РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.08.2018Справа № 910/3502/18

За позовомЗаступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України
до1) Публічного акціонерного товариства «Харківгаз», 2) Міністерства енергетики та вугільної промисловості України
провизнання недійсним договору, додаткової угоди та протоколу розбіжностей до неї, стягнення 40078974,75 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Багнюк І.І.

Представники учасників процесу:

від прокуратуриСуходольський С.М.
від позивачане з'явились
від відповідача-1Богдан С.В.
від відповідача-2Старушкевич У.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник Генерального прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» і Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та просить суд:

- визнати недійсним договір №31/01, укладений 12.11.2012 між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України з одного боку і Публічним акціонерним товариством «Харківгаз» з іншого боку про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від його основного виробництва;

- визнати недійсними додаткову угоду від 24.05.2017 №1 та протокол розбіжностей до неї від 31.05.2017, які є невід'ємними частинами договору від 12.11.2012 №31/01 про надання ПАТ «Харківгаз» на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від його основного виробництва;

- стягнути з Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» на користь держави 40078974,75 грн заподіяних їй збитків, а саме: доходу (орендної плати), який держава могла б реально одержати у разі виконання вимог закону та укладення договору оренди державного майна, що використовується товариством для забезпечення розподілу природного газу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2018 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/3502/18, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 25.04.2018.

У підготовчому засіданні 25.04.2018 оголошувалась перерва до 29.05.2018.

21.05.2018 від прокуратури через відділ діловодства суду надійшла заява про зміну підстав позову, яка судом прийнята до розгляду.

Позовні вимоги (у редакції заяви про зміну підстав позову) обґрунтовані тим, що спірний договір №31/01 від 12.11.2012, додаткова угода до нього від 24.05.2017 № 1 та протокол розбіжностей до неї від 31.05.2017 укладено з порушенням порядку передачі в користування майна - газорозподільних систем, встановленого приписами ст. 19 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 5 Закону України «Про Фонд державного майна України», п.п. 1.3., 1.4. Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 № 908/68 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.1999 за № 414/3707, а тому з урахуванням ст. 8 Цивільного кодексу України, п. 10 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 22, 73, 74, 75, 135, 136, 141 Господарського кодексу України, ст. ст. 6, 7, 11 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», цей договір підлягає визнанню недійсним.

Позовні вимоги про стягнення грошових коштів в розмірі 40078974,75 грн з відповідача-1 обґрунтовані тим, що у зв'язку з безпідставним та безоплатним використанням Публічним акціонерним товариством «Харківгаз» спірного державного майна, яке підлягало передачі в користування виключно на умовах платного користування, держава не отримала дохід у вигляді орендної плати за використання майна товариством протягом 2013-2017 років у заявленому до стягнення розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі №910/3502/18 на 30 днів; в судовому засіданні оголошено перерву до 11.06.2018.

У підготовчому засіданні 11.06.2018 оголошувалась перерва до 02.07.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.2018 закрито підготовче провадження у справі №910/3502/18 та призначено справу до судового розгляду по суті на 30.07.2018.

У судових засіданнях 30.07.2018 та 06.08.2018 оголошувалась перерва до 06.08.2018 та 16.08.2018 відповідно.

Прокурор позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Фонд державного майна України надав пояснення по суті справи, в яких просив суд ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Відповідачі проти позову заперечують.

У відзиві на позовну заяву відповідач-1 - Публічне акціонерне товариство «Харківгаз» зазначає, що Фонд державного майна України не може бути позивачем у даній справі, оскільки не є органом управління об'єктами державної власності, які є предметом спірного договору. Відповідач-1 вказує, що прокурором не наведено достатніх правових підстав та доказів, що їх обґрунтовують, на підтвердження наявності підстав недійсності правочину, передбачених ст. 215 Цивільного кодексу України, а позовна заява ґрунтується на припущеннях прокуратури щодо можливих порушень вимог чинного на час укладення договору законодавства.

