номер провадження справи 15/55/18
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

28.08.2018 Справа № 18/5009/7393/11

м. Запоріжжя

Господарський суд Запорізької області у складі судді Горохова І.С., розглянувши матеріали

за позовом Заступника прокурора Запорізької області, 69057, м. Запоріжжя, вул. Матросова, буд. 29-а в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Фонду державного майна України, 01601, м. Київ, вул. Кутузова, 18/9

до відповідача 1 Виконавчого комітету Бердянської міської ради, 71112, Запорізька область, м. Бердянськ, пл. І Бердянської ради, 2

до відповідача 2 Приватного акціонерного товариства Приазовкурорт, 71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Котляревського, буд. 12/24

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2: Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця, 01000, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 39/41

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Комунальне підприємство Бердянське бюро технічної інвентаризації, 71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Мазіна, буд. 21

про визнання недійсним та скасування п. 4.10. рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради № 219 від 21.04.2005 р. Про оформлення права власності; визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України на обєкти нерухомості закритого акціонерного товариства Приазовкурорт (балансоутримувач Санаторій Бердянськ) та витребування майна із чужого незаконного володіння

при секретарі судового засідання Чернетенко А.С.

За участю представників сторін та учасників процесу:

Прокурор Тронь Г.М., посвідчення № 035881 від 05.10.2015;

від позивача ОСОБА_1, довіреність № 3 від 02.01.2018;

від відповідача 1 не зявився;

від відповідача 2 ОСОБА_2, довіреність № 05/01 від 02.01.2018;

від третьої особи 1 ОСОБА_3, довіреність № 10-07/03 від 10.07.2018;

від третьої особи 2 не зявився

Суть спору:

Постановою Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 16.04.2018 скасовано рішення Господарського суду Запорізької області від 01.02.2016, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 27.10.2016 та постанову Вищого господарського суду України від 08.02.2017 у справі № 18/5009/7393/11, справу передано на новий розгляд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2018, справу № 18/5009/7393/11 передано на новий розгляд судді Горохову І.С.

Ухвалою суду від 01.06.2018 справу № 18/5009/7393/11 прийнято до провадження с. Горохова І.С., присвоєно справі номер провадження 15/55/18. Розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 26.06.2018 о/об 14 год. 20 хв.

Ухвалою суду від 26.06.2018 підготовче засідання відкладено на 23.07.2018 об 11 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 23.07.2018 строк підготовчого провадження продовжено на тридцять днів до 29.08.2018. Підготовче засідання відкладено на 09.08.2018 о 10 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 09.08.2018 розгляд підготовчого засідання відкладався на 28.08.2018.

В судовому засіданні 28.08.2018 здійснювався звукозапис судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою системи Оберіг.

Судом перевірені повноваження присутніх в судовому засіданні прокурора, представників позивача, відповідача 2, третьої особи 1.

Відповідно до ст. ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України в редакції від 15.12.2017, прокурору, уповноваженим представникам сторін оголошено права та обовязки учасників судового процесу. Відводів складу суду не заявлено.

Прокурор у судовому засідання надав додаткові пояснення за вих. №05/2-2496-11 від 28.08.2018. Відповідно до яких проти доводів ПрАТ Приазовкурорт про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності заперечив, посилаючись на норми ст.ст. 261, 344, 386, 387, 391 ЦК України, правову позицію наведену у постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 №916/2129/15 та від 11.05.2017 №918/1217/16.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, на виконання вимог ухвали суду від 23.07.2018 надав клопотання про доручення до матеріалів справи Переліку установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходились у віданні Федерації незалежних профспілок України.

Представник відповідача 2 проти позову заперечив, надав письмові заперечення за вих. № 07/488 від 23.08.2018, відповідно до яких просить суд застосувати наслідки пропуску позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник третьої особи 1 присутній у судовому засіданні, проти позову заперечив.

