РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2018Справа № 910/3500/18
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Заступника Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9)

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" (79039, м. Львів, вул. Золота, 42) та Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (01601, м. Київ, вул. Хрещатик, 30)

про визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів в розмірі 148 430 179,32 грн.

Представники учасників справи:

від прокуратури: Томчук М.О.

від позивача: не з'явився

від відповідача-1: Волощук П.Ю. (представник за довіреністю)

від відповідача-2: Старушкевич У.М. (представники за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Заступник Генерального прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (надалі також - «позивач») звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" (надалі також - «відповідач-1») та Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (надалі також - «відповідач - 2»), відповідно до якої просить суд:

- визнати недійсним договір №31/04, укладений 29.11.2012 між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України з одного боку і Публічним акціонерним товариством "Львівгаз" з іншого боку про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від його основного виробництва;

- визнати недійсними додаткову угоду від 24.05.2017 №1 та протокол розбіжностей до неї від 09.06.2017, які є невід'ємними частинами договору від 29.11.2012 №31/04 про надання ПАТ "Львівгаз" на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від його основного виробництва;

- стягнути з Публічного акціонерного товариства "Львівгаз" на користь держави 148 430 179,32 грн. заподіяних їй збитків, а саме, доходу (орендної плати), який держава могла б реально одержати у разі виконання вимог закону та укладення договору оренди державного майна, що використовується товариством для забезпечення розподілу природного газу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постанова Кабінету Міністрів України від 20.08.2012 № 770, якою встановлено, що спірне державне майно використовується господарськими товариствами із газопостачання та газифікації на праві господарського відання, і вказано Міністерству енергетики та вугільної промисловості укласти з цими товариствами договори про надання такого майна на праві господарського відання, прийнята з порушенням ст.ст. 16, 8, 19, 85, 92, 113, 117 Конституції України, ст.ст. 3, 4, 41 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», ст.ст. 5, 24 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст. 11 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", ст.ст. 2, 10, 23, 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та п.п. 1.3, 1.4 Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 №908/68.

Ухвалою Господарського суду від 03.04.2018 відкрито провадження у справі № 910/3500/18, призначено підготовче судове засідання на 25.04.2018 та встановлено сторонам строки для подання документів.

03.04.2018 через відділ діловодства суду відповідач-1 подав заперечення щодо відкриття провадження у справі.

11.04.2018 через відділ діловодства суду відповідач-1 подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

20.04.2018 через відділ діловодства суду відповідач-2 подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

25.04.2018 через відділ діловодства позивач суду подав заяву в порядку статті 169, 170 ГПК України та заяву про продовження строку надання відповідей на відзиви.

В підготовче засідання 25.04.2018 представники позивача не з'явились. В засіданні були присутні представники прокуратури та відповідачів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2018 відкладено підготовче засідання у справі на 23.05.2018, продовжено Генеральній прокуратурі строк до 14.05.2018 для надання відповідей на відзиви.

11.05.2018 через відділ діловодства суду позивач подав відповідь на відзиви.

14.05.2018 через відділ діловодства прокуратура суду подала відповіді на відзиви.

21.05.2018 через відділ діловодства прокуратура суду подала заяву про зміну підстав позову.

23.05.2018 через відділ діловодства суду відповідач-1 подав заяву про застосування строку позовної давності, а відповідач-2 - заперечення на відповіді на відзиви.

В підготовче засідання 23.05.2018 з'явились представники сторін та прокуратури.

Представник відповідача-1 заявив усне клопотання про надання часу для ознайомлення із заявою про зміну підстав позову та заявив клопотання про продовження підготовчого провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2018 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, оголошено перерву у підготовчому засіданні до 18.06.2018.

31.05.2018 через відділ діловодства суду від відповідача-2 надійшов відзив на заяву про зміну підстав позову.

08.06.2018 через відділ діловодства суду від прокуратури надвела відповідь на відзив відповідача-2 на заяву про зміну підстав позову та заперечення на заяву відповідаач-1 про застосування строку позовної давності.

15.06.2018 через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшли заперечення на заяву про зміну підстав позову.

