УХВАЛА

м. Київ

22.08.2018Справа № 910/23155/17

За скаргою на дії у справі за позовом до про за зустрічним позовом до проКомунального підприємства "Київської ради "Автогосподарство" Старшого державного виконавця Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області № 910/23155/17 Товариства з обмеженою відповідальністю "Трудовий колектив Автогосподарства" Комунального підприємства "Київської ради "Автогосподарство" стягнення 1 463 391, 48 грн. Комунального підприємства "Київської ради "Автогосподарство" Товариства з обмеженою відповідальністю "Трудовий колектив Автогосподарства" визнання недійсним договору та додаткових угод до нього.
Суддя Підченко Ю.О. Секретар судового засідання Ярмоленко С.М.

Представники сторін:
від позивача:Лич Б.О. - за довіреністю;
від відповідача (скаржника): від ДВС:не з'явився; не з'явився.
ВСТАНОВИВ:

21.12.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Трудовий колектив Автогосподарства" з вимогами до Комунального підприємства Київської обласної ради "Автогосподарство" про стягнення 735 700 грн. 00 коп. заборгованості за договором про надання зворотної фінансової допомоги № 28/02-17 від 28.02.2017.

13.02.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява Комунального підприємства Київської обласної ради "Автогосподарство" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трудовий колектив Автогосподарства" про визнання недійсними договору про надання зворотної фінансової допомоги № 28/02-17 від 28.02.2017 та додаткових угод до нього.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.04.2018, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2018, у справі № 910/23155/17 первісний позов задоволено. Стягнуто з Комунального підприємства Київської обласної ради "Автогосподарство" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Трудовий колектив Автогосподарства" заборгованість у розмірі 1 463 391 грн. 48 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 21 950 грн. 87 коп. У задоволенні зустрічного позову Комунального підприємства Київської обласної ради "Автогосподарство" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трудовий колектив Автогосподарства" про визнання недійсними договору про надання зворотної фінансової допомоги № 28/02-17 від 28.02.2017 та додаткових угод до нього, відмовлено повністю.

16.07.2018 на виконання вказаного рішення судом було видано відповідний наказ.

07.08.2018 до суду надійшла скарга Комунального підприємства "Київської ради "Автогосподарство" (надалі - скаржник, боржник) на дії старшого державного виконавця Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (надалі - державний виконавець), відповідно до якої скаржник просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 56843682 та постанову про арешт майна від 25.07.2018 у виконавчому провадженні № 56843682.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.08.2018 скаргу призначено до розгляду на 22.08.2018.

22.08.2018 позивачем через канцелярію суду надано пояснення по скарзі, у яких він просив суд відмовити скаржнику в задоволенні скарги у повному обсязі.

Представники боржника та ДВС в судове засідання 22.08.2018 не з'явилися, про розгляд скарги були повідомлені належним чином, про причини неявки в суд не повідомили.

При цьому, в силу ч. 2 ст. 342 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва прийшов до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, interalia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Конституційний Суд України у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012 вказав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу №5-рп/2013 Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Частинами 1 та 2 статті 18 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 23.04.2018 по справі № 910/23155/17, що набрало законної сили є обов'язковим до виконання та з урахуванням наведених вище приписів не може залишатися невиконаним.

Скарга на дії старшого державного виконавця мотивована тим, що державний виконавець при отримані виконавчого документу від позивача був зобов'язаний повернути його позивачеві без виконання, з огляду на порушення вимог п. 10 ч. 4 ст. 4, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий документ подано позивачем не за місцем його виконання, а також тим, що державний виконавець не здійснив опис майна відповідно до вимог ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» та наклав арешт на майно боржника.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

При цьому частиною 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Так, судом встановлено, що місцезнаходженням відповідача є місто Київ (04053), адреса - УЗВІЗ КУДРЯВСЬКИЙ, будинок 3.

Разом з тим, судом встановлено, що 01.10.2017 між Комунальним підприємством "Київської ради "Автогосподарство" (за Договором - Поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трудовий колектив Автогосподарства" (надалі - Зберігач) укладено договір відповідального зберігання майна №17/10-1 (надалі - Договір), за яким (п. 1.1. Договору), на умовах, встановлених цим Договором, Зберігач зобов'язався зберігати майно Поклажодавця за адресою: м. Київ, вул. узвіз Кудрявський, 3, або в іншому місці яке забезпечить схоронність майна Поклажодавця і повернути у цілісності на першу вимогу Зберігача.