Також відповідачем-1 подано заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідач-2 - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України зазначає, що укладаючи спірний правочин, відповідачі вчиняли дії, спрямовані на виконання Постанови Кабінету Міністрів України, яка є чинною і зараз, а будь-які порушення законодавства при укладенні договору відсутні.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників учасників справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Указом Президента України від 25.02.1998 №151/98 «Про реформування нафтогазового комплексу України» доручено Кабінету Міністрів України, зокрема, перетворити підприємства нафтогазового комплексу, що не підлягають приватизації, у державні акціонерні товариства та передати до статутного фонду Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 100 відсотків акцій таких державних акціонерних товариств та затвердити перелік майна, яке використовується для забезпечення транспортування, зберігання і розподілу нафти, нафтопродуктів та газу і не підлягає приватизації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747 затверджено перелік майна, яке використовується для забезпечення транспортування, зберігання та розподілу нафти, нафтопродуктів і природного газу і яке відповідно до законодавства не підлягає приватизації та передається Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» у користування, згідно з додатком 3, а саме: Магістральні газонафтопроводи та споруди на них; Розподільні газонафтопроводи та споруди на них; Газонафтосховища; Транспортні засоби спеціального призначення.

Також вказаною постановою затверджено перелік відкритих акціонерних товариств, пакети акцій яких залишені у державній власності і передаються до статутного фонду Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України». До переліку включено, зокрема, Харківгаз.

Учасниками справи визнається, що на підставі зазначеної постанови, а також Указу Президента України від 15.06.1993 №210/93 «Про корпоратизацію підприємств» та Положення про порядок корпоратизації підприємств, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.1993 №508 підприємство «Харківгаз» було перетворено у ВАТ з газопостачання та газифікації «Харківгаз».

В свою чергу, Публічне акціонерне товариство «Харківгаз» (відповідач-1) є правонаступником всіх прав та обов'язків Державного підприємства по газопостачанню та газифікації «Харківгаз» та Відкритого акціонерного товариства «Харківгаз».

12.11.2012 між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України (орган управління) та Публічним акціонерним товариством «Харківгаз» (підприємство) укладено договір №31/01 про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від його основного виробництва (надалі - Договір).

Як зазначено в Преамбулі Договору, цей Договір укладено з метою забезпечення ефективного використання, збереження та відновлення державного майна, яке не підлягає приватизації, його цільової безаварійної експлуатації, покращення/відновлення, реконструкції і модернізації, а також надійності розподілу природного газу на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2012 №770 «Деякі питання використання державного майна для забезпечення розподілу природного газу».

Відповідно до п. 1.1 Договору предметом цього Договору є надання підприємству на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі підприємства і не може бути відокремлене від його основного виробництва (надалі - державне майно).

Згідно з п. 1.2 Договору перелік державного майна, яке перебуває на балансі підприємства та надається йому на праві господарського відання, зазначається у додатку 1, який є невід'ємною частиною Договору.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що наявність державного майна на балансі підприємства на праві господарського відання не означає набуття підприємством права власності на це майно. Власником державного майна, право господарського відання щодо якого має підприємство за цим Договором, є держава в особі органу управління.

Протягом строку дії Договору підприємству забороняється відчужувати державне майно, здавати його в оренду, в оперативний або фінансовий лізинг, концесію, позичати, передавати речові права (користування та/або володіння) щодо нього у заставу, передавати його в управління та вчиняти будь-які інші дії, що пов'язані із зміною його цільового призначення (п. 2.2 Договору).

За змістом п.п.3.3.1 Договору підприємство має право використовувати державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, в обсязі, визначеному цим Договором, відповідно до мети, визначеної у преамбулі.

Відповідно до п. 7.1 Договору Договір є укладеним і набирає чинності з дати підписання його сторонами та скріплення печатками і діє до моменту відчуження майна, зазначеного у п. 1.2 Договору, з державної власності.

