КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2018 р. Справа№ 910/3840/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Мовчан А.Б.,

за участю представників:

від позивача - Литвин П.В., довіреність № 14-161 від 30.08.2018;

від відповідача - Дранчук І.Я. довіреність № 202-17К від 28.12.2017,,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Комфортна оселя" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2018 у справі №910/3840/18 (суддя Мудрий С.М., м. Київ, повний текст складено - 14.06.2018р.) за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до товариства з обмеженою відповідальністю "Комфортна оселя" про стягнення 128 905, 82 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Комфортна оселя" 128 905,82 грн., з яких: 96 752,04 грн. пені, 6 893,28 грн. трьох процентів річних та 25 260,50 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.06.2018 у справі №910/3840/18 позов задоволено повністю: вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 96 752,04 грн. пені, 6 893,28 грн. трьох процентів річних та 25 260,50 грн. інфляційних втрат.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов'язань в частині оплати отриманого природного газу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2018 у справі №910/3840/18 скасувати, та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі апелянт не погоджується із розрахунком позивача та вказує, що він ґрунтується на даних про спожиті обсяги природного газу у січні 2016 року, що, в свою чергу, не охоплюється дією, укладеного між сторонами, договору.

Також, апелянт посилається на пропуск позивачем річного строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені та на безпідставність нарахування пені, річних та інфляційних з огляду на відсутність у відповідача перед позивачем заборгованості за Договором №2333/15-ТЕ-41 станом на 17.05.2018, що, на думку апелянта, підтверджується Актом звіряння взаємних розрахунків за період з 01.10.2014 - 17.05.2018.

Крім цього, скаржник вказує, що позовна заява не містить викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, що на думку скаржника, є підставою для залишення позову без руху.

В ході розгляду апеляційної скарги апелянтом було подано до суду клопотання про призначення судової бухгалтерської експертизи у даній справі, на вирішення якої він просить поставити питання щодо того чи підтверджуються документально вказані у позовній заяві пеня, річні та інфляційні, нараховані за неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань з оплати природного газу.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання дійшла висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Отже, експертиза призначається судом у випадку необхідності встановлення фактів (обставин), дані про які вимагають спеціальних знань, та які мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті.

Крім того, слід зазначити, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду.

Зазначена позиція викладена в п. 19 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення експертизи".

Викладене у клопотанні питання, яке заявник просить поставити на вирішення експерту щодо того чи підтверджуються документально вказані у позовній заяві пеня, річні та інфляційні, нараховані за неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань з оплати природного газу є правовим та для його вирішення не потрібні спеціальні знання.

Поставлення такого питання на вирішення експерта є перекладанням функцій судового органу на експертну установу, що в своє чергу є неприпустимим.

У будь-якому випадку, висновок експерта з правового питання, вирішення якого віднесено до компетенції саме суду (якщо експертиза з такого питання буде проведена), не може бути покладено в основу судового рішення.

Отже, для з'ясування обставин, що мають значення для справи, спеціальні знання у сфері іншій, ніж право не є необхідними.

Враховуючи вищевикладене, клопотання відповідача про призначення судової бухгалтерської експертизи у даній справі підлягає відхиленню за необґрунтованістю.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Комфортна оселя" (покупець) 24.12.2014 укладено Договір №2333/15-ТЕ-41, за умовами якого (п.1.1) продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах даного договору.

Відповідно до п. 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 2080 тис.куб.м, в тому числі, по місяцях і кварталах.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

У разі невиконання покупцем умов п. 6.1. договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умови їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем п. 6.1 договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 7.2 договору).

Позивачем на виконання умов договору за період з січня по грудень 2015 року передано, а відповідачем прийнято від позивача природний газ загальною вартістю 2 677 399,51 грн., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін актами приймання-передачі природного газу (а.с.24-35).

Відповідачем зобов'язання за договором виконувались неналежним чином, тобто було допущено прострочення оплати грошових коштів за договором.

