ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.2018

Справа № 910/7367/18

Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Український папір” (04073, м. Київ, вул. Куренівська, 2-Б)

до Публічного акціонерного товариства “Київенерго” (04050, м. Київ, вул. Мельникова, б. 31)

про стягнення заборгованості у розмірі 186 371,41 грн.

Представники: без повідомлення представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю “Український папір” звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства “Київенерго” про стягнення заборгованості у розмірі 186 371,41 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов’язань відповідно до Договору №233/ДМТЗ-18 від 15.02.2018 про постачання дрібного канцелярського приладдя.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2018 судом залишено позовну заяву без руху; зобов’язано позивача усунути недоліки до 22.06.2018.

21.06.2018 позивач через відділ діловодства суду подав заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

24.07.2018 позивач через відділ діловодства суду подав заяву про зменшення розміру позовних вимог та заяву про долучення доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2018 прийнято до розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Український папір” про зменшення розміру позовних вимог.

16.08.2018 через відділ діловодства суду відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив поновити строк для подання відзиву, припинити провадження в частині стягнення осново боргу та відмовити позивачу в частині стягнення 3% річних та інфляційних.

Розглянувши заяву відповідача про поновлення строк для подання відзиву, Суд дійшов висновку про її задоволення на підставі ст. 119 ГПК України.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Ухвала про відкриття провадження у справі від 25.06.2018 була надіслана на адреси сторін рекомендованим листом та отримана уповноваженими представниками позивача та відповідача, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, Суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

15.02.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український папір» (постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (покупець) було укладено Договір постачання №233/ДМТЗ-18 (далі - Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобов’язався поставити Покупцю товар, зазначений в Специфікації, а Покупець - прийняти і оплатити такий товар, код ДК 021:2015:30197 Дрібне канцелярське приладдя (офісний папір) в кількості, комплектності, асортименті та за ціною згідно зі Специфікацією.

Згідно з п. 4.1 Договору, розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем поставленого товару протягом 15 календарних днів з дати підписання сторонами видаткової накладної та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 5 цього Договору.

Поставка товару буде виконуватися на умовах DDP згідно з Правилами «ІНКОТЕРМС» в редакції 2000 р. (п. 5.2 Договору)

Відповідно до п. 5.4 Договору, товар вважається поставленим покупцю з дати підписання сторонами видаткових накладних (дата поставки товару).

Цей Договір набирає чинності з дня його підписання обома сторонами і діє до 31.03.2019, а в частині проведення розрахунків – до повного виконання сторонами своїх грошових зобов’язань. (п. 10.1 Договору)

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач поставив товар, а відповідач в свою чергу прийняв товар, що підтверджується видатковими накладними № КІ-0000815 від 23.02.2018 на суму 4 299,00 грн, № КІ-00001008 від 02.03.2018 на суму 22 636,98 грн, № КІ-00001010 від 02.03.2018 на суму 16 606,26 грн, № КІ-00001013 від 02.03.2018 на суму 11 533,44 грн, № КІ-00001014 від 02.03.2018 на суму 11 275,50 грн, № КІ-00001826 від 03.04.2018 на суму 14 001,48 грн, № КІ-00001827 від 03.04.2018 на суму 10 414,56 грн, № КІ-0001829 від 03.04.2018 на суму 1 473,78 грн, № КІ-00001832 від 03.04.2018 на суму 46 819,32 грн, № КІ-00001823 від 04.04.2018 на суму 49 020,72 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що ним було виконано зобов’язання з поставки Договором на загальну суму 385 943,70 грн., проте відповідач частково розрахувався за поставлений товар. Таким чином, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за Договором у розмірі 113 707,41 грн, а також інфляційні у розмірі 505,70 грн та 3% річних у розмірі 1 464,08 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних, відповідач зазначає про відсутність його вини у порушенні строків оплати товару. Окрім того, відповідач зазначає про повну оплату 27.07.2018 основного боргу в розмірі 113 707,41 грн, у зв’язку з чим просить суд в цій частині провадження у справі припинити.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд зазначає таке.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 662 Цивільного кодексу України зазначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивачем було поставлено Публічному акціонерному товариству “Київенерго” товар на загальну суму в розмірі 385 943,70 грн., а відповідачем в свою чергу було прийнято цей товар, що підтверджується видатковими накладними № КІ-0000815 від 23.02.2018 на суму 4 299,00 грн, № КІ-00001008 від 02.03.2018 на суму 22 636,98 грн, № КІ-00001010 від 02.03.2018 на суму 16 606,26 грн, № КІ-00001013 від 02.03.2018 на суму 11 533,44 грн, № КІ-00001014 від 02.03.2018 на суму 11 275,50 грн, № КІ-00001826 від 03.04.2018 на суму 14 001,48 грн, № КІ-00001827 від 03.04.2018 на суму 10 414,56 грн, № КІ-0001829 від 03.04.2018 на суму 1 473,78 грн, № КІ-00001832 від 03.04.2018 на суму 46 819,32 грн, № КІ-00001823 від 04.04.2018 на суму 49 020,72 грн., які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень та заперечень, а також товарно-транспортним накладними, актами приймання-передавання та довіреностями на приймання товару.