Як вбачається з акту приймання-передачі майна від 01 жовтня 2017 року до договору відповідального зберігання майна №17/10-1 від 01 жовтня 2017 року, копія якого міститься в матеріалах справи, відповідач, як поклажодавець, передав позивачеві, як зберігачу наступне майно (автомобілі):

- «ВАЗ 21150» 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_2, номер кузову НОМЕР_3;

- «ВАЗ 21150» 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_2 НОМЕР_3;

- «DAEWOO LANOS» 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_4, номер кузову НОМЕР_6;

- «KIA MOHAVE» 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_5, номер кузову НОМЕР_7;

- «RENAULT TRAFIC» 2009 року випуску, державний номер НОМЕР_23, номер кузову НОМЕР_8;

- «CHEVROLET EPICA 2,5» 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_24, номер кузову НОМЕР_9;

- «CHEVROLET LACETTI» 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_25, номер кузову НОМЕР_10;

- «SKODA OCTAVIA A5» 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_26, номер кузову НОМЕР_11;

- «CHEVROLET LACETTI» 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_27, номер кузову НОМЕР_12;

- «TOYOTA LAND CRUISER 4,7» 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_28, номер кузову НОМЕР_13;

- «TOYOTA CAMRY 3,0» 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузову НОМЕР_14;

- «TOYOTA CAMRY 3.0» 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_29, номер кузову НОМЕР_15;

- «MITSUBISHI PAJERO WAGON» 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_30, номер кузову НОМЕР_16;

- «VOLKSWAGEN CARAVELLE 2,5» 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_31, номер кузову НОМЕР_17;

- «SKODA SUPERB 2,8» 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_32, номер кузову НОМЕР_18;

- «SKODA OCTAVIA 2,0» 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_33, номер кузову НОМЕР_19;

- «SKODA OCTAVIA 2,0» 2004 року випуску, державний номер НОМЕР_34, номер кузову НОМЕР_20;

- «SKODA OCTAVIA 1,8» 2002 року випуску, державний номер НОМЕР_35, номер кузову НОМЕР_21;

- «DAEWOO LANOS» 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_36, номер кузову НОМЕР_22.

Позивач вказує на те, що йому, як зберігачеві за Договором, було відомо, що вказане вище майно боржника знаходиться в місті Бровари за адресою: вул. Кутузова, 6, а тому позивач, керуючись ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся саме до Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, тобто за місцезнаходженням майна боржника, про що вказав в заяві про примусове виконання.

За приписами ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Право вибору пред'явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Так, судом встановлено, що 24.07.2018 старшим державним виконавцем Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Бендиком Дмитром Михайловичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56843682.

Таким чином, позивач, як стягувач, правомірно звернувся до державного виконавця за місцезнаходженням майна відповідача та останнім, у свою чергу, було правомірно винесену відповідну постанову про викриття виконавчого провадження, а отже - вимоги скаржника про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 56843682 є необґрунтованими.

Разом з тим, судом встановлено, що 25.07.2018 старшим державним виконавцем Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Бендиком Дмитром Михайловичем було винесено постанову про арешт майна у виконавчому провадженні № 56843682.

Відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Таким чином, державним виконавцем винесено постанову від 25.07.2018 про арешт майна боржника відповідно до положень ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з постанов про опис та арешт майна (коштів) боржника від 02.08.2018 та 21.08.2018 у виконавчому провадженні № 56843682, копії яких містяться в матеріалах справи, державним виконавцем було здійснено опис майна, яке належить боржнику та яке значиться у акті приймання-передачі до договору відповідального зберігання майна №17/10-1 від 01 жовтня 2017 року, а тому твердження скаржника про те, що державний виконавець не здійснив опис майна боржника та постанова про арешт майна винесена до виявлення боржника є безпідставними, у зв'язку із чим вимоги скаржника про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна від 25.07.2018 у виконавчому провадженні № 56843682 є необґрунтованими.

Частиною 3 ст. 343 ГПК України визначено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин, керуючись ст. ст. 234, 339, 342, 343 Господарського процесуального кодексу України суд, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні скарги Комунального підприємства "Київської ради "Автогосподарство" на дії старшого державного виконавця Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області з примусового виконання наказу від 16.07.2018, що видав Господарський суд міста Києва у справі № 910/23155/17.

2. Згідно ч. 1 ст.235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено та підписано 27.08.2018 року.

Суддя Ю.О. Підченко