ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2018 р. Справа № 917/860/18

м. Полтава

за позовною заявою Фермерського господарства СІБАГРО, с. Вишневе, Кобеляцький район, Полтавська область, 39213

до Товариства з обмеженою відповідальністю Полтавський мясокомбінат, вул. Харчовиків, 6А, м. Полтава, 36014

про стягнення 202 645,49 грн.

Суддя Пушко І.І.

Секретар судового засідання Квіта О.Т.

Представники сторін в судове засідання не викликались, справа розглядається за наявними в ній матеріалами в порядку спрощеного провадження відповідно до ст. 247 ГПК України.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача 202 645,49 грн. заборгованості за договором на закупівлю сільськогосподарської продукції від 04.01.2018 року, з якої 168 905,22 грн. основний борг, 19 195,01 грн. пеня, 1 694,00 грн. 3% річні, 3 224,06 грн. інфляційні збитки, 9 627,20 грн. збитки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав умови Договору на закупівлю сільськогосподарської продукції від 04.01.2018 року, укладеного між сторонами, зокрема не в повному обсязі та невчасно сплатив за продукцію, поставлену позивачем в період січня-березня 2018 року.

За ухвалою від 17.07.2018 року в цій справі відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в справі матеріалами.

Відповідач відзив на позовну заяву та заперечення щодо розгляду справи в спрощеному провадженні не надав, при тому, що ухвалу суду від 17.07.2018 року отримав 19.07.2018 року (повідомлення про вручення поштового відправлення, а.с. 41) та мав достатній термін для формування та надання до суду вмотивованих заперечень.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи, достатньо, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, на підставі ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

04.01.2018 року між Фермерським господарством «Сібагро», як Продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полтавський мясокомбінат», як Покупцем, укладено Договір на закупівлю сільськогосподарської продукції (далі - Договір, а.с. 12), за умовами якого Продавець зобовязався в порядку та на умовах, визначених цим Договором, передати у власність Покупцеві продукцію (велику рогату худобу), а Покупець зобовязався прийняти та оплатити цю продукцію (п. 1.1 Договору).

За п. 1.5 Договору, загальна сума цього Договору складається із суми накладних, по яким була здійснена поставка продукції та закупівельних актів.

Відповідно до умов Договору, розрахунки за Договором здійснюються шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Продавця, або виплати в касі підприємства (п. 1.6 Договору). Покупець оплачує Продавцю одержану продукцію протягом 7 днів з моменту закупки (п. 1.7 Договору).

На виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв продукцію на загальну суму 1 687 894,72 грн., відповідно до видаткових накладних (а.с. 13-17):

- № 1 від 09.01.2018 року на суму 449 240,00 грн.;

- № 2 від 19.01.2018 року на суму 175 734,00 грн.;

- № 6 від 19.02.2018 року на суму 515 149,50 грн.;

- № 7 від 21.02.2018 року на суму 238 866,00 грн.;

- № 8 від 02.03.2018 року на суму 308 905,22 грн.

За розрахунком позивача, з урахуванням часткової оплати, заборгованість відповідача за отриману продукцію становить 168 905,22 грн., що підтверджується актом звіряння розрахунків (а.с. 18).

20.06.2018 року Продавець звернувся до Покупця із претензією про повернення боргу (а.с. 20), яку відповідач залишив без реагування.

Також, за прострочення виконання зобовязання відповідач заявив до стягнення з відповідача 19 195,01 грн. пені, передбаченої п. 3.4 Договору, 1694,00 грн. 3% річних та 3 224,06 грн. втрат від інфляції, нарахованих за період з 10.03.2018 року по 10.07.2018 року (розрахунок позивача залучений до матеріалів справи, а.с. 6-7), а також. 9 627,20 грн. збитків, у вигляді штрафу, накладеного на нього органом ДФС України за несвоєчасну сплату ПДВ.

