ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.09.2018 м. Ужгород Справа № 907/361/18

Господарський суд Закарпатської області у складі

головуючого судді Васьковського О.В.,

розглянувши матеріали справи №907/361/18

за позовом публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м. Київ, в особі Закарпатської філії ПАТ "Укртелеком", м.Ужгород

до відповідача ОСОБА_1 соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації, м.Свалява

про стягнення суми 172105,80 грн. заборгованості за надані послуги звязку на пільгових умовах, у відповідності до ст.ст.611,625 Цивільного кодексу України

За участі секретаря судового засідання Дергачової Ю.А.

Представники:

від позивача ОСОБА_2, предст. за дов. від 28.12.2017 №2933

від відповідача ОСОБА_3, предст. за дов. від 21.06.2018 №1376/01-10

СУТЬ СПОРУ: стягнення суми 172105,80 грн. заборгованості за надані послуги звязку на пільгових умовах, у відповідності до ст.ст.611,625 Цивільного кодексу України

Позивач заявив позов до ОСОБА_1 соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації про стягнення суми 172105,80 грн. Підставою позову є факт невиконання відповідачем, як розпорядником коштів, зобов'язання по відшкодуванню витрат за надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року включно, які надавалися позивачем пільговим категоріям абонентів. Посилаючись на положення ст. 63 Закону України "Про телекомунікації", ст.ст.48,89,102 Бюджетного кодексу України, п. 2 постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.02, ст. ст.11, 16, 96, 526, 530, 610, 625 ЦК України, ст. ст. 20, 144, 174, 193, 216, 218 ЦК України вказує, що як у нього, так і у відповідача виникають зобов'язання в силу закону та норм його прямої дії, відтак вважає, що у відповідача наявний безумовний обов'язок відшкодувати вартість наданих пільг визначеним категорія громадян на отримання телекомунікаційних послуг.

Ухвалою суду від 06.06.2018 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу постановлено розглянути в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання зі встановленням строків для подачі учасниками справи заяв по суті справи.

В установленому законом і судом порядку відповідач подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнає. Зазначає, між ОСОБА_1 соціального захисту населення та Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" не було укладено жодного договору, в звязку з чим будь-яких зобовязань у нього перед позивачем не виникало. Окрім того, у 2016- 2017 роках бюджетні асигнування, бюджетні призначення та кошториси на вказані цілі були відсутні, тому ОСОБА_1 не має бюджетних призначень щодо розпорядження коштами на компенсацію пільг, так як наслідок не повинно відповідати за виконання Державного бюджету України у вигляді покладення на нього негативних фінансових наслідків. Саме тому заперечуючи доводи позивача щодо наявності зобов'язань з відшкодування вартості послуг зв'язку пільговим категоріям громадян просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Окрім того, вказує на те, що Господарським судом Закарпатської області вже розглядався спір про стягнення з ОСОБА_1 соціального захисту населення Свалявської РДА суми 103159,69грн. заборгованості за надані послуги звязку пільговим категоріям громадян за 2016 рік. Ухвалою суду від 07.03.2018 позов ПАТ «Укртелеком» було залишено без розгляду, відтак, вважає позовну заяву від 17.05.2018 щодо стягнення суми 172105,80грн. безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення.

Позивач направив суду відповідь на відзив. Вважає, що поданий суду ОСОБА_1 відзив не містить доказів, які б спростували законність позиції позивача по справі. Спростовуючи доводи відповідача щодо обов'язковості укладення договору та відсутності зобов'язання щодо компенсації витрат позивача в зв'язку з не укладенням відповідного договору у спірний період, позивач посилається на судові рішення різних інстанцій, які набули законної сили, де неодноразово констатувалось, що відносини позивача та відповідача щодо компенсації вартості наданих послуг громадянам, які мають право на пільги у відповідності до законодавства, випливають прямо із закону і не вимагають укладення окремого договору (постанова Верховного Суду від 17.04.18 по справі 906/621/17). Також зауважив, що в постанові від 13.02.2018 №927/345/17 Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що не проведення відшкодування позивачу вартості наданих ним соціальних послуг певним категоріям громадян, які є предметом спору в даній справі, було б порушенням права на мирне володіння майном (майновими правами), гарантованих Першим Протоколом до Конвенції про захист з прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, оскільки така бездіяльність відповідача, як уповноваженого державного органу на виплату за рахунок бюджету компенсації вартості фактично наданих соціальних послуг, не ґрунтується на нормах закону та не переслідує легітимної мети, спрямованої на захист інтересів суспільства, окремої особи чи держави.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України рішення в справі прийнято в нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 10.09.2018 року відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши та оцінивши подані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання.

Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Категорії громадян, яким надано пільги з оплати послуг зв'язку, визначені Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справи і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про охорону дитинства .

Позивач - публічне акціонерне товариство "Укртелеком" є оператором телекомунікацій і включений до реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації. Позивач надає телекомунікаційні послуги фізичним особам, в тому числі і тим, що мають визначені законодавством пільги з їх оплати.

Відповідно до п. 3 ст. 63 Закону України Про телекомунікації, телекомунікаційні послуги споживачам, які мають встановлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Пунктом 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджені постановою Кабінету міністрів України від 11 квітня 2012 року № 295, визначено, що встановлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред'явлення ним документа, що підтверджує право на пільги. Так ст. ст. 12-15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", ст. ст. 20, 30 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", ст. 13 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено споживачів, які мають право на пільги з оплати телекомунікаційних послуг.

Закон України "Про телекомунікації" та Правила не передбачають жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі.

Вказані вище положення законодавства закріплюють реалізацію державних соціальних гарантій певним категоріям громадян; визначеному законодавчо обов'язку оператора телекомунікаційних послуг надавати послуги зв'язку тим категоріям громадян, які мають установлені законодавством пільги з їх оплати, відповідає обов'язок держави в особі її органів відшкодувати вартість наданих послуг суб'єкту господарювання, який їх надає.

Позивач, в тому числі, з посиланням на вказані законодавчі акти вказує, що з січня 2016 року по грудень 2017 року надав телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги та на яких поширювались дія вищевказаних законів.

Згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України зобовязання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг по оплаті за надані послуги звязку, на які мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень ч. ч. 1 - 4 ст.48 Бюджетного кодексу України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року за № 256 було затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (далі-Порядок), який визначає відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, в тому числі компенсаційних виплат за пільговий зв'язок.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року за № 256 встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення згідно з п. 3 Порядку є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Таким чином, розпорядником коштів бюджетного фінансування вищезазначених соціальних пільг абонентам, які мешкають на території Свалявського району Закарпатської області є ОСОБА_1 соціального захисту населення Свалявської райдержадміністрації, а позивач - Публічне акціонерне товариство "Укртелеком", м. Київ в особі Закарпатської філії, відповідно - постачальником телекомунікаційних послуг, що надаються на пільгових умовах громадянам, які мешкають у вказаному районі.

З огляду на викладене вище між сторонами виникли правовідносини з надання послуг зв'язку окремим категоріям населення на пільговій основі, у яких відповідач як розпорядник відповідних коштів зобов'язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.

У відповідності до пунктів 10-11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 р. № 117, підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25-го числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою 2-пільга. Уповноважений орган, у свою чергу, щомісяця має звірити інформацію, що міститься в реєстрі, з інформацією що надходить від підприємства та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не проводити розрахунки, до уточнення цієї інформації.

З наведеного слід констатувати, що чинне законодавство передбачає відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, при цьому, зобов'язання сторін по даній справі виникають безпосередньо із законів України і не залежать від їх бажання.

При цьому чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на пільги, оскільки зобов'язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України.

Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.04.18 по справі №906/621/17.

Матеріалами справи підтверджено, що з січня 2016 року до грудня 2017 року позивачем надані телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам, які мешкають в Свалявському районі Закарпатської області, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги та на яких поширювалась дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справи і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" , "Про охорону дитинства".

У підтвердження належного виконання позивачем зобов'язань щодо надання пільг окремим категоріям громадян на отримання телекомунікаційних послуг у спірному періоді позивачем подано надіслані на адресу відповідача розрахунки вартості послуг, наданих пільговикам, за формою 2-пільга та акти звіряння розрахунків за формою 3-пільга.

Однак, відповідачем витрати, понесені позивачем внаслідок надання послуг на пільгових умовах визначеним категоріям громадян за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року на загальну суму 172105,80 грн. не відшкодовано ( до розрахунку включено 689,14грн несплачених відповідачем в грудні 2015 року).

Листами, копії яких долучені до позовної заяви, позивач звертався до відповідача з вимогою відшкодувати вартість наданих послуг, однак відповідач розрахунки за послуги надані позивачем не провів.

Невиконання відповідачем відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання послуг на пільгових умовах визначеним законодавством категоріям громадян за спірний період, стало підставою звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача вказаної суми в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Положення ст. 612 Цивільного кодексу України встановлюють, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу вимог ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частина 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення від відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 15.05.12 у справі № 11/446, від 15.05.12 у справі № 3-28гс12 та постанові Вищого господарського суду України від 23.08.12 у справі № 15/5027/715/2011.

Згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України, бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

В порядку ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00), суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення Суду). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Таким чином, відсутність бюджетних коштів у відповідача не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відтак, право позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих ним своїм абонентам - пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, оскільки фінансові зобов'язання держави виникли з законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним законодавчо особам, а також з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з постачальниками, зокрема, телекомунікаційних послуг таким категоріям споживачів.

Проаналізувавши спірні правовідносини та законодавство яким здійснюється їх правове регулювання, а також подані позивачем докази, суд констатує, що чинним законодавством України не передбачена можливість надання або ненадання пільг з оплати за надані телекомунікаційні послуги відповідним категоріям споживачів цих послуг залежно від стану фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог чинних законів України.

З врахуванням наведеного, суд доходить висновку, що саме відповідачем має бути компенсована вартість телекомунікаційних послуг, наданих позивачем на пільгових умовах визначеній законодавством категорії населення Свалявського району Закарпатської області у період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року, що складає суму 172105,80 грн.

З огляду на вказані норми законодавства у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг зв'язку, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у відповідача як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов'язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України) (п.6.16 постанови Верховного Суду від 17.04.18 по справі№906/621/17).

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання належним чином та в повному обсязі зобов'язань по відшкодуванню витрат, понесених позивачем за період з січня 2016 року по грудень 2017 року (включно) внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, безумовний обов'язок щодо виконання яких унормований Законом. Доводи відповідача щодо відсутності обов'язку на компенсацію витрат та посилання на рішення судів інших інстанцій не спростовують вищенаведених висновків суду. Інші доводи відповідача судом відхиляються як безпідставні та належним чином не обґрунтовані.

Посилання відповідача на безпідставність даного позову з огляду на те, що стягнення заборгованості з ОСОБА_1 соціального захисту населення Свалявської РДА в розмірі 103159,69 грн. за надані послуги звязку пільговим категоріям громадян за 2016 рік вже було предметом судового розгляду судом відхилено, оскільки такий позов відповідно до ухвали суду від 03.07.2018 №8907/141/17 було залишено без розгляду, а вказана процесуальна дія не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду після усунення обставин, що були підставою для залишення позову без розгляду (ч. 4 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, позивачем надано суду докази, які підтверджують наявність вказаної у позові заборгованості, існування та розмір якої відповідачем в установленому порядку не спростовано.

При вирішення спору судом взято до уваги висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.02.2018 №927/345/17 та постанові від 17.04.2018 №911/4249/16, відповідно до яких не проведення відшкодування позивачу вартості наданих ним соціальних послуг певним категоріям громадян, які є предметом спору в даній справі, було б порушенням права на мирне володіння майном (майновими правами), гарантованих Першим Протоколом до Конвенції про захист з прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, оскільки така бездіяльність відповідача, як уповноваженого державного органу на виплату за рахунок бюджету компенсації вартості фактично наданих соціальних послуг, не ґрунтується на нормах закону та не переслідує легітимної мети, спрямованої на захист інтересів суспільства, окремої особи чи держави.

Заявлена позивачем до стягнення сума фактично є втратами підприємства, які воно понесло, надаючи послуги окремим категоріям громадян за встановленими державою пільговими тарифами. Право позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що законами України про державний бюджет на відповідний рік видатків на ці потреби не було передбачено, оскільки фінансові зобовязання держави виникли не із законів про бюджет, а із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним особам та з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з позивачем на підставі поданих ним щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які відповідно до чинного законодавства мають право на соціальні пільги.

Таким чином, з огляду на наведене, позовні вимоги про стягнення 172105,80 грн. заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах доведені доданими до матеріалів справи документальними доказами, у відповідності з вимогами ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України, відтак підлягають до задоволення в повному обсязі.

Отже, позов належить задовольнити повністю.

Судові витрати у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у розмірі 2581,59 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору належить покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 74, 80, 129,165, 233, 236,-238, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛ И В:

позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації (89300, Закарпатська область, м. Свалява, вул. Визволення, 21/1, код ЄДЮОФОПтаГФ 03192945) на користь публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (вул. Шевченка,18, м. Київ, 01601, код ЄДЮОФОПтаГФ 21560766) в особі Закарпатської філії ПАТ "Укртелеком" (88000, м. Ужгород, пл. Кирила і ОСОБА_3, 4, код ЄДЮОФОПтаГФ 21560766):

- суму 172105,80 грн. - невідшкодованих коштів за надані пільговим категоріям громадян телекомунікаційні послуги;

- суму 2581,59 грн. - у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ.

Рішення суду набирає законної сили і підлягає обов'язковому виконанню на території України в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 11.09.18

Суддя О. В. Васьковський