Представники відповідача-1 та третьої особи-2 до судового засідання не зявилися про причини неявки суд не повідомили. Про час та місце слухання справи повідомлялися у встановленому порядку шляхом направлення на адресу відповідної ухвали. Клопотань про розгляд справи без уповноваженого представника або про відкладення розгляду скарги на адресу суду не надходило.

Суд зясувавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи та дані з Єдиного державного реєстру судових рішень, вважає за необхідне провадження у даній справі зупинити, з огляду на наступне.

На час розгляду даної справи ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 05.07.2018 зупинено провадження за касаційною скаргою поданою у справі 17/5009/5413/11 за позовом Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Виконавчого комітету Запорізької міської ради, Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця, Приватного акціонерного товариства Приазовкурорт про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, до перегляду ОСОБА_4 Палатою Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах у іншій справі № 907/50/16. Позовною вимогою заступника прокурора Закарпатської області у справі № 907/50/16 є витребування майна з незаконного володіння. Суд касаційної інстанції зазначив, що існує правова невизначеність у застосуванні статей 387, 388 Цивільного кодексу України та статті 267 цього Кодексу, а враховуючи наявність передбачених Господарським процесуальним кодексом України процесуальних повноважень, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не може забезпечити однакове застосування вказаних норм права, що у свою чергу не виключає у подальшому двозначного трактування у правозастосовчій практиці правових норм, тому колегія суддів дійшла висновку про наявність виключної правової проблеми усунення якої необхідно для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 Суд направляючи на новий розгляд до суду першої інстанції зазначив наступне: «у справі № 18/5009/7393/11, яка розглядається судом, предметом позову є вимоги про визнання недійсним та скасування пункту 4.10 рішення Виконкому № 219 від 21.04.2005 "Про оформлення права власності", визнання права власності держави в особі ФДМУ на об'єкти нерухомості санаторію "Бердянськ" ЗАТ "Приазовкурорт", розташовані за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Котляревського, буд. 33, що складаються з основної будівлі "А", гаража "Б", альтанки "В", замощення І, хвіртки №1, воріт №2, паркану №3, витребування їх з чужого незаконного володіння ПрАТ "Приазовкурорт" і повернення у власність держави в особі ФДМУ.

Положеннями статті 15 ЦК закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 статті 2 ЦК передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Одним із зазначених органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом положень статті 2 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до положень частин 2, 4 статті 29 ГПК (у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), ЦК визначено як позовну давність (стаття 256 ЦК).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), перебіг якої відповідно до частини 1 статті 261 ЦК починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі ФДМУ, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі №3-23гс14, від 25.03.2015 у справі №11/163/2011/5003, від 22.03.2017 у справі №5004/2115/11, від 07.06.2017 у справі №910/27025/14.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що відповідно до Постанови Верховної ОСОБА_5 України від 01.11.1996 №461/96-ВР "Про проект Постанови Верховної ОСОБА_5 України про тлумачення Постанови Верховної ОСОБА_5 України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" ФДМУ доручено провести інвентаризацію майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР станом на 24 серпня 1991 року і подати ОСОБА_5 України перелік суб'єктів, у володінні яких перебуває це майно. На виконання цієї постанови ФДМУ було складено Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 перебували у віданні Федерації незалежних профспілок України (колишньої Укрпрофради), до якого за порядковим номером 189 було включено санаторій "Бердянськ".

Незважаючи на викладене та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову ФДМУ не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

При зверненні до суду з позовом в інтересах держави в особі ФДМУ прокурор заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності, проте ФДМУ, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушував, оскільки вважав, що цей строк не порушено, доказів поважності причин пропуску звернення до суду не надав.

Натомість суди апеляційної та касаційної інстанцій зазначених положень законодавства не врахували та дійшли висновку, що відлік позовної давності розпочався з 2011 року - із моменту виявлення прокуратурою під час проведення перевірки відсутності у Федерації незалежних профспілок України повноважень щодо оформлення права власності на спірний майновий комплекс.