Вирішуючи спір суд виходив із наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обовязку в натурі, яке в даному випадку полягає у виконанні відповідачем договірних зобовязань з оплати переданого газу.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК, ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Суд при вирішенні спору враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір поставки.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Частиною першою статті 692 ЦК України визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В підтвердження факту поставки товару позивач надав копії видаткових накладних на загальну суму 1 687 894,72 грн. (а.с. 13-17).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач передав відповідачу у власність продукцію, а відповідач частково сплатив її вартість, будь-які заперечення стосовно заявленої до стягнення суми відповідачем не надані, тому позовні вимоги про стягнення 168 905,22 грн. основного боргу задовольняються судом повністю.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобовязань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Умовами п. 1.7 Договору визначено, що Покупець оплачує Продавцю одержану продукцію протягом 7 днів з моменту закупки.

Отже, виходячи із дати останньої поставки продукції (за видатковою накладною від 02.03.2018 року), останнім днем виконання грошового зобовязання є 09.03.2018 року, прострочення виконання зобовязання по оплаті з боку відповідача мало місце з 10.03.2018 року.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ОСОБА_1 України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, за несвоєчасне виконання грошових зобовязань підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі.

Пунктом 3.4 Договору передбачено, що за безпідставне не проведення розрахунків за прийняту продукцію Продавець стягує з Покупця пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення оплати.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення 19195,01 грн. пені за період з 10.03.2018 року по 10.07.2018 року.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Позивач заявив до стягнення 1694,00 грн. 3% річних та 3 224,06 грн. втрат від інфляції за період 10.03.2018 року по 10.07.2018 року.

Суд, перевірив розмір заявлених вимог в частині стягнення пені та 3% річних та не виявив завищення їх розміру з боку позивача, а тому вимоги в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню повністю.

При перевірці розміру заявлених вимог в частині стягнення інфляційних втрат суд виявив завищення щодо їх розміру з боку позивача з огляду на наступне.

Інфляційні втрати та річні є невідємною частиною боргу, вимоги про сплату яких кредитор вправі заявити з моменту виникнення права на позов про повернення боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань»).

Позивачем заявлено вимоги про стягнення інфляційних за період з 10.03.2018 року по 10.07.2018 року.

При перевірці правильності нарахування інфляційних судом встановлено, що відсутні підстави нарахування інфляційних за березень та липень 2018 року, оскільки борг за ці періоди існував неповні місяці, а нарахування інфляційних поденно не передбачено.

Таким чином, позовні вимоги в частині інфляційних втрат є правомірними за період квітня-червня 2018 року в сумі 1351,24 грн. та підлягають задоволенню в цій частині. В іншій частині вимоги про стягнення інфляційних втрат відхиляються за їх безпідставністю.

Перевірка правильності розрахунку пені, 3% річних та інфляційних витрат здійснена за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційної системи "Ліга. ОСОБА_1".

Вимоги позивача щодо стягнення 9 627,20 грн. збитків у вигляді штрафу, накладеного на нього органом ДФС України за несвоєчасну сплату ПДВ, задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довів причинного звязку між понесеними витратами зі сплати ПДВ та невиконанням відповідачем зобовязань за договором на закупівлю сільськогосподарської продукції від 04.01.2018 року.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України).

За наведеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення 168 905,22 грн. основного боргу, 19 195,01 грн. пені, 1694,00 грн. 3% річних, 1351,24 грн. інфляційних збитків із покладенням судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129 (ч. 1), 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Полтавський мясокомбінат (вул. Харчовиків, 6А, м. Полтава, 36014, ) на користь Фермерського господарства СІБАГРО (с. Вишневе, Кобеляцький район, Полтавська область, 39213, ) 168 905,22 грн. основного боргу, 19 195,01 грн. пені, 1694,00 грн. 3% річних, 1351,24 грн. інфляційних збитків; 2867,18 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині вимог - в позові відмовити.

4. Копію рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

5. Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Пушко І.І.