В підготовче засідання 18.06.2018 з'явились представники прокуратури відповідачів-1, 2. Позивач в судове засідання уповноваженого представника не направив.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Розглянувши заяву Заступника Генерального прокурора про зміну підстав позову, Суд приймає її до розгляду як таку, що відповідає вимогам ст. 46 Господарського процесуального кодексу України.

В підготовчому засіданні 18.06.2018 Судом оголошено перерву до 27.06.2018.

25.06.2018 через відділ діловодства суду від прокуратури надійшла відповідь на заперечення (відзив) представника відповідача-2 на заяву про зміну підстав позову.

В підготовче засідання 27.06.2018 з'явились представники прокуратури відповідачів-1, 2. Позивач в судове засідання уповноваженого представника не направив.

У підготовчому засіданні 27.06.2018 Судом вчинено всі дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.06.2018, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.07.2018.

02.07.2018 через відділ діловодства суду від прокуратури надійшли пояснення.

11.07.2018 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника Фонду.

18.07.2018 через відділ діловодства суду від прокуратури на додаток до пояснень надійшов лист Фонду державного майна України.

В судове засідання 18.07.2018 з'явились представники прокуратури відповідачів-1, 2. Позивач в судове засідання уповноваженого представника не направив, направивши через відділ діловодства суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, яке Судом задоволено.

В судовому засіданні 18.07.2018 Судом оголошено перерву до 30.07.2018.

В судових засіданнях 30.07.2018 та 20.08.2018 Судом оголошувались перерви.

В судове засідання 29.08.2018 з'явилися представники прокуратури та відповідачів-1, 2.

Позивач в судове засідання уповноваженого представника не направив, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення ухвали суду від 20.08.2018.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Зважаючи на те, що позивача було належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, та подання ним клопотання про розгляд справи за його відсутності, враховуючи, що його неявка не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи обмеженість процесуального строку, Суд вважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник прокуратури підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача-1 заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача-2 заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 29.08.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

Указом Президента України від 25.02.1998 №151/98 "Про реформування нафтогазового комплексу України" доручено Кабінету Міністрів України, зокрема, перетворити підприємства нафтогазового комплексу, що не підлягають приватизації, у державні акціонерні товариства та передати до статутного фонду Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 100 відсотків акцій таких державних акціонерних товариств та затвердити перелік майна, яке використовується для забезпечення транспортування, зберігання і розподілу нафти, нафтопродуктів та газу і не підлягає приватизації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747 «Про утворення Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» затверджено перелік майна, яке використовується для забезпечення транспортування, зберігання та розподілу нафти, нафтопродуктів і природного газу і яке відповідно до законодавства не підлягає приватизації та передається Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України" у користування, а саме: Магістральні газонафтопроводи та споруди на них; Розподільні газонафтопроводи та споруди на них; Газонафтосховища; Транспортні засоби спеціального призначення (Додаток 3).

Також вказаною постановою затверджено перелік відкритих акціонерних товариств, пакети акцій яких залишені у державній власності і передаються до статутного фонду Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України". До цього переліку включено, зокрема, Львівгаз.

На підставі зазначеної постанови, а також Указу Президента України від 15.06.1993 №210/93 "Про корпоратизацію підприємств" та Положення про порядок корпоратизації підприємств, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.1993 №508, підприємство "Львівгаз" було перетворено у ВАТ з газопостачання та газифікації "Львівгаз".

29.11.2012 між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України (орган управління) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" (підприємство) укладено Договір №31/04 про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від його основного виробництва (далі - Договір).

Як зазначено в Преамбулі Договору, цей Договір укладено з метою забезпечення ефективного використання, збереження та відновлення державного майна, яке не підлягає приватизації, його цільової безаварійної експлуатації, покращення/відновлення, реконструкції і модернізації, а також надійності розподілу природного газу на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2012 №770 "Деякі питання використання державного майна для забезпечення розподілу природного газу".

Відповідно до п. 1.1 Договору, предметом цього Договору є надання підприємству на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі підприємства і не може бути відокремлене від його основного виробництва (далі - державне майно).

Згідно з п. 1.2 Договору, перелік державного майна, яке перебуває на балансі підприємства та надається йому на праві господарського відання, зазначається у додатку 1, який є невід'ємною частиною Договору.