Суд першої інстанції, відхиляючи заяву ПрАТ "Приазовкурорт" про застосування позовної давності, взагалі виходив із того, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК (у редакції, чинній до 15.01.2012) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Проте положення пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК не поширювалися на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК щодо загальної позовної давності, і на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Колегія суддів враховує, що наведена правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №32/5009/5385/11, від 10.04.2018 у справі №11/5009/7731/11 та від 11.04.2018 у справі №30/5009/7730/11.

Крім того, слід зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).

Отже, у порушення вимог статей 261, 268 ЦК та правової позиції Верховного Суду України, наведеної у постанові від 18.10.2017 по справі №17/108-11/24, суди у справі, що розглядається, дійшли помилкового висновку щодо початку перебігу позовної давності, відтак, неправильно застосували наслідки спливу позовної давності, передбачені статтею 267 цього Кодексу.

Таким чином, у справі, що розглядається, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність пропуску ФДМУ строку позовної давності є передчасним.

За таких обставин, суд допустив неоднакове і помилкове застосування норм матеріального права, подальші висновки судів про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог є передчасними, тому ухвалені судові рішення у справі підлягають скасуванню.»

Як вбачається з ухвали Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 05.07.2018 у справі № 17/5009/5413/11, Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про передачу справи № 907/50/16 на розгляд ОСОБА_4 Верховного Суду оскільки вважає, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а також вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України від 05.10.2016 зі справи № 916/2129/15, з якого вбачається, що положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна не застосовуються.

Разом з тим, у постанові від 22 червня 2017 у справі № 6-1047цс17 ОСОБА_5 Суду України направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення початку перебігу позовної давності, вказавши, що статтею 387 Цивільного кодексу України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача. При цьому ОСОБА_5 Суду України виходив із того, то за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так i тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

З огляду на викладене слідує, що ОСОБА_5 Суд України направляючи справу № 6-1047цс17 на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення початку перебігу позовної давності, вбачав підстави для застосування до правовідносин, що регулюються в тому числі статтею 388 Цивільного кодексу України, інституту позовної давності.

Отже за наявності наведених вище судових рішень існує правова невизначеність у застосуванні статей 387, 388 Цивільного кодексу України та статті 267 цього Кодексу, а враховуючи наявність передбачених Господарським процесуальним кодексом України процесуальних повноважень, тому місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність виключної правової проблеми усунення якої необхідно для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Ухвалою ОСОБА_4 Верховного Суду оголошено перерву у судовому засіданні щодо перегляду судового рішення у справі № 907/50/16 за позовом заступника прокурора Закарпатської області в інтересах держав в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України до Товариства з обмеженою відповідальністю Карпатські зорі, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю Імперіал про витребування майна з незаконного володіння, за касаційною скаргою заступника прокурора Львівської області на рішення Господарського суду Закарпатської області від 26.07.2017 на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28.11.2017 до 04 вересня 2018 року.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, ОСОБА_4 Палатою Верховного Суду.

Згідно з п. 11 ч. 1. ст. 229 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне зупинити провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку ОСОБА_4 Палатою Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах у справі №907/50/16.

Керуючись статтями п. 7 ч. 1 ст. 228, п. 11 ч. 1. ст. 229, ст. 232-234 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ухвалив:

Зупинити провадження у справі № 18/5009/7393/11 до закінчення перегляду в касаційному порядку ОСОБА_4 Палатою Верховного Суду судового рішення у подібних правовідносинах у справі № 907/50/16.

Зобов'язати учасників процесу повідомити суд про усунення обставин, що перешкоджають розгляду справи.

Дана ухвала набирає законної сили у строк та в порядку передбачених ч. 1 ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена у строк визначений ст. 256 ГПК України в порядку передбаченому ст. 257 ГПК України з врахуванням пп. 17.5 п. 17 ч. 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України.

Суддя І. С. Горохов