ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2018 р. Справа №922/1078/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача - Чорноткач Н.З., свідоцтво серія ТР№000251 від 13.12.2017 року, ордер ХВ№000013 від 22.08.2018 року;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Старовірівський птахокомплекс», с.Старовірівка, Харківська область, (вх.№1616Х/1-40) на рішення Господарського суду Харківської області від 09.07.2018 року по справі №922/1078/18,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «А+Сервіс», смт. Борова, Харківська область,

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Старовірівський птахокомплекс», с.Старовірівка, Харківська область,

про стягнення коштів у розмірі 1165611,59 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «А+Сервіс» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Старовірівський птахокомплекс» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу товару №030470СЕМ/16 від 04.01.2017 року в розмірі 1165611,59 грн., з яких: 855576,62 грн. - сума основної заборгованості, 173670,33 грн. - пеня, 42778,83 грн. - штраф, 18213,23 грн. - 3% річних, 75372,58 грн. - інфляційні витрати.

В обґрунтування позову, позивач посилається на порушення відповідачем умов зазначеного договору купівлі-продажу в частині вчасної та в повному обсязі оплати вартості поставленого позивачем товару.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 09.07.2018 року у справі №922/1078/18 (повний текст складено 16.07.2018 року, суддя Аюпова Р.М.) позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Старовірівський птахокомплекс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «А+Сервіс» суму боргу за договором купівлі-продажу товару №030470СЕМ/16 від 04.01.2017 року в розмірі 855576,62 грн., пеню в розмірі 173670,33 грн., штраф 5% в розмірі 42778,83 грн., 3% річних в розмірі 18213,23 грн., інфляційні витрати в розмірі 75372,58 грн., судові витрати в розмірі 17484,17 грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 09.07.2018 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. Апелянт також просить вирішити питання щодо судових витрат.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.08.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача; позивачу встановлено строк до 31.08.2018 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України; встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право надати до суду клопотання та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень - до 04.09.2018 року та призначено справу №922/1078/18 до розгляду.

Позивач 23.08.2018 року надав до суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№5972), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

До початку судового засідання 06.09.2018 року від відповідача електронною поштою надійшло клопотання (вх.№1176), в якому просить відкласти розгляд справи на іншу дату, оскільки повноважний представник зайнятий в іншому судовому процесі та не в змозі прийняти участь у розгляді даної справи.

Дослідивши вказаний документ, суд встановив, що він не містить електронного підпису про що складено акт №13-42/592 від 06.09.2018 року.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов'язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Стаття 6 Закону передбачає можливість використання електронного підпису, але не встановлено його обов'язковості.

Водночас у ст. 7 вказаного Закону встановлено, що оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов'язковими реквізитами, в тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», що за своїм змістом відносить електронний підпис до обов'язкових реквізитів електронного документа.

Пунктом 1.5.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України передбачено, що електронний лист є офіційним, якщо містить вкладення з текстом офіційного документа у вигляді файлу, скріпленого електронним цифровим підписом.

Пунктом 1.5.17. зазначеної Інструкції роз'яснено, що документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа у паперовій формі.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб'єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Отже, з надісланого на електронну адресу Харківського апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи неможливо ідентифікувати підписувача та підтвердити цілісність вкладеного файлу.

З урахуванням викладеного, у суду відсутні правові підстави для розгляду станом на 06.09.2018 року клопотання про відкладення розгляду справи надісланого на електронну адресу суду, оскільки такий електронний документ не має юридичної сили і статусу офіційного документа.

Крім того, колегія суддів зауважує, що ухвалою суду від 13.08.2018 року сторонам надавався строк на протязі якого вони мають право подати, зокрема, клопотання - до 04.09.2018 року. Натомість, незважаючи на завчасну обізнаність відповідача про зайнятість представника в іншому судовому засіданні - клопотання про відкладення надано до суду перед початком судового засідання по справі 06.09.2018 року.