За приписами п.п. 2.1, 2.2 Договору визначено, що наявність державного майна на балансі підприємства на праві господарського відання не означає набуття підприємством права власності на це майно. Власником державного майна, право господарського відання щодо якого має підприємство за цим Договором, є держава в особі органу управління.

Протягом строку дії Договору підприємству забороняється відчужувати державне майно, здавати його в оренду, в оперативний або фінансовий лізинг, концесію, позичати, передавати речові права (користування та/або володіння) щодо нього у заставу, передавати його в управління та вчиняти будь-які інші дії, що пов'язані із зміною його цільового призначення.

За змістом підпункту 3.3.1 п. 3.1 Договору, підприємство має право використовувати державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, в обсязі, визначеному цим Договором, відповідно до мети, визначеної у преамбулі.

Відповідно до п. 7.1 Договору, Договір є укладеним і набирає чинності з дати підписання його сторонами та скріплення печатками і діє до моменту відчуження майна, зазначеного у п. 1.2 Договору, з державної власності.

24.05.2017 між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України (орган управління) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" (оператор) підписано Додаткову угоду №1 до Договору від 29.11.2012 №31/04 "Про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від його основного виробництва" щодо його приведення до вимог примірного договору експлуатації газорозподільних систем та їх складових, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №95 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 №188).

09.06.2017 сторонами підписано Протокол розбіжностей до Додаткової угоди №1 до Договору від 29.11.2012 №31/04, відповідно до п. 4 якого протокол розбіжностей прийнятий сторонами в редакції оператора.

Відповідно до п. 1.1 Договору в редакції Додаткової угоди №1 з урахуванням Протоколу розбіжностей, предметом цього договору є надання оператору права на експлуатацію державних газорозподільних систем або їх складових, що є державним майном, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі оператора та не може бути відокремлене від його основного виробництва, згідно з переліком, що є додатком №1 до цього договору (далі - майно), до яких підключені (приєднані) інші газові мережі.

За умовою п. 4 Договору в редакції Додаткової угоди №1, право на експлуатацію майна надається з метою провадження оператором ліцензованої діяльності з розподілу природного газу та безаварійного розподілу природного газу його споживачам, ефективного використання майна, його збереження, відновлення, поліпшення, реконструкції та модернізації.

Згідно з п.п. 5, 6, 7 Договору в редакції Додаткової угоди №1, право власності на майно, надане за цим договором, належить державі. Укладення цього договору не змінює права власності на майно, надане оператору в експлуатацію. Надане в експлуатацію майно обліковується на балансі оператора.

Пунктом 8 Договору в редакції Додаткової угоди №1 встановлено, що оператору забороняється будь-яким чином відчужувати чи обтяжувати майно, а також здавати його в оренду, надавати в оперативний або фінансовий лізинг, передавати речові або будь-які інші права щодо нього, передавати його у заставу, в управління та вчиняти будь-які дії, пов'язані із зміною його цільового призначення.

Відповідно до п. 13 Договору в редакції Додаткової угоди №1, оператор зобов'язується виконувати роботи, пов'язані із поліпшенням, відновленням, ремонтом, реконструкцією та технічним обслуговуванням майна, відповідно до вимог законодавства, цього Договору, а також створювати умови для безпечної та безаварійної його експлуатації.

Оператор забезпечує фінансування за рахунок власних коштів робіт, передбачених в абзаці першому цього пункту, в розмірі не менш як 100 відсотків амортизаційних відрахувань, передбачених у тарифах на послуги з розподілу природного газу. Амортизаційні відрахування, які визначають розмір фінансування зазначених робіт, розраховуються як сума амортизації, передбаченої в тарифах на розподіл природного газу, затверджених НКРЕКП, зменшена на розмір амортизації, яка віднесена на майно оператора, побудованого (отриманого) за власні кошти оператора або отриманого від третіх осіб, крім держави.