24.05.2017 між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України (орган управління) та Публічним акціонерним товариством «Харківгаз» (оператор) підписано додаткову угоду №1 до Договору від 12.11.2012 №31/01 «Про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від його основного виробництва» щодо його приведення до вимог примірного договору експлуатації газорозподільних систем та їх складових, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №95 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 №188), а 31.05.2017 сторонами підписано протокол розбіжностей до додаткової угоди №1 до Договору від 12.11.2012 №31/01 (за змістом якого протокол розбіжностей прийнятий сторонами в редакції оператора).

Надалі додаткова угода №1 до Договору від 12.11.2012 №31/01 з урахуванням протоколу розбіжностей від 31.05.2017 - Додаткова угода №1.

Відповідно до п. 1.1 Договору (в редакції Додаткової угоди №1) предметом цього договору є надання оператору права на експлуатацію державних газорозподільних систем або їх складових, що є державним майном, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі оператора та не може бути відокремлене від його основного виробництва, згідно з переліком, що є додатком №1 до цього договору (далі - майно), до яких підключені (приєднані) інші газові мережі.

Відповідно до п. 4 Договору (в редакції Додаткової угоди №1) право на експлуатацію майна надається з метою провадження оператором ліцензованої діяльності з розподілу природного газу та безаварійного розподілу природного газу його споживачам, ефективного використання майна, його збереження, відновлення, поліпшення, реконструкції та модернізації.

Згідно з п.п. 5, 6, 7 Договору (в редакції Додаткової угоди №1) право власності на майно, надане за цим договором, належить державі. Укладення цього договору не змінює права власності на майно, надане оператору в експлуатацію. Надане в експлуатацію майно обліковується на балансі оператора.

Пунктом 8 Договору (в редакції Додаткової угоди №1) встановлено, що оператору забороняється будь-яким чином відчужувати чи обтяжувати майно, а також здавати його в оренду, надавати в оперативний або фінансовий лізинг, передавати речові або будь-які інші права щодо нього, передавати його у заставу, в управління та вчиняти будь-які дії, пов'язані із зміною його цільового призначення.

Відповідно до п. 13 Договору (в редакції Додаткової угоди №1) оператор зобов'язується виконувати роботи, пов'язані із поліпшенням, відновленням, ремонтом, реконструкцією та технічним обслуговуванням майна, відповідно до вимог законодавства, цього Договору, а також створювати умови для безпечної та безаварійної його експлуатації.

Оператор забезпечує фінансування за рахунок власних коштів робіт, передбачених в абзаці першому цього пункту, в розмірі не менш як 100 відсотків амортизаційних відрахувань, передбачених у тарифах на послуги з розподілу природного газу. Амортизаційні відрахування, які визначають розмір фінансування зазначених робіт, розраховуються як сума амортизації, передбаченої в тарифах на розподіл природного газу, затверджених НКРЕКП, зменшена на розмір амортизації, яка віднесена на майно оператора, побудованого (отриманого) за власні кошти оператора або отриманого від третіх осіб, крім держави.

Пунктом 15 Договору (в редакції Додаткової угоди №1) передбачено, що оператор щороку здійснює відрахування плати за надане відповідно до цього договору право на експлуатацію майна, що належить державі та обліковується на балансі оператора, у розмірі 10 відсотків його залишкової балансової вартості, з урахуванням умов, визначених абзацом третім цього пункту. Плата за експлуатацію сплачується оператором до державного бюджету протягом року рівними частинами щокварталу до 25 числа наступного місяця шляхом перерахування коштів на рахунок у Казначействі. Передбачені цим пунктом відрахування здійснюються за умови включення таких платежів до структури тарифу на розподіл природного газу та в обсязі, встановленому тарифом. Оператор на протягом 30 днів з моменту підписання цього договору зобов'язаний звернутися до НКРЕКП з відповідною заявою про включення плати за право експлуатації майна до структури тарифу на розподіл природного газу.

Згідно з п. 31 Договору (в редакції Додаткової угоди №1) цей договір набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін та скріплення печатками сторін (у разі наявності) і діє до його припинення з підстав, передбачених п. 32 цього договору.

