ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.09.2018

Справа № 910/8710/18

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні

справу № 910/8710/18

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Універсальні інформаційні

технології"

до акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 864 447,69 грн.

Без виклику учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося товариство з обмеженою відповідальністю "Універсальні інформаційні технології" (надалі – позивач) з позовом до акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (надалі – відповідач) про стягнення 864 447,69 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору співпраці № 1087 від 21.01.2013р. у визначений строк не виплатив позивачу винагороду, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 523 799,34 грн., за прострочення оплати якої нараховані 95 331,48 грн. – пені, 200 327,53 грн. – інфляційні втрати та 44 989,34 грн. – 3% річних.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2018р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін. При цьому, суд зобов'язав відповідача подати відзив на позовну заяву з доданням доказів, що підтверджують викладені в ньому обставини в строк до 09.08.2018р.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Станом на 31.08.2018р. від позивача не надійшли заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

14.08.2018р. через відділ діловодства суду від представника відповідача отримано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог з викладених у відзиві обставин.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.01.2013р. між позивачем (за договором - агент) та відповідачем (за договором - банк) було укладено договір про співпрацю № 1087, за умовами п.2.1 якого сторони в порядку та на умовах, визначених цим договором, домовились здійснювати співробітництво в процесі надання банком послуг Інтернет-еквайрингу.

За умовами п.3.1.1 договору позивач зобов’язався проводити заходи по залученню організацій, які бажають приймати платіжні картки для оплати товарів (робіт, послуг) або організацій, які бажають отримувати від банку послуги приймання платежів на їх користь через мережу банківських терміналів самообслуговування.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що агент проводить переговори з організацією на предмет обслуговування організації в банку та укладення договору інтернет-еквайрингу між банком та організацією.

Згідно з пунктом 4.2 договору, у випадку позитивного рішення організації щодо обслуговування в банку та укладення договору інтернет-еквайрингу, агент передає організації типовий договір інтернет-еквайрингу на підписання та перелік документів, які необхідно передати в банк. При цьому в договорі інтернет-еквайрингу має бути посилення про приналежність організації до агента.

Відповідно до пункту 4.3 договору, організація передає агенту два примірники договору інтернет-еквайрингу, підписані уповноваженими особами та завірені мокрою печаткою організації та копії документів згідно додатку 5 до даного договору.

Агент передає до установи Банку з супровідним листом підписані організацією договори та документи, зазначені в додатку 5 до даного договору (пункт 4.4 договору).

Пунктом 4.5 договору встановлено, що банк приймає рішення про укладання або відмову в укладенні договору інтернет-еквайрингу згідно внутрішніх процедур банку та надає відповідь агенту протягом 10 банківських днів з дати отримання від агента документів, передбачених п. 4.4. цього договору

Як вбачається з матеріалів справи, 19.04.2013р. між Державним підприємством "Головний інформаційно-обчислювальний центр Державної адміністрації залізничного транспорту України" (за договором - підприємство) та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (за договором – банк, відповідач) було укладено договір № ІЕ-1166, відповідно до п.1.1 якого цей договір регулює відносини підприємства й банка, згідно з якими підприємство з метою проведення оплати вартості товарів, послуг у мережі Інтернет приймає до оплати платіжні картки покупця, а банк забезпечує технологічне обслуговування підприємства з виконання розрахунків з ним по операціях, які здійснені з використанням платіжних карток і розрахунків з ним по операціях. які здійснені з використанням платіжних карток і перерахування коштів на поточний рахунок підприємства.

Відповідно до пункту 1.2 договору № ІЕ-1166 якість послуг, наданих банком за цим договором повинна відповідати законодавству України, нормативним актам НБУ, які регулюють операції з використанням платіжних карток. Цей договір укладений у відповідності та з урахуванням положень договору №1087 від 21.01.2013р. про співробітництво, укладеного між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та ТОВ "Універсальні інформаційні технології".

Згідно з пунктом 5.1 договору, розрахунки з агентом здійснюються за результатами діяльності організацій, які були залучені агентом.

Відповідно до пункту 5.2 договору, розмір винагороди, яка сплачується агенту визначається як різниця між комісією, яка встановлена для агента та зазначена в додатку 1 до даного договору та комісією, яку сплачує банку організація по договорах інтернет-еквайрингу по кожній організації окремо, яку агент залучив на обслуговування в банк.

У Додатку № 1 до договору сторонами було визначено, що комісія, яку сплачує банку організація за договором інтернет-еквайрингу )% від суми успішної транзакції за договором інтернет-еквайрингу) становить 1,5% по картках, емітованих банком та 3% по картках, емітованих іншими банками. Комісія, яка встановлена для агента (% від суми успішної транзакції за договором інтернет-еквайрингу) становить 0,7% по картках, емітованих банком та 2,2% по картках, емітованих іншими банками.

Відтак, як зазначає позивач, розмір винагороди останнього становить 3%-2,2%=0,8% (по картках, емітованих відповідачем) та 1,5%-0,7%=0,8% (по картках, емітованих іншими банками).

Базою для розрахунку винагороди агенту є сума платежів, які були прийняті організаціями за звітний період відповідно до укладених договорів інтернет-еквайрингу між банком та організаціями (пункт 5.3 договору).

Пунктом 5.4 договору передбачено, що підставою для здійснення банком виплати винагороди агенту є підписаний сторонами акт наданих послуг. Акт наданих послуг складається банком, та передається агенту на підписання не пізніше 10-ого числа місяця, що слідує за звітним. В акті наданих послуг зазначається платежі, які були прийняті організаціями за звітний період відповідно до договорів інтернет-еквайрингу між банком та організаціями, та розмір комісійної винагороди, що належить до сплати агенту.

Згідно з умовами п.5.5 договору, виплата агенту винагороди здійснюється банком в національній валюті протягом 5 робочих днів після підписання сторонами акту надання послуг. Виплата агенту винагороди здійснюється шляхом перерахування відповідної суми на поточний рахунок агента, зазначений в такому акті.

За твердженням позивача, яке по суті не заперечується і відповідачем, та підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними даними бухгалтерського обліку, сума платежів, які були прийняті ДП "Головний інформаційно-обчислювальний центр Державної адміністрації залізничного транспорту України" за договором № ІЕ-1166 за період з 01.07.2015р. до 23.07.2015р. (включно) становить 77 884 192,85 грн. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Отже, сума винагороди, що належить до сплати відповідачем на користь позивача складає 523 799,34 грн. (0,8%).

Позивач стверджує, що відповідачем допущено неналежне виконання умов договору щодо виплати винагороди за договором № 1087 від 21.01.2013р., у зв'язку з чим просить стягнути з останнього 523 799,34 грн. заборгованості, за прострочення оплати якої також нараховані 95 331,48 грн. – пені, 200 327,53 грн. – інфляційні втрати та 44 989,34 грн. – 3% річних.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є не обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За ст.ст. 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 549 Цивільного кодексу України зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник має передати кредиторові у випадку порушення боржником зобов`язання.

Згідно зі ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечує щодо виконання позивачем умов спірного договору, посилаючись на те, що позивачем не доведено виконання п.п. 4.1-4.4 договору. Також відповідач вказує на те, що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували, що укладення договору № ІЕ 1166 від 19.04.2013р з ДП "Головний інформаційно-обчислювальний центр Державної адміністрації залізничного транспорту України" стало наслідком дій саме позивача.

Суд вважає вказані заперечення необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, виконання позивачем умов договору про співпрацю № 1087 від 21.01.2013р. підтверджується, зокрема, тим, що у п. 2.1 договору № ІЕ 1166 від 19.04.2013р., який укладений між відповідачем та ДП "Головний інформаційно-обчислювальний центр Державної адміністрації залізничного транспорту України" є посилання на договір про співпрацю № 1087 від 21.01.2013р.

Врахувавши зміст пункту 2.1 договору № ІЕ-1166 від 19.04.2013р., у якому є посилання на договір про співпрацю №1087 від 21.01.2013р., суд дійшов висновку, що даний пункт вказує на виконання позивачем договору про співпрацю №1087 від 21.01.2013р.

Відтак, факту виконання умов договору зі сторони позивача свідчить про обов`язок ПАТ КБ "Приватбанк" розрахуватися за отримані згідно договору про співпрацю №1087 від 21.01.2013р. послуги.

Також суд звертає увагу, що саме ПАТ КБ "Приватбанк" порушено обов`язок підписати акт. Порушення банком своїх зобов`язань щодо підписання акта не може бути підставою для звільнення його від обов`язку оплати отриманих ним послуг (аналогічний висновок викладено в постанові Вищого господарського суду України від 05.07.2016р. у справі № 904/8842/15).

Акт наданих послуг за липень 2015 року відповідачем не складено, не підписано та позивачу не передано на підписання. Розмір винагороди за липень 2015 року підтверджено матеріалами справи та відповідає п.5.2 договору. Відповідно до пункту 5.5 договору, строк оплати є таким, що настав.

Відповідачем суму заборгованості у розмірі 523 799,34грн. на користь позивача не оплачено, матеріали справи доказів протилежного не містять.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи викладене та п. п.6.3 договору-1 та договору-2 , суд дійшов висновку, що строк виконання відповідачем зобов'язань з оплати наданих послуг за зазначеними вище актами є таким, що настав.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що строк оплати послуг позивача за договором настав, а доказів оплати винагороди в повному обсязі станом на день розгляду справи відповідачем не надано, обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 523 799,34 грн.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до пункту 6.3 договору, у разі несвоєчасного виконання сторонами своїх грошових зобов'язань за цим договором, винна сторона сплачує іншій стороні пеню у розмірі 0,1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши розрахунок пені судом встановлено, що він складений позивачем без урахування положень ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", яким розмір пені обмежений подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Здійснивши перерахунок пені з урахуванням положень ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", судом встановлено, що її розмір складає 85 716,48 грн. Відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають до сплати кредиторові.

Збитки від інфляції підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до уточненого розрахунку суду у розмірі 198 886,48 грн. (з урахуванням того, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується з урахуванням даного місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця, то розрахунок починається з наступного місяця (лист ВСУ від 03.04.1997р. №62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ»).

Також, відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування 3% річних за прострочення оплати винагороди, визнав його необґрунтованим, та задовольняє зазначену вимогу частково в сумі 44 946,26 грн. згідно з уточненим розрахунком суду, оскільки в 2016 році 366 днів.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, факт порушення відповідачем зобов'язань за договором №1087 від 21.01.2013р. щодо оплати винагороди за липень 2015 року належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору, відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д; ідентифікаційний код 14360570) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Універсальні інформаційні технології" (03150, м. Київ, вул. Червоноармійська, 55; ідентифікаційний код 34891802) основний борг у сумі 523 799 грн. 34 коп., 85 716 грн. 48 коп. – пені, 198 886 грн. 48 коп. – інфляційних втрат, 44 946 грн. 26 коп. – 3% річних та витрати по сплаті судового збору в сумі 12 800 грн. 23 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено та підписано: 03.09.2018р.

Суддя                                                                                            А.І. Привалов