Пунктом 15 Договору в редакції Додаткової угоди №1 з урахуванням Протоколу розбіжностей передбачено, що оператор щороку здійснює відрахування плати за надане відповідно до цього договору право на експлуатацію майна, що належить державі та обліковується на балансі оператора, у розмірі 10 відсотків його залишкової балансової вартості, з урахуванням умов, визначених абзацом третім цього пункту. Плата за експлуатацію сплачується оператором до державного бюджету протягом року рівними частинами щокварталу до 25 числа наступного місяця шляхом перерахування коштів на рахунок у Казначействі. Передбачені цим пунктом відрахування здійснюються за умови включення таких платежів до структури тарифу на розподіл природного газу та в обсязі, встановленому тарифом. Оператор, протягом 30 днів з моменту підписання цього договору зобов'язаний звернутися до НКРЕКП з відповідною заявою про включення плати за право експлуатації майна до структури тарифу на розподіл природного газу.

Згідно з п. 31 Договору в редакції Додаткової угоди №1, цей договір набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін та скріплення печатками сторін (у разі наявності) і діє до його припинення з підстав, передбачених п. 32 цього договору.

Пунктом 32 Договору в редакції Додаткової угоди №1 з урахуванням Протоколу розбіжностей передбачено, що дія цього договору припиняється у разі:

- укладення сторонами іншого договору, предметом якого є використання відповідного державного майна;

- достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду;

- банкрутства оператора - з дати визнання оператора банкрутом;

- прийняття рішення про ліквідацію оператора за рішенням учасників - з дати прийняття такого рішення.

У додатку №1 до Договору наведено перелік майна, яке перебуває на балансі ПАТ «Львівгаз» та надається йому на праві господарського відання, загальною залишковою вартістю 200 908 826,93 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги з урахування заяви про зміну підстав позову, прокурор зазначає, що передача спірного державного майна в користування на праві господарського відання суб'єкту господарювання недержавної форми власності не передбачена, а можлива лише на платній основі. При цьому, єдиним державним органом, який уповноважений передавати у платне користування таке державне майно є Фонд державного майна України. Прокурор стверджує, що постанова Кабінету Міністрів України від 20.08.2012 № 770, якою встановлено, що спірне державне майно використовується господарськими товариствами із газопостачання та газифікації на праві господарського відання, і вказано Міністерству енергетики та вугільної промисловості укласти з цими товариствами договори про надання такого майна на праві господарського відання, прийнята з порушенням ст. 19 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 5 Закону України «Про Фонд державного майна України», Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 № 908/68 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.1999 за № 414/3707 та з урахуванням вимог ст. 8 ЦК України, п. 10 ст. 11 ГПК України суперечить ст.ст. 22, 73, 74, 75, 135, 136, 141 ГК України, ст. 6, 7, 11 Закону України «Про управління об'єктами державної власності». У зв'язку з виходом за межі повноважень зазначеною постановою Кабінету Міністрів України було змінено порядок визначення правового режиму об'єктів державної власності, а саме, газорозподільних мереж, використання яких на безоплатній основі та на праві господарського відання недержавними підприємствами законодавством не передбачено. Оскільки Договір №31/04 від 29.11.2012 укладено з порушенням порядку передачі в користування державного майна - газорозподільних систем, встановленого приписами ст. 19 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 5 закону України «Про Фонд державного майна України», п.п. 1.3, 1.4 Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 №908/68, та з урахуванням вимог ст. 8 ЦК України, п. 10 ст. 11 ГПК України, також суперечить ст.ст. 22, 73, 74, 75, 135, 141 ГК України, ст.ст. 6, 7, 11 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», на думку прокурора, цей правочин підлягає визнанню недійсним. Поряд щ викладеним, прокурор також просить визнати недійсними Додаткову угоду № 1 від 24.05.2017 та Протокол розбіжностей від 09.06.2017, які є невід'ємними частинами спірного Договору. Окрім того, у зв'язку з безпідставним безоплатним використанням Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» спірного державного майна, яке підлягало передачі в користування виключно на умовах платного користування, держава не отримала дохід за використання цього майна товариством протягом 2013 - 2017 років у сумі 148 430 179, 32 грн., у зв'язку з чим прокурор просить стягнути з відповідача-1 збитки у розмірі 148 430 179,32 грн. Окрім того, відповідач-1 заяви про застосування строку позовної давності до позовних вимог.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-1 зазначає, що прокурором не наведено достатніх правових підстав та підтвердження наявності підстав недійсності правочину, передбачених ст. 215 ЦК України. Так, твердження прокурора про порушення норм Конституції та законів України при прийнятті Постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2012 № 770 необґрунтовані, оскільки прокурор не уповноважений встановлювати такі обставини, натомість лише суд наділений такою компетенцією. Окрім того, посилання позивача на те, що спірний договір мав підписати представник Фонду державного майна України є безпідставними, оскільки він не є стороною Договору та органом управління газорозподільними системами згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 № 95 «Про забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових».