Пунктом 32 Договору (в редакції Додаткової угоди №1) передбачено, що дія цього договору припиняється у разі:

- укладення сторонами іншого договору, предметом якого є використання відповідного державного майна;

- достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду;

- банкрутства оператора - з дати визнання оператора банкрутом;

- прийняття рішення про ліквідацію оператора за рішенням учасників - з дати прийняття такого рішення.

Об'єктом спірного Договору є державне майно, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу і не підлягає приватизації, у кількості 6975 шт. вартістю 53438633,77 грн, перелік якого міститься у додатку №1 до Договору.

В обґрунтування позовних вимог прокурор стверджує, що передача спірного державного майна в користування суб'єктам господарювання не державної форми власності можлива лише на платній основі, а відтак спірний Договір суперечить приписам законодавства.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, суд відзначає, що у силу припису ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про трубопровідний транспорт» систему трубопровідного транспорту України становлять: магістральний трубопровідний транспорт; промисловий трубопровідний транспорт.

За змістом ст. 1 Закону України «Про трубопровідний транспорт», промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо.

Указом Президента України від 09.12.2010 №1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, реорганізувавши Міністерство палива та енергетики України, Міністерство вугільної промисловості України.

Відповідно до Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №382/2011, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (Міненерговугілля України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міненерговугілля України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному та нафтогазовому комплексах (далі - паливно-енергетичний комплекс).

Відповідно до Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 №208 Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (Міненерговугілля) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міненерговугілля є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному, нафтогазовому та нафтогазопереробному комплексах (далі - паливно-енергетичний комплекс), а також забезпечує формування державної політики у сфері нагляду (контролю) у галузях електроенергетики та теплопостачання.

Відповідно до ст. 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» встановлено, що Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом.

Відповідно до ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

20.08.2012 Кабінетом Міністрів України видано Постанову №770 «Деякі питання використання державного майна для забезпечення розподілу природного газу», якою установлено, що державне майно, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі господарських товариств із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від їх основного виробництва, використовується зазначеними товариствами на праві господарського відання.

У пункті 3 вказаної постанови доручено Міністерству енергетики та вугільної промисловості укласти з господарськими товариствами із газопостачання та газифікації, на балансі яких обліковується державне майно, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації і не може бути відокремлене від їх основного виробництва, договори про надання такого майна на праві господарського відання згідно з примірним договором, що затверджується зазначеним Міністерством разом з Фондом державного майна.

Також даною постановою було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 747 «Про утворення Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та у додатку 3 до постанови у позиції «Розподільні газонафтопроводи та споруди на них» слово «газонафтопроводи» замінено словом «нафтопроводи». Тобто газорозподільні трубопроводи та споруди на них виключені зі складу майна, що передається у користування Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України».

Спільним наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Фонду державного майна України від 09.11.2012 №882/3812 затверджено Примірний договір про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації та обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від їх основного виробництва.

Як свідчать обставини справи (та зазначено безпосередньо у преамбулі спірного Договору), Договір укладено відповідачами на виконання положень Постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2012 №770, яка в силу положень ст. 117 Конституції України є обов'язковою до виконання.

Укладаючи спірний правочин, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України та Публічне акціонерне товариство «Харківгаз» вчиняли дії, спрямовані на виконання вказівок Кабінету Міністрів України.

В свою чергу, Фонд державного майна України, який визначений прокурором позивачем у даній справі, не був стороною оспорюваного Договору ані на момент його укладення, ані в редакції Додаткової угоди №1.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Частиною 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Суд відзначає, що відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

До господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача (а в даному випадку - і на прокурора) покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Однак, прокурором не доведено суду, в чому саме та з яких підстав права та законні інтереси позивача є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Фонд державного майна України відповідальний перед Президентом України. Діяльність Фонду державного майна України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, як зазначалось вище, постановою Кабінету Міністрів України (як суб'єкта управління, що визначає об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління) від 20.08.2012 №770 доручено саме Міністерству енергетики та вугільної промисловості України укласти з господарськими товариствами із газопостачання та газифікації, на балансі яких обліковується державне майно, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації і не може бути відокремлене від їх основного виробництва, договори про надання такого майна на праві господарського відання згідно з відповідним примірним договором.

