ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року

м. Київ

Справа № 924/1090/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Львова Б.Ю.,

за участю помічника судді Курмишевої А.Г. (за дорученням головуючого судді),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" ,

представник позивача - Литвин П.В. - адвокат (посвідчення від 17.06.2010 №4197/10),

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Хмельницькгаз збут",

представник відповідача - Палькевич Н.С. - адвокат (посвідчення від 17.01.2018 №000917),

розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія)

на рішення господарського суду Хмельницької області від 26.03.2018 (головуючий суддя - Муха М.Є.)

та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 (головуючий суддя - Гудак А.В., судді: Петухов М.Г. і Олексюк Г.Є.)

у справі №924/1090/17

за позовом Компанії

до товариства з обмеженою відповідальністю "Хмельницькгаз збут" (далі - Товариство)

про стягнення 13 746 127,36 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення 13 746 127,36 грн., з яких: 2 545 411,72 грн. "інфляційних втрат", 792 819,64 грн. - 3% річних, 10 407 896 грн. - пені.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу від 30.12.2015 №16-196-Н (далі - Договір) у частині своєчасних та повних розрахунків за спожитий природний газ.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 26.03.2018 у даній справі, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.05.2018, у позові відмовлено.

Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідач на виконання умов Договору та спільних протокольних рішень повністю розрахувався за обсяги природного газу, не прострочив виконання грошового зобов'язання, що свідчить про відсутність підстав для нарахування і стягнення з відповідача заявлених сум пені, 3% річних та "інфляційних витрат".

Компанія, зазначаючи, що рішення попередніх судових інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить суд касаційної інстанції: скасувати рішення господарського суду Хмельницької області від 26.03.2018 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 у справі №924/1090/17; прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Компанії повністю; витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покласти на відповідача.

Так, згідно з доводами Компанії, викладеними у касаційній скарзі:

- за період з січня по серпень 2016 року відповідачем спожито природний газ на загальну суму 1 166 818 672, 29 грн. За поставлений природний газ за Договором відповідач розрахувався таким чином: 890 361 947,58 грн. оплачені відповідачем згідно з 26-ма спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20; 276 456 724, 71 грн. були оплачені відповідачем власними коштами за боргом, сплата якого не була врегульована зазначеними спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків;

- у прийнятті судових рішень у справі судами першої та апеляційної інстанції не врахована стала практика господарських судів про задоволення вимог позивача щодо стягнення неустойки, 3% річних та "інфляційних витрат", нарахованих на суми заборгованості відповідача, яка не охоплюється (не є предметом регулювання) договорами про організацію взаєморозрахунків, оскільки була погашена відповідачем власними коштами;

- відповідно до розрахунку заборгованості нарахування штрафних санкцій, "інфляційних витрат" та 3% річних за поставлений природний газ за період постачання протягом січня-серпня 2016 року відбувалося у періоди прострочення оплат та на суми заборгованості, які не відшкодовувалися згаданими спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків. Отже, нарахування неустойки, "інфляційних витрат" та 3% річних здійснені позивачем правомірно, у відповідності до чинного законодавства та умов Договору. Тому висновки судів попередніх інстанцій не відповідають фактичним, встановленим судом, обставинам справи та підлягають скасуванню у відповідності до статті 311 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України);

- укладаючи Договір, сторони у пункті 6.2 останнього чітко передбачили, що "…за наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання продавця…". Таким чином, умови пункту 6.2 Договору прямо встановлюють, що відповідач не обмежується в здійсненні розрахунків з позивачем лише рахунками із спеціальним режимом використання, а тому він мав передбачену Договором можливість сплатити заборгованість своїми коштами, тим самим міг впливати на стан розрахунків. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли хибного висновку, що відповідач вчинив усі залежні від нього дії для належного виконання умов Договору в частині оплати вартості природного газу, однак внаслідок незалежних від нього обставин був позбавлений можливості розрахуватися за поставлений позивачем природний газ.

У відзиві на касаційну скаргу Товариство заперечує проти доводів касаційної скарги, зазначає, що у судів попередніх інстанцій були відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки сума основного боргу за Договором відповідачем була оплачена в повному обсязі та просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 - без змін.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі встановлено, зокрема, таке.