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-2 зазначає, що передане у сферу управління відповідного міністерства майно могло бути реалізоване у спосіб, визначений Кабінетом Міністрів України, у тому числі, шляхом укладення відповідного договору на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2018 № 770. Окрім того, Додаткова угода № 1 до Договору передбачає платне користування державним майном. Відповідач-2 стверджує, що Договір № 31/22 від 29.11.2012, Додаткова угода № 1 та Протокол розбіжностей були укладені на виконання положень Постанов Кабінету Міністрів України від 20.08.2012 № 770 та від 21.01.2017 № 95, які були чинними на момент укладення спірних правочинів та є чинними станом на даний час.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі

Статтею 203 Цивльного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 зазначеного Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Частинною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним в судовому порядку за позовом однієї із сторін цього правочину або іншої заінтересованої особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про трубопровідний транспорт" систему трубопровідного транспорту України становлять: магістральний трубопровідний транспорт; промисловий трубопровідний транспорт.

За змістом ст. 1 Закону України "Про трубопровідний транспорт", промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо.

Указом Президента України від 09.12.2010 №1085/2010 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" утворено Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, реорганізувавши Міністерство палива та енергетики України, Міністерство вугільної промисловості України.

Відповідно до Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №382/2011, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (Міненерговугілля України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міненерговугілля України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному та нафтогазовому комплексах (далі - паливно-енергетичний комплекс).

Згідно з Положенням про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 №208 Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (Міненерговугілля) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міненерговугілля є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному, нафтогазовому та нафтогазопереробному комплексах (далі - паливно-енергетичний комплекс), а також забезпечує формування державної політики у сфері нагляду (контролю) у галузях електроенергетики та теплопостачання.

За приписами ст. 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Як встановлено у ст. 1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Частиною 1 ст. 5 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" встановлено, що Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом.

Статтею 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

20.08.2012 Кабінетом Міністрів України видано Постанову №770 "Деякі питання використання державного майна для забезпечення розподілу природного газу", якою установлено, що державне майно, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі господарських товариств із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від їх основного виробництва, використовується зазначеними товариствами на праві господарського відання.

У пункті 3 вказаної постанови доручено Міністерству енергетики та вугільної промисловості укласти з господарськими товариствами із газопостачання та газифікації, на балансі яких обліковується державне майно, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації і не може бути відокремлене від їх основного виробництва, договори про надання такого майна на праві господарського відання згідно з примірним договором, що затверджується зазначеним Міністерством разом з Фондом державного майна.

Також названою постановою було внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 747 "Про утворення Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та у додатку 3 до постанови у позиції "Розподільні газонафтопроводи та споруди на них" слово "газонафтопроводи" замінено словом "нафтопроводи". Тобто газорозподільні трубопроводи та споруди на них виключені зі складу майна, що передається у користування Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України".

Спільним наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Фонду державного майна України від 09.11.2012 №882/3812 затверджено Примірний договір про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації та обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від їх основного виробництва.

Як встановлено Судом, спірний Договір укладено відповідачами на виконання положень постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2012 №770, яка в силу положень ст. 117 Конституції України є обов'язковою до виконання.

Отже, укладаючи спірний Договір № 31/04 від 29.11.2012, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України та Публічне акціонерне товариство "Харківгаз" діяли відповідно до вказівок Кабінету Міністрів України, викладених у постанові Кабінету Міністрів України від 20.08.2012 №770.