При цьому, позивачем було схвалено умови договору по безоплатності користування спірним державним майном, адже примірний договір про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації та обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від їх основного виробництва, затверджено Спільним наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Фонду державного майна України від 09.11.2012 №882/3812.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна».

Частиною 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» (чинного на момент укладення спірного Договору) передбачено, що приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. Загальнодержавне значення мають, в тому числі, об'єкти інженерної інфраструктури та благоустрою міст, інших населених пунктів, включаючи мережі, споруди, устаткування, які пов'язані з постачанням споживачам води, газу, тепла, а також відведенням і очищенням стічних вод.

Отже, газорозподільні системи, власником яких є держава, не підлягають приватизації та не можуть бути об'єктами оренди.

08.05.2015 набрав чинності Закон України «Про ринок природного газу», ч. 1 ст. 37 якого встановлено, що газорозподільні системи, власником яких є держава, не можуть знаходитися в користуванні оператора газорозподільної системи на праві господарського відання, крім випадків належності такого оператора до суб'єктів господарювання державного сектору економіки.

21.02.2017 Кабінетом Міністрів України видано постанову №95 «Про забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових», якою затверджено типовий договір оренди газорозподільних систем або їх складових та примірний договір експлуатації газорозподільних систем або їх складових, визначено Міністерство енергетики та вугільної промисловості органом управління газорозподільними системами, власником яких є держава, або їх складовими (далі - газорозподільні системи); внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747 «Про утворення Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» - із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 20.08.2012 №770 та від 30.09.2015 № 796; доручено Міністерству енергетики та вугільної промисловості разом з операторами газорозподільних систем з метою врегулювання питання використання газорозподільних систем до набрання чинності абзацом другим пункту 1 цієї постанови вжити заходів для укладення до 10 березня 2017 договорів експлуатації газорозподільних систем або їх складових, які набиратимуть чинності з 01.04.2017, а також розірвання попередніх договорів, якими регулюються відносини використання зазначеного майна.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2018 №188 у вищевказану постанову внесено зміни та виключено вимогу про розірвання попередніх договорів, якими регулюються відносини використання відповідного майна.

Іншого порядку використання газорозподільних систем, власником яких є держава, або їх складових на даний час на законодавчому рівні не закріплено.

Як свідчать обставини справи, з метою приведення до вимог примірного договору експлуатації газорозподільних систем та їх складників, затвердженого вищевказаною постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №95 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 №188) Публічне акціонерне товариство «Харківгаз» і Міністерство енергетики та вугільної промисловості України підписали додаткову угоду №1 від 24.05.2017 з протоколом розбіжностей від 31.05.2017 до Договору №31/01 від 12.11.2012.

Посилання прокурора на підписання додаткової угоди №1 від 24.05.2017 та відповідного протоколу розбіжностей (з боку органу управління) неуповноваженою особою є безпідставним, оскільки пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №95 уповноваженим органом управління газорозподільними системами, власником яких є держава, або їх складовими визначено Міністерство енергетики та вугільної промисловості.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що укладаючи спірні правочини - Договір №31/01 від 12.11.2012 та Додаткову угоду №1 від 24.05.2017 (разом з протоколом розбіжностей) до Договору відповідачі вчиняли дії на виконання постанови Кабінету Міністрів України №770 від 20.08.2012, а в подальшому - постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №95.

Вказані постанови є чинними, зміст Договору (в тому числі в редакції Додаткової угоди №1) умовам примірного договору про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації та обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від їх основного виробництва, а в подальшому і примірному договору експлуатації газорозподільних систем або їх складових не суперечить.

Доводи прокурора про невідповідність вказаної постанови вимогам законодавства належними та допустимими доказами не підтверджені.

При цьому, як на момент укладення спірного Договору, так і на час розгляду справи органом управління газорозподільними системами, власником яких є держава, або їх складових виступає Міністерство енергетики та вугільної промисловості України.