У судовому засіданні 06.09.2018 року представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив відмовити в її задоволенні.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

04.01.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «А+Сервіс» (продавець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Старовірівський птахокомплекс» (покупець, відповідач у справі) укладено договір купівлі-продажу товару №030470СЕМ/16.

Відповідно до п.1.1. договору, продавець в порядку та на умовах, визначених договором зобов'язався передати (поставити) гібридне насіння (далі - товар), а покупець в порядку та на умовах, визначених цим договором зобов'язався прийняти товар та оплатити його вартість.

Згідно з п.1.3. договору, номенклатура товару, його кількість, ціна за одиницю товару, терміни передачі та оплати обумовлюються по кожній поставці у додаткових угодах до цього договору, які погоджуються сторонами попередньо та є невід'ємною частиною договору.

У пунктах 4.3. та 4.4. договору сторони визначили, що покупець сплачує вартість товару в строки, зазначені у додаткових угодах до цього договору. Товар сплачується на розрахунковий рахунок продавця в національній валюті України.

Договір купівлі-продажу набирає силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2017 року, або до виконання сторонами своїх зобов'язань в повному обсязі (п. 11.1. договору).

Вказаний договір підписано сторонами та скріплено з їх боку печатками.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з нормою ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач свої зобов'язання відповідно до договору купівлі-продажу товару №030470СЕМ/16 від 04.01.2017 року виконав, а саме поставив відповідачу товар на загальну суму 889176,62 грн. (вісімсот вісімдесят дев'ять тисяч сто сімдесят шість), з урахуванням ПДВ. Вказане підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними: №222001 від 22.02.2017 року на суму 234732,88 грн., №313012 від 13.03.2017 року на суму 489513,24 грн., №317004 від 17.03.2017 року на суму 131330,50 грн., №504030 від 04.05.2017 року на суму 33600,00 грн. та товарно-транспортними накладними.

Згідно п.4.7 договору, датою поставки є дата отримання покупцем товару згідно з накладною, підписаною сторонами.

Так, відповідно до додаткової угоди №1 від 22.02.2017 року відповідачу поставлено товар на суму 234732,88 грн., що підтверджується видатковою накладною №222001 від 22.02.2017 року, ТТН №Р222001 від 22.02.2017 року. Покупець повинен здійснити оплату до 01.08.2017 року.

Згідно з додатковою угодою №2 від 13.03.2017 року відповідачу поставлено товар на суму 489513,24 грн., що підтверджується видатковою накладною №313012 від 13.03.2017 року, ТТН №РЗ13012 від 13.03.2017 року. Покупець повинен здійснити оплату - до 01.08.2017 року.

Згідно з додатковою угодою №3 від 04.04.2017 року поставлено товар на суму 131330,50 грн., що підтверджується видатковою накладною №317004 від 17.03.2017 року, ТТН №Р317004 від 17.03.2017 року. Покупець повинен здійснити оплату - до 01.08.2017 року.

Згідно з додатковою угодою №4 від 04.04.2017 року поставлено товар на суму 33600,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №504030 від 04.05.2017 року, ТТН №Р504001 від 04.05.2017 року.

Матеріали справи свідчать, що відповідач 21.06.2017 року відповідно до платіжного доручення №872 на суму 10500,00 грн. та 16.08.2017 відповідно до платіжного доручення №126 на суму 23100,00 грн. сплатив за товар поставлений за додатковою угодою №4.

Таким чином, за договором від 04.01.2017 року відповідачу було поставлено товар на загальну суму 889176,62 грн., який частково сплачений відповідачем на суму 33600,00 грн.

Відповідачем, зауважень щодо поставки товару заявлено не було та у видаткових накладних не зазначено.

При цьому з тексту відзиву на позовну заяву та з тексту апеляційної скарги вбачається, що відповідач проти поставки позивачем товару на суму 889176,62 грн. не заперечує, а підтверджує дану обставину.

Проте, відповідачем не обґрунтовано, а матеріали справи не містять доказів того, що ним виконано у повному обсязі взятий на себе обов'язок, а саме здійснено сплату за договором купівлі-продажу товару №030470СЕМ/16 від 04.01.2017 року в строки і розмірі вказані у додаткових угодах №1, №2 та №3.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобов'язання по сплаті за товар у належні строки та розмірі за договором купівлі-продажу товару №030470СЕМ/16 від 04.01.2017 року з урахуванням додаткових угод. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 855576,62 грн. заборгованості за товар є обґрунтованими, підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача пені.

Так, правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У пункті 6.3. договору №030470СЕМ/16 від 04.01.2017 року передбачено, що за порушення строків оплати покупець сплачує на користь продавця пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого грошового зобов'язання (п.2 ст. 343 Господарського кодексу України та ст. З Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» №543-96/ВР). Якщо ставка НБУ зазнавала змін, пеня за кожен період буде розраховуватись окремо. Сплата пені не звільняє покупця від виконання свого грошового зобов'язання та не позбавляє продавця права на відшкодування збитків.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У пункті 2.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що до пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Враховуючи невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором купівлі-продажу товару №030470СЕМ/16 від 04.01.2017 року, позивач нарахував відповідачу пеню, яка, станом на 17.04.2018 року складає 173670,33 грн.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення встановив, що нарахування пені відповідає умовам договору №030470СЕМ/16 від 04.01.2017 року та вимогам діючого законодавства.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується. Так, перевіркою наданого позивачем розрахунку встановлено, що його вчинено всупереч приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, тобто пеню розрахований за більший строк ніж це визначено законодавцем.

Виходячи з обставин справи, судом здійснено власний розрахунок (додається) та встановлено, що правомірною є вимога про стягнення пені у розмірі 115209,83 грн. і саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, в пункті 6.2.1 договору сторони також передбачили, що покупець несе відповідальність за виконання або неналежне виконання своїх зобов'язань, що обумовлені договором та додатковими угодами до нього. Зокрема, у разі односторонньої необґрунтованої відмови від виконання своїх зобов'язань, відмови отримання оплаченої продукції в обумовлений договором термін, порушення термінів оплати товару тощо, покупець несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 5% від ціни товару, зазначеної в п.п. 2.1 цього договору.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 Цивільного кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.02.2018 року у справі №911/2813/17 та від 22.03.2018 року у справі №911/1351/17.

Укладеним між сторонами договором передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу, а відтак наявні правові підстави для одночасного стягнення пені та штрафу.

З огляду на вищевикладене, враховуючи обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши нарахування позивача, зробив правомірний висновок щодо стягнення 42778,83 грн. штрафу з відповідача на користь позивача.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми Закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 18213,23 грн. за період з серпня 2017 року по квітень 2018 року включно та інфляційних втрат у розмірі 75372,58 грн. за період з серпня 2017 року по березень 2018 року включно.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про стягнення 75372,58 грн. інфляційних втрат та 3% річних у сумі 18213,23 грн. з відповідача на користь позивача, оскільки такий розрахунок є вірним, а вимоги обґрунтованими та доведеними.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. 73 та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання умов договору купівлі-продажу товару №030470СЕМ/16 від 04.01.2017 року щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. У той час, у зв'язку з неповним з'ясуванням обставини, які мають значення для справи, порушення норм матеріального права має місце невірне визначення розміру задоволення позовних вимог в частині стягнення пені. Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Харківської області від 09.07.2018 року скасуванню у відповідній частині з прийняттям нового судового рішення про відмову в позові.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, часткове скасування рішення суду першої інстанції і прийняття нового у відповідній частині про відмову в задоволенні позовних вимог, необхідно здійснити перерозподіл судових витрат у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, п.2, ч.1 ст.275, п.1, 4 ст. 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Старовірівський птахокомплекс» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 09.07.2018 року по справі №922/1078/18 скасувати в частині стягнення пені у розмірі 58460,50