В свою чергу, Фонд державного майна України, який визначений прокурором позивачем при зверненні до суду з даним позовом, не був стороною оспорюваного Договору, а ні на момент його укладення, а ні під час укладення Додаткової угоди №1 та підписання Протоколу розбіжностей від 09.06.2017.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Частиною 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Як встановлено у ч. 6 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У ст. 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом, зокрема, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права та примусове виконання обов'язку в натурі.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У мотивувальній частині наведеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", як правило, не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

До господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача, а в даному випадку і на прокурора, покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Що ж стосується порушеного права, то таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Однак, проаналізувавши викладені прокурором доводи, Суд не встановив серед них таких, які б належним чином підтверджували порушення законних прав та інтересів Фонду державного майна України шляхом укладення спірного Договору відповідачами.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України "Про Фонд державного майна України", Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Фонд державного майна України відповідальний перед Президентом України. Діяльність Фонду державного майна України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, як зазначалось вище, постановою Кабінету Міністрів України (як суб'єкта управління, що визначає об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління) від 20.08.2012 №770 доручено саме Міністерству енергетики та вугільної промисловості України укласти з господарськими товариствами із газопостачання та газифікації, на балансі яких обліковується державне майно, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації і не може бути відокремлене від їх основного виробництва, договори про надання такого майна на праві господарського відання згідно з відповідним примірним договором.

При цьому, позивачем було схвалено умови договору по безоплатності користування спірним державним майном, адже примірний договір про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації та обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від їх основного виробництва, затверджено Спільним наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Фонду державного майна України від 09.11.2012 №882/3812.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Частиною 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" в редакції, чинній на момент укладення спірного Договору, передбачено, що приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. Загальнодержавне значення мають, в тому числі, об'єкти інженерної інфраструктури та благоустрою міст, інших населених пунктів, включаючи мережі, споруди, устаткування, які пов'язані з постачанням споживачам води, газу, тепла, а також відведенням і очищенням стічних вод.

Отже, газорозподільні системи, власником яких є держава, не підлягають приватизації та не можуть бути об'єктами оренди.

08.05.2015 набрав чинності Закон України "Про ринок природного газу", ч. 1 ст. 37 якого встановлено, що газорозподільні системи, власником яких є держава, не можуть знаходитися в користуванні оператора газорозподільної системи на праві господарського відання, крім випадків належності такого оператора до суб'єктів господарювання державного сектору економіки.

21.02.2017 Кабінетом Міністрів України видано постанову №95 "Про забезпечення ефективного використання газорозподільних систем або їх складових", якою затверджено типовий договір оренди газорозподільних систем або їх складових та примірний договір експлуатації газорозподільних систем або їх складових, визначено Міністерство енергетики та вугільної промисловості органом управління газорозподільними системами, власником яких є держава, або їх складовими (далі - газорозподільні системи); внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 №747 "Про утворення Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" - із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 20.08.2012 №770 та від 30.09.2015 № 796; доручено Міністерству енергетики та вугільної промисловості разом з операторами газорозподільних систем з метою врегулювання питання використання газорозподільних систем до набрання чинності абзацом другим пункту 1 цієї постанови вжити заходів для укладення до 10 березня 2017 договорів експлуатації газорозподільних систем або їх складових, які набиратимуть чинності з 01.04.2017, а також розірвання попередніх договорів, якими регулюються відносини використання зазначеного майна.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2018 №188 у вищевказану постанову внесено зміни та виключено вимогу про розірвання попередніх договорів, якими регулюються відносини використання відповідного майна.

Іншого порядку використання газорозподільних систем, власником яких є держава, або їх складових на даний час на законодавчому рівні не закріплено.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою приведення до вимог примірного договору експлуатації газорозподільних систем та їх складників, затвердженого вищевказаною постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №95 (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 №188) Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" та Міністерство енергетики та вугільної промисловості України підписали Додаткову угоду №1 від 24.05.2017 з Протоколом розбіжностей від 09.06.2017 до Додаткової угоди № 1 до Договору №31/04 від 29.11.2012.

При цьому, посилання прокурора на підписання Додаткової угоди № 1 з Протоколом розбіжностей (з боку органу управління) неуповноваженою особою не відповідають дійсності, оскільки пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 №95 уповноваженим органом управління газорозподільними системами, власником яких є держава, або їх складовими визначено Міністерство енергетики та вугільної промисловості.