Відповідно до умов укладеного Компанією (продавець) та Товариством (покупець) Договору:

- продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2016 році природний газ, а відповідач прийняти та оплатити газ на умовах цього договору (пункт 1.1);

- газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації побутовим споживачам (далі - споживачі покупця; пункт 1.2);

- приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу (пункт 3.2);

- оплата планових обсягів газу здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем реалізації газу (пункт 6.1 у редакції додаткової угоди від 31.03.2016 №3);

- оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП. За наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця (пункт 6.2);

- за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та Договором (пункт 7.1);

- у разі невиконання покупцем умов пунктів 6.1 Договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (пункт 7.2);

- Договір набуває чинності із дати підписання уповноваженими представниками сторін і діє в частині реалізації газу до 31 березня 2016 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (пункт 11.1).

З метою узгодження вартості природного газу, обсягів переданого газу та інших умов було укладено низку додаткових угод до даного договору, якими врегульовано обсяг природного газу для покриття потреб Товариства у природному газі та порядок проведення розрахунків між сторонами.

На виконання умов Договору позивачем передано відповідачу природний газ на загальну суму 1 166 818 672, 29 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу.

Суд апеляційної інстанції зазначив про необґрунтованість долученого до позовної заяви розрахунку штрафних санкцій, 3% річних та "інфляційних " за Договором, оскільки він не ґрунтується на допустимих та належних доказах у розумінні приписів статей 74, 76, 78, 79 ГПК України.

Так, суд апеляційної інстанції належним чином проаналізував кожен підписаний сторонами акт приймання-передачі природного газу та здійснені відповідачем розрахунки за отриманий природний газ за Договором і встановив, що вартість поставленого природного газу відповідачем за Договором була оплачена таким чином: частково шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок позивача в порядку, встановленому алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств, у межах строків оплати, встановлених пунктом 6.1 Договору за період з січня по вересень 2016 року на суму - 276 456 724,71 грн.; іншу частину вартості природного газу на загальну суму 890 361 947, 58 грн. - за рахунок коштів державного бюджету, отриманих на підставі укладених Головним управлінням Державної казначейської служби України у Хмельницькій області, Департаментом фінансів Хмельницької облдержадміністрації, Товариством та Компанією спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", а саме: від 18.02.2016 № 602 на суму 233 000 000 грн.; від 22.07.2016 № 2011 на суму 55 000 000 грн.; від 22.07.2016 № 2032 на суму 55 000 000 грн.; від 22.07.2016 № 2033 на суму 30 000 000 грн.; від 16.08.2016 № 2148 на суму 400 000 грн.; від 16.08.2016 № 2149 на суму 200 000 грн.; від 16.08.2016 № 2150 на суму 100 000 грн.; від 16.08.2016 № 2151 на суму 36 000 000 грн.; від 16.09.2016 №2357 на суму 100 000 грн.; від 16.09.2016 № 2358 на суму 200 000 грн.; від 16.09.2016 № 2359 на суму 200 000 грн.; від 16.09.2016 № 2360 на суму 19 700 000 грн.; від 16.09.2016 № 2361 на суму 20 000 000 грн.; від 18.10.2016 № 2495 на суму 50 000 000 грн.; від 18.10.2016 № 2496 на суму 50 000 000 грн.; від 18.10.2016 № 2497 на суму 50 000 000 грн.; від 18.10.2016 № 2498 на суму 50 000 000 грн.; від 18.10.2016 № 2499 на суму 50 000 000 грн.; від 18.10.2016 № 2500 на суму 50 000 000 грн.; від 18.10.2016 № 2501 на суму 50 000 000 грн.; від 18.10.2016 № 2502 на суму 40 000 000 грн.; від 18.10.2016 № 2504 на суму 1 100 000 грн.; від 18.10.2016 № 2505 на суму 200 000 грн.; від 18.10.2016 № 2506 на суму 100 000 грн.; від 18.10.2016 № 2507 на суму 49 000 000 грн.; від 18.10.2016 №2508 на суму 61 947,58 грн.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується позивачем, що на виконання спільних протокольних рішень Товариством оплачено Компанії вартість отриманого природного газу в сумі 890 361 947,58 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями.