Згідно з п. 4.1 Договору, розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем поставленого товару протягом 15 календарних днів з дати підписання сторонами видаткової накладної та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 5 цього Договору.

Враховуючи вищевикладене, Суд зазначає, що обов’язок Публічному акціонерному товариству “Київенерго” з оплати поставленого товару на підставі видаткових накладних відповідно до п. 4.1 Договору виник через 15 календарних днів з дати підписання сторонами відповідних видаткових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем частково сплачено заборгованість у розмірі 201 000,93 грн протягом березня 2018 року, що підтверджується виписками по рахунку позивача.

Надалі, як підтверджується виписками по рахунку позивача, після відкриття провадження у справі № 910/7367/18, а саме, 27.06.2018 позивачем сплачено частину основного боргу у розмірі 71 235,36 грн, у зв’язку з чим позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог.

Окрім того, з наданих відповідачем документів Судом встановлено, що після відкриття провадження у справі № 910/7367/18, а саме, 27.07.2018 відповідач повністю розрахувався за поставлений товар на суму 113 707,41 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 12739 від 27.07.2018 на суму 2 149,17 грн та № 12797 від 27.07.2018 на суму 111 558,24 грн.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що господарський суд закриває провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

За таких обставин, враховуючи сплату Публічним акціонерним товариством “Київенерго” грошових коштів позивачу в розмірі 113 707,41 грн. після звернення позивача до суду з вказаним позовом та відкриття провадження у даній справі, Суд доходить висновку щодо закриття провадження у справі №910/7367/18 в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 113 707,41 грн у зв’язку з відсутністю предмету спору між сторонами.

Окрім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 1 464,08 грн та інфляційні втрати в розмірі 505,70 грн., розрахованих за час прострочення відповідачем його грошового зобов’язання.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитору зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов’язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань» №14 від 17.12.2013)

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат за загальний період прострочки виконання боржником його грошового зобов’язання з 11.03.2018 по 07.06.2018 на суму 505,70 грн, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі. При цьому, Суд зазначає, що хоч при здійсненні розрахунку позивачем не враховано приписи ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України, проте, суми розраховані вірно.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов’язань» №14 від 17.12.2013)

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних за загальний період прострочки виконання боржником його грошового зобов’язання з 11.03.2018 по 23.07.2018, Суд вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв’язку з невірним розрахунком позивача в частині визначення початку перебігу прострочки відповідача. Так, позивачем не враховано приписи ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України, за якою, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Таким чином, за підрахунком Суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 1 453,67 грн.

При цьому, Судом розглянуті та відхилені заперечення відповідача щодо відсутності його вини у порушенні строків оплати товару у зв’язку з накладенням арештів на його рахунки, оскільки ці аргументи відповідача не підтверджені жодними доказами.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в частині закриття провадження – на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 231, 236 – 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1.          Закрити провадження у справі № 910/7367/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Український папір” в частині стягнення суми основної заборгованості в розмірі 113 707,41 грн у зв’язку з відсутністю предмету спору між сторонами.

2.          Позовні вимоги задовольнити частково.

3.          Стягнути з Публічного акціонерного товариства “Київенерго” (04050, м. Київ, вул. Мельникова, б. 31, ідентифікаційний код 00131305) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Український папір” (04073, м. Київ, вул. Куренівська, 2-Б, ідентифікаційний код 25394112) інфляційні втрати у розмірі 505 (п’ятсот п’ять) грн. 70 коп., 3% річних у розмірі 1 453 (одна тисяча чотириста п’ятдесят три) грн. 67 коп. та судовий збір у розмірі 2 795 (дві тисячі сімсот дев’яносто п’ять) грн. 42 коп.

3.          В іншій частині позову відмовити.

4.          Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5.           Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя                                                                                 Т.Ю.Трофименко