Отже, на підставі викладеного вище Суд доходить висновку, що, укладаючи Договір №31/04 від 29.11.2012 та Додаткову угоду №1 від 24.05.2017 разом з Протоколом розбіжностей від 09.06.2017 до Договору відповідачі вчиняли дії на виконання постанов Кабінету Міністрів України №770 від 20.08.2012 та №95 від 21.02.2017.

При цьому Суд зазначає, що названі постанови на момент вчинення спірних правочинів та станом на даний час є чинними, а зміст Договору №31/04 від 29.11.2012 та Додаткової угоди №1 від 24.05.2017 умовам примірного договору про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації та обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від їх основного виробництва, а надалі і примірному договору експлуатації газорозподільних систем або їх складових, не суперечить.

При цьому, аргументи прокурора щодо невідповідності постанови Кабінету Міністрів України №770 від 20.08.2012 вимогам законодавства Судом відхилені як необґрунтовані, оскільки ґрунтуються на його власному переконанні та не підтверджені жодними належними та достатніми доказами відповідно до норм статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України.

Поряд з викладеним Суд зазначає, що на момент укладення спірного Договору та на час розгляду даної справи органом управління газорозподільними системами, власником яких є держава, або їх складових, виступає Міністерство енергетики та вугільної промисловості України.

На підставі викладеного вище, з урахуванням встановлених обставин спірних правовідносин сторін спору, Суд доходить висновку, що прокурором у встановленому порядку не доведено порушення відповідачами вимог законодавства та законних прав позивача при укладенні оспорюваних договорів, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині визнання недійсними Договору №31/04 від 29.11.2012, Додаткової угоди від 24.05.2017 №1 та Протоколу розбіжностей від 09.06.2018.

Поряд з викладеним, у позовній заяві прокурором заявлено про стягнення з відповідача-1 збитків у розмірі 148 430 179,32 грн.

Пунктом 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори:

- наявність реальних збитків;

- вина заподіювача збитків;

- причинний зв'язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 Господарського кодексу України.

Відповідно до приписів статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Проте, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками.

При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров'я тощо).

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Крім того, при обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби права позивача не були порушені. Нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи до уваги братися не можуть. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які позивач поніс би, якби не відбулося порушення права.

Позивач, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, повинен довести, що за звичайних обставин він мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу, при цьому, протиправні дії відповідача є причиною, а збитки, які виникли, - наслідком такої протиправної поведінки.

Суд зазначає, що саме на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов'язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв'язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків як упущеної вигоди прокурор вказує, що у зв'язку з безпідставним та безоплатним використанням Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" спірного державного майна, яке підлягало передачі в користування виключно на умовах платного користування, держава не отримала дохід у вигляді орендної плати за використання майна товариством протягом 2013-2017 років у заявленому до стягнення розмірі.

Як встановлено Судом, спірне майно знаходилося у відповідача-1 на підставі Договору №31/04, укладеного 29.11.2012 між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України і Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Львівгаз" про надання на праві господарського відання державного майна, яке використовується для забезпечення розподілу природного газу, не підлягає приватизації, обліковується на балансі господарського товариства із газопостачання та газифікації і не може бути відокремлене від його основного виробництва.

При цьому, Суд зазначає, що підстав для визнання вказаного Договору недійсним під час розгляду справи встановлено не було, так само не було доведено наявності при будь-яких протиправних дій відповідача-1, у зв'язку з чим Суд доходить висновку, що спірне майно знаходилося у відповідача-1 правомірно.

Окрім того, при визначенні розміру завданих збитків прокурор безпідставно застосовує формулу, за якою вираховується розмір річної орендної плати за використання нерухомого майна, визначену пунктом 8 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786.

Відтак, на підставі викладеного вище Суд дійшов висновку, що прокурором не доведено складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди.

За наведених підстав позов Заступника Генерального прокурора задоволенню не підлягає у повному обсязі.

Що стосується заяви відповідача-1 про застосування строків позовної давності, Суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить Суд у позові, відповідачем не порушено, і Суд відмовляє позивачу у позові по суті у зв'язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

А відтак, заява прокурора про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності та заява відповідача-1 про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 05.09.2018

Суддя Т.Ю. Трофименко