Відтак, прокурором належними та допустимими доказами не доведено існування підстав для визнання спірних правочинів недійсними, а також не доведення порушення даними правочинами прав або законних інтересів визначеного ним позивача у справі - Фонду державного майна України, вимоги прокурора про визнання недійсним Договору №31/01 від 12.11.2012, Додаткової угоди від 24.05.2017 №1 та протоколу розбіжностей до неї від 31.05.2017 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо вимог прокурора про стягнення з відповідача-1 збитків у розмірі 40078974,75 грн, суд відзначає таке.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Отже, за приписами вказаної норми, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру збитків;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

В обґрунтування вимог про стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) прокурор вказує, що у зв'язку з безпідставним та безоплатним використанням Публічним акціонерним товариством «Харківгаз» спірного державного майна, яке підлягало передачі в користування виключно на умовах платного користування, держава не отримала дохід у вигляді орендної плати за використання майна товариством протягом 2013-2017 років у заявленому до стягнення розмірі.

Проте, як встановлено судом, спірне майно знаходилося у відповідача на підставі Договору №31/01, укладеного 12.11.2012 між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України з одного боку і Публічним акціонерним товариством «Харківгаз» з іншого боку про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від його основного виробництва.

Підстав для визнання вказаного Договору недійсним прокурором в ході розгляду справи не доведено.

Як встановлено судом сам Договір, а в подальшому і Додаткова угода №1 до нього укладалися сторонами на виконання постанов Кабінету Міністрів України. Наявності будь-яких протиправних дій Публічного акціонерного товариства «Харківгаз» при цьому прокурором у встановленому законодавством не доведено та судом не встановлено.

Більш того, визначаючи розмір завданих збитків, прокурор застосовує формулу, за якою вираховується розмір річної орендної плати за використання нерухомого майна, визначену п. 8 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786.

Однак, як зазначалось вище, газорозподільні системи, власником яких є держава, не можуть бути об'єктами оренди, а тому посилання в даному випадку на нормативно-правові акти, якими врегульовані орендні відносини, на думку суду, є безпідставним.

У зв'язку з цим, суд дійшов висновку, що прокурором не доведено як власне факту завдання державі збитків у заявленому розмірі, так і наявності в діях відповідача-1 елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини) як обов'язкової підстави для застосування до особи відповідальності у вигляді стягнення збитків.

Враховуючи викладене, позов Заступника Генерального прокурора задоволенню не підлягає.

У позовній заяві (а також в заяві про зміну підстав позову) прокурором заявлено про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом та їх поновлення. Заява мотивована тим, що прокурору стало відомо про наведені у позовній заяві порушення стало відомо лише в ході розслідування кримінальних проваджень №№0000445 та 0000446, зареєстрованих у лютому 2017 року за фактами зловживання та службової недбалості службовими особами Кабінету Міністрів України, Міненерговугілля, Міненергорозвитку, Міністерства фінансів та Фонду державного майна України при врегулюванні питання на правовому рівні щодо належного використання державних газорозподільних систем, споруд на них, що призвело до тяжких наслідків. Прокурор зазначає, що у 2017 році Генеральна прокуратура України листами повідомляла Фонд державного майна України про виявлені порушення вимог чинного законодавства при передачі у безоплатне користування облгазам, у тому числі ПАТ «Харківгаз», газорозподільних мереж (систем) на праві господарського відання, а отже, про порушення інтересів держави, однак, Фондом не було вжито заходів щодо усунення відповідних порушень.

В той же час, оскільки у задоволенні позову судом відмовлено з підстав його необґрунтованості, підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності в даному випадку відсутні. За таких обставин, заява прокурора про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності, а також заява відповідача-1 про застосування наслідків спливу строків позовної давності залишаються судом без задоволення.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на Генеральну прокуратуру України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 74, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Витрати по сплаті судового збору покласти на Генеральну прокуратуру України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п. 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено: 29.08.2018

Суддя Ю.М. Смирнова