Враховуючи те, що відповідачем було оплачено природний газ з порушенням встановлених договором строків, позивачем за прострочення виконання грошового зобов'язання нараховано 96 752,04 грн. пені, 6 893,28 грн. трьох процентів річних та 25 260,50 грн. інфляційних втрат.

З вимогою про стягнення зазначених сум позивач звернувся з даним позовом до суду.

Судом першої інстанції вказані вимоги задоволено повністю.

Колегія суддів погоджується із задоволенням позову, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем зобов'язання з оплати природного газу виконувались неналежним чином, тобто з порушенням строків, встановлених договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

З урахуванням того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 96 752,04 грн., 3% річних в сумі 6 893,28 грн. та інфляційних в сумі 25 260,50 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про неналежність розрахунку позивача.

Крім цього, доводи апелянта про те, що розрахунок вказаних нарахувань ґрунтується на даних про спожиті обсяги природного газу у січні 2016 року, що, в свою чергу, не охоплюється дією, укладеного між сторонами, договору, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Так, згідно наявного у матеріалах справи розрахунку позивача (а.с.36-39) ним проводилося нарахування пені, 3 % річних та інфляційних за неналежне виконання відповідачем свого грошового зобов'язання з оплати природного газу, поставленого з жовтня по грудень 2015 року. Жодних нарахувань за порушення грошових зобов'язань з оплати природного газу, який би був поставлений у січні 2016 року, розрахунок позивача не містить, а тому відповідно посилання скаржникам на протилежне визнаються колегією суддів необґрунтованими.

Стосовно посилань скаржника на пропуск позивачем річного строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені, слід зазначити наступне.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Разом з тим, положеннями статті 259 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

У п. 9.3 Договору сторони узгодили, що строк, у межах якого вони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у п'ять років.

Враховуючи те, що відповідачем було допущено прострочення виконання зобов'язань за жовтень - грудень 2015 року, позовна давність тривалістю 5 років станом на день звернення позивача з даним позовом до суду - 29.03.2018 (відбиток календарного штемпеля на конверті, в якому позовну заяву направлено до суду) не сплила. Отже, позивачем строк позовної давності пропущено не було.

З огляду на наведене, доводи апелянта про пропуск позивачем річного строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, а тому підлягають відхиленню за необґрунтованістю.

Також, відхиляються доводи скаржника про безпідставність нарахування позивачем пені, річних та інфляційних з огляду на відсутність у відповідача перед позивачем заборгованості за Договором №2333/15-ТЕ-41 станом на 17.05.2018, що, на думку апелянта, підтверджується Актом звіряння взаємних розрахунків за період з 01.10.2014 - 17.05.2018.

Так, єдиний наявний у матеріалах справи Акт звіряння розрахунків (а.с.93) не містить жодних даних щодо наявності чи відсутності заборгованості за укладеним між сторонами договором №2333/15-ТЕ-41, на підставі якого пред'явлені позовні вимоги у даній справі.

У будь - якому випадку навіть відсутність у відповідача перед позивачем заборгованості станом на 17.05.2018 жодним чином не спростовує обставин прострочення товариством з обмеженою відповідальністю "Комфортна оселя" виконання грошових зобов'язань з оплати природного газу отриманого у жовтні - грудні 2015 року.

Таким чином, вказані вище доводи скаржника не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Стосовно посилань апелянта на те, що позовна заява не містить викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, що на думку скаржника, є підставою для залишення позову без руху, слід зазначити наступне.

Так, доводи про відсутність у позовній заяві викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги не знайшли свого підтвердження матеріалами даної справи, а тому відповідно є необґрунтованими.

Що ж до недотримання порядку досудового врегулювання спору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Як роз'яснено у Рішенні Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 09.07.2002р. №1-2/2002 відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

З огляду на викладене, не використання позивачем заходів досудового врегулювання спору жодним чином не позбавляє його права на звернення до суду.

Таким чином, підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні, а отже доводи апелянта в наведеній частині підлягають відхиленню.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Комфортна оселя" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2018 у справі №910/3840/18 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 07.09.2018 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко