищної ради, також не є підтвердженням перебування пошкодженого майна на балансі селищної ради.

Вищенаведене у сукупності спростовує доводи позивача про те, що на даний час пошкоджений в результаті ДТП міст перебуває на його балансі.

Отже, у спірному випадку відсутній такий елемент складу цивільного правопорушення, як порушення цивільного права чи інтересу саме позивача у справі, що в даному випадку виключає можливість покладення на відповідача обов'язку з відшкодування збитків, тому висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог є правомірними.

Заперечуючи обґрунтованість висновків суду першої інстанції позивач у своїй апеляційні скарзі посилається на те, що пошкоджений в результаті ДТП міст перебуває у власності позивача згідно рішення селищної ради народних депутатів Липоводолинського району Сумської області 19 сесії 21 скликання від 31.05.1994 про прийняття у комунальну власність об'єктів дорожньої сфери, яке поновлено рішенням Липоводолинської селищної ради від 25.02.2016.

Однак вказані аргументи визнаються колегією суддів безпідставними, з огляду на таке.

Положеннями статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 316 Цивільного коедксу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною другою статті 134 Господарського кодексу України визначено, що власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно на праві власності, праві господарського відання.

Зважаючи на наведені норми законодавства та встановлені судом першої інстанції обставини, колегією суддів апеляційної інстанції відхиляються доводи позивача щодо перебування мосту у його власності, оскільки перебування майна на балансі підприємства (організації) ще не є підставою виникнення права власності балансоутримувача на майно, так як баланс підприємства (організації) є лише формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов'язань на конкретну дату, та не є доказом права власності.

Поряд із цим, колегія суддів апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити, що позивачем не доведено, а матеріалами справи не підтверджено розмір матеріального збитку, як необхідного елементу складу правопорушення, що також виключає можливість задоволення позовних вимог у даній справі та стягнення з відповідача заявленого розміру шкоди.

Колегія суддів визначає, що ані проведеною у справі судовою будівельно-технічною експертизою, ані наданими позивачем до документами, а саме: актом приймання виконаних будівельних робіт на суму 146063,11 грн. з аварійного ремонту мосту у смт. Липова Долина, складеного ТОВ «Сумимостобуд» (том 1 аркуші справи 19-21), робочим проектом Том 1 та 2 «Поточний середній ремонт автодорожнього мосту на дорозі комунальної власності по вул. Оболонська (Комсомольська) в смт. Липова Долина» з відповідним кошторисом на суму 372748,00 грн. (том 1 аркуші справи 87-131), не підтверджується розмір матеріального збитку, що завданий спірному майну внаслідок ДТП.

Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 (зі змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» необхідно враховувати, що у разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Наданий позивачем акт приймання виконаних будівельних робіт на суму 146063,11 грн. засвідчує певний об'єм робіт та їх вартість, а отже не є підтвердженням розміру завданої шкоди в результаті ДТП.

Зі змісту проекту «Поточний середній ремонт автодорожнього мосту на дорозі комунальної власності по вул. Оболонська (Комсомольська) в смт. Липова Долина», який фіксує проведення поточного середнього ремонту автодорожнього мосту на загальну суму 387561,40 грн. не слідує, проведення якої саме частини робіт стало наслідком ДТП, і чи є взагалі проведення робіт, які в ньому зафіксовані, наслідком спірного ДТП. Крім того, у проекті не зафіксовано про подальшу долю вцілілих та зруйнованих після ДТП залишків.

Таким чином, додані на підтвердження позовних вимог акт та проект не можуть бути належними доказами, які б встановлювали реальну вартість матеріального збитку, оскільки є лише документами, які фіксують виконання певних робіт за розцінками окремо взятого суб'єкта господарювання, що також підтверджується різницею сум, визначених даними документами.

Як вбачається з висновку проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи розмір матеріальної шкоди на відновлювальний ремонт автомобільного мосту на дорозі по вул. Оболонській у смт. Липова Долина Сумської області, завданої в результаті ДТП, що сталася 18.05.2015 за участю автомобіля МАЗ 543203-220, державний номерний знак НОМЕР_1 з причепом КRАМЕR, державний номерний знак НОМЕР_3, складає 98759,00 грн.

У зв'язку з цим, позивачем було зменшено позовні вимоги та заявлено до стягнення суму матеріальної шкоди у розмірі 98759,00 грн.

Однак враховуючи те, що розмір шкоди - це розмір витрат, спрямованих на виконання ремонтно-будівельних робіт з урахуванням вартості використаних матеріалів, конструкцій, виробів, а також з урахуванням фізичного зносу на момент події, колегія суддів не може прийняти висновки даної експертизи до уваги, оскільки наведені в ній розрахунки є приблизними. Так, у мотивувальній частині висновку експертом зазначено, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують технічний стан конструктивних елементів мосту на дорозі по вул. Оболонській у смт. Липова Долина на дату скоєння ДТП (18.05.2015), тому за основу розрахунку матеріального збитку експертом взято фізичний знос конструктивних елементів мосту в стані, встановленому на дату проведення натурного обстеження (05.12.2017), тобто майже через півтора року від події. Крім того, розмір матеріального збитку був встановлений експертом без врахування вцілілих залишків конструктивних елементів мосту та визначення їх вартості, що відповідно збільшило розмір матеріальної шкоди.

Таким чином, наявним у справі висновком експертизи не встановлено реального розміру матеріальної шкоди на відновлювальний ремонт автодорожнього мосту на дорозі по вул. Оболонській у смт. Липова Долина Сумської області, а визначено його орієнтовно.

Не підтверджений матеріалами справи розмір збитків є також підставою для відмови в задоволенні вимог про їх стягнення.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що місцевим господарським судом повно та всебічно досліджено фактичні обставини справи, здійснено перевірку наявних доказів з урахуванням визначених меж позовних вимог та правильно застосовано законодавство під час розгляду справи, через що правові підстави для його скасування відсутні.

Згідно статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Рішення суду першої інстанції у даній справі відповідає усім вказаним вимогам.

З огляду на те, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, а тому скарга задоволенню не підлягає.

Оскільки апеляційна скарга позивача залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Липоводолинської селищної ради, смт. Липова Долина, Липоводолинський р-н, Сумська обл. залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 03.05.2018 у справі № 917/29/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14.09.2018

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Істоміна О.А.