Із змісту спільних протокольних рішень вбачається, що ними передбачалося надання державою коштів на погашення заборгованості за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню послуг, а також змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі Договору.

Підписання спільних протокольних рішень свідчить, що сторони даного спору фактично змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ та погодились, що оплата обсягів природного газу за Договором підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі спільних протокольних рішень.

Тому для стягнення пені, передбаченої умовами Договору, та застосування наслідків порушення грошового зобов'язання, визначених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), необхідно, щоб оплата за послуги з транспортування газу була здійснена поза межами порядку, встановленого спільними протокольними рішеннями.

Причиною подання касаційної скарги стала незгода позивача з прийнятим рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ЦК України:

- зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509);

- якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін; частина перша статті 530);

- зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599);

- у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611);

- боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625).

Попередні судові інстанції, посилаючись на статті 509, 526, 530, 599, 625, 629, 653, 612, 625, 629, 655, 712 ЦК України, статті 173, 180, 193 Господарського кодексу України, положення Закону України "Про ринок природного газу", положення постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", та з огляду на встановлені ними фактичні обставини справи:

врахувавши те, що: розрахунки між сторонами Договору здійснювались двома способами, а саме: коштами, які перераховувались відповідачем на користь позивача виключно з рахунку з спеціальним режимом використання у відповідності до частини першої пункту 6.2 Договору в межах строків оплати, встановлених пунктом 6.1 Договору за період з січня по вересень 2016 року на суму 276 456 724,71 грн.; іншу частину вартості природного газу на загальну суму 890 361 947, 58 грн. - за рахунок коштів державного бюджету, отриманих на підставі укладених спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків;

взявши до уваги, що підписання спільних протокольних рішень свідчить про фактичну зміну сторонами даного спору порядку і строків проведення розрахунків за природний газ і про погодження ними того, що оплата обсягів природного газу за Договором підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі спільних протокольних рішень;

з'ясувавши, що для стягнення пені, передбаченої умовами Договору, та застосування наслідків порушення грошового зобов'язання, визначених частиною другою статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата за послуги з транспортування газу була здійснена поза межами порядку, встановленого спільними протокольними рішеннями; заборгованість відповідача перед позивачем відсутня, -

дійшли заснованого на законі висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових актів, оскільки спростовуються встановленими попередніми судовими інстанціями обставинами справи. Так, зокрема, судом апеляційної інстанції на підставі належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що кошти у сумі 276 456 724,71 грн. за період з січня по вересень 2016 року на оплату отриманого природного газу перераховувалися відповідачем на користь позивача з рахунку з спеціальним режимом використання у відповідності до частини першої пункту 6.2 Договору в межах строків оплати, встановлених пунктом 6.1 Договору.

Водночас, зазначаючи про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, скаржник насправді фактично вдається до заперечення обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями у повторному розгляді справи, та перегляді вже здійсненої названими судами оцінки доказів зі справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 Господарського процесуального кодексу України). Тому пов'язані з наведеним аргументи Компанії не можуть бути прийняті Касаційним господарським судом. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути й оцінити ті ж самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Поряд з тим, як відзначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" (заява № 24465/14), право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не може ставитися під сумнів (див. також справу "Брумареску проти Румунії, заява № 28342/95). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (справа "Рябих проти Росії", заява № 52854/99), існування яких скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Касаційний господарський суд бере до уваги доводи, викладені у відзиві Товариства на касаційну скаргу, як такі, що узгоджуються з обставинами справи, встановленими попередніми судовими інстанціями, у залежності від яких (обставин) і прийнято судові рішення по суті спору.

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень першої та апеляційної інстанції - без змін як таких, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, що застосовані судами з урахуванням встановлених ними фактичних обставин справи і наявних у ній доказів.

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, витрати з оплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Хмельницької області від 26.03.2018 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 у справі № 924/1090/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов