РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.09.2018Справа № 910/9585/18

Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М. розглянувши без повідомлення сторін у спрощеному позовному провадженні справу

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний", м. Дружківка, Донецької області

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ Ре", м. Київ

про стягнення 6 957,20 грн., -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ Ре" (відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 6 957,20 грн., посилаючись на те, що в силу приписів статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат (виплаченої своєму страхувальнику суми страхового відшкодування) у позивача виникло право вимоги до відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та запропоновано сторонам у встановлені судом строки подати відповідні заяви по суті.

03.08.2018р. (у запропонований судом строк) до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не звертався до відповідача з заявою на виплату страхового відшкодування за полісом № АК/2685925 у відповідності до приписів ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що, на думку відповідача, є підставою для відмови в його здійсненні.

13.08.2018р. (у запропонований судом строк) до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач вказує на те, що виплативши страхове відшкодування за договором добровільного страхування, позивач набув прав потерпілої особи та не зобов'язаний звертатись безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток або до особи, в якій застраховано її цивільно-правову відповідальність з вимогою про виплату страхового відшкодування, відтак до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за збиток (у розмірі фактичних витрат). При цьому, позивач зазначає про те, що він звертався до відповідача з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування, докази чого містяться в матеріалах справи.

Відповідач своїм правом на подання заперечень щодо відповіді на відзив у запропонований судом строк не скористався.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.09.2017р. між позивачем (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) було укладено Договір страхування наземного транспорту № 263654 (надалі - Договір страхування), відповідно до якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню автомобіля "Мерседес-Бенц", реєстраційний номер НОМЕР_1 (надалі також - застрахований автомобіль), зі строком дії з 00:00 год. 22.09.2017р. тривалістю 1 рік (п. п. 2.1., 3.1.-3.3. Договору страхування).

13.12.2017р. приблизно об 11 год. 00 хв. водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем "ВАЗ 2107", реєстраційний номер НОМЕР_2 в м. Харкові по вул. Мирна в дворі будинку № 19, рухаючись заднім ходом, не впевнився в безпеці маневру, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем "Мерседес-Бенц", реєстраційний номер НОМЕР_1, що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів.

Постановою Дзержинського районного суду міста Харкова від 23.01.2018р. у справі № 638/19519/17 ОСОБА_2 за здійснення вказаного ДТП було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

Згідно рахунку СТО (ТОВ «АД Соллі-Плюс») № 57321 від 26.12.2017р. вартість ремонту застрахованого позивачем автомобіля складає 19 179,40 грн. з ПДВ.

Відповідно до наданого позивачем Звіту № 19/12/2017 дослідження спеціаліста-автотоварознавця автомобіля від 26.12.2017р. вартість відновлювального ремонту (матеріального збитку завданого власнику КТЗ) автомобіля "Мерседес-Бенц", реєстраційний номер НОМЕР_1 з урахування значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез = 0,66) становить 6 957,20 грн. (з ПДВ), без урахування значення коефіцієнта фізичного зносу - 12 057,30 грн. (з ПДВ).

28.12.2017р. страхувальник звернувся до позивача з заявою на виплату за договором майнового страхування.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту № 308/17 від 03.01.2018р., розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 12 057,30 грн.

З урахуванням рахунку СТО (ТОВ «АД Соллі-Плюс») № 57321 від 26.12.2017р. та Звіту № 19/12/2017 дослідження спеціаліста-автотоварознавця автомобіля від 26.12.2017р. позивач на виконання умов Договору страхування виплатив своєму страхувальнику страхове відшкодування в сумі 12 057,30 грн., перерахувавши грошові кошти на рахунок СТО, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією платіжного доручення № 4283 від 04.01.2018р. на вказану суму.

Матеріалами справи підтверджується направлення (копія фіскального чеку від 24.05.2018р. у справі) на адресу відповідача заяви № 12 про стягнення страхового відшкодування в порядку суброгації у розмірі 6 957,20 грн. № 460 від 24.05.2018р., яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

У зв'язку з тим, що відповідач не здійснив виплату позивачу суми страхового відшкодування, останній звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 6 957,20 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України "Про страхування" за договором страхування страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 (далі - Методика) відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Як встановлено судом, позивачем з урахуванням рахунку СТО (ТОВ «АД Соллі-Плюс») № 57321 від 26.12.2017р. та Звіту № 19/12/2017 дослідження спеціаліста-автотоварознавця автомобіля від 26.12.2017р. на підставі складеного ним Страхового акту № 308/17 від 03.01.2018р. виплачено своєму страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 12 057,30 грн.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування" та п. 22.1. ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в межах суми виплаченого страхового відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 та від 23.09.2015 у справі № 3-303гс15.

Згідно з абзацом другим пункту 36.2 статті 36 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника) сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Вартість ремонту автомобіля з врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з'ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ.

Судом встановлено, що надавач послуг з ремонту автомобіля "Мерседес-Бенц", реєстраційний номер НОМЕР_1 (ТОВ «АД Соллі-Плюс) визначив суму ремонту автомобіля без урахування ПДВ у розмірі 15 982,83 грн., що перевищує розраховану позивачем та виплачену ним суму страхового відшкодування (12 057,30 грн.).

За наведених обставин, у відповідача у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов'язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (100 000,00 грн.) і в межах суми фактичних затрат, право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля з урахуванням коефіцієнта зносу деталей та з врахуванням податку на додану вартість.

Водночас, судом у вирішенні спору враховано, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 зі справи № 3-50гс15).

Таким чином, у вирішенні питання щодо стягнення з відповідача суми страхового відшкодування необхідно виходити не лише з сум, які визначені у Звіті № 19/12/2017 дослідження спеціаліста-автотоварознавця автомобіля від 26.12.2017р., а з рахунку СТО (ТОВ «АД Соллі-Плюс») № 57321 від 26.12.2017р., яким і було здійснено ремонт застрахованого автомобіля, тобто з суми фактично понесених позивачем витрат у зв'язку з ДТП (12 057,30 грн.).

Аналогічної позиції дотримується також Верховний Суд у своїй постанові від 13.03.2018р. по справі № 910/9396/17.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_2 встановлена у судовому порядку, а відповідно до наявного в матеріалах справи витягу Моторного (транспортного) страхового бюро України, цивільно-правова відповідальність винної в ДТП особи, яка керувала автомобілем "ВАЗ 2107", реєстраційний номер НОМЕР_2, станом на дату ДТП (13.12.2017р.), що визнається відповідачем у відзиві на позовну заяву, була застрахована у відповідача на підставі страхового полісу № АК/2685925, отже останній є особою, відповідальною за спричинену у ДТП шкоду.

Згідно ст. 12.1. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АК/2685925 ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну становить 100 000,00 грн., а розмір франшизи - 0,00 грн., отже, з відповідача має бути стягнуто 6 957,20 грн. (виплачена позивачем своєму страхувальнику сума страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу деталей з урахуванням нульової франшизи за полісом).

Розмір шкоди, завданої застрахованому позивачем автомобілю, доведений у встановленому законом порядку та належними доказами.

Щодо заперечень відповідача стосовно того, що позивач не звертався до нього з заявою на виплату страхового відшкодування за полісом № АК/2685925 у відповідності до приписів ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що, на думку відповідача, є підставою для відмови в його здійсненні, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 35.1. ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім'я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №910/7449/17, на яку посилається відповідач як на підставу своїх заперечень з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов'язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов'язаннях: у деліктному зобов'язанні винуватця; у зобов'язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

В такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов'язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов'язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов'язанні винуватця; зобов'язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

Відтак, у силу приписів статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов'язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов'язань виключно за умови подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов'язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб'єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів».

Закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб'єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 05.06.2018 у справі №910/7449/17).

Як встановлено судом, 24.05.2018р. позивач звернувся до відповідача з заявою № 12 про стягнення страхового відшкодування в порядку суброгації у розмірі 6 957,20 грн. № 460 від 24.05.2018р.

При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження отримання відповідачем названої заяви.

Разом з тим, відповідно до наявного у матеріалах справи фіскального чеку від 24.05.2018р., який підтверджує факт направлення на адресу відповідача заяви № 12 про стягнення страхового відшкодування в порядку суброгації у розмірі 6 957,20 грн. № 460 від 24.05.2018р. за штрихкодовим ідентифікатором поштового відправлення 761, судом було здійснено перевірку вручення вказаної заяви відповідачу за допомогою сервісу підприємства поштового зв'язку (http://ukrposhta.ua/vidslidkuvati-forma-poshuku) та встановлено, що відправлення за номером 761 було вручене відповідачеві 30.05.2018р.

Відповідно до ч. 36.2. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; - у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Як вбачається з переліку додатків, вказаних у заяві про виплату страхового відшкодування, позивачем також було направлено відповідачу копії додаткових документів, необхідних для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування чи про відмову у його здійсненні.

Як було вказано вище, заяву про виплату страхового відшкодування було отримано відповідачем 30.05.2018р., відтак 90-денний термін для прийняття рішення про здійснення виплати страхового відшкодування чи про відмову у його здійсненні сплинув 28.08.2018р.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 17.07.2018р. (згідно відбитку календарного штемпеля підприємства поштового зв'язку на конверті при направленні позовної заяви до суду), тобто до спливу вказаного строку.

Втім, станом на час розгляду справи в суді строк прийняття відповідачем рішення за наслідками розгляду заяви позивача про виплату страхового відшкодування настав, однак, відповідач не здійснив виплату страхового відшкодування позивачу за полісом № АК/2685925, доказів протилежного, а саме доказів виплати страхового відшкодування, суду не надано, у зв'язку з чим наявні підстави для стягнення суми страхового відшкодування з відповідача.

Доводи відповідача стосовно відсутності у матеріалах позовної заяви (наразі - справи) доказів на підтвердження звернення позивача до нього з заявою про виплату страхового відшкодування спростовуються наданими позивачем до матеріалів справи доказами.

Висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №910/7449/17 у даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки матеріали справи містять документальне підтвердження звернення позивача з заявою про виплату страхового відшкодування.

За приписами ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/9585/18 підлягають задоволенню в повному обсязі та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума страхового відшкодування в розмірі 6 957,20 грн.

Судовій збір в розмірі 1 762,00 грн., відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Київ Ре" (ідентифікаційний код 33442139, місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Анрі Барбюса, буд. 13-Б) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" (ідентифікаційний код 13494943, місцезнаходження: 84205, Донецька обл., м. Дружківка, вул. Соборна, буд. 37) 6 957,20 грн. (шість тисяч дев'ятсот п'ятдесят сім гривень 20 коп.) суми страхового відшкодування та 1 762,00 грн. (одну тисячу сімсот шістдесят дві гривні 00 коп.) судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 20.09.2018р.

Суддя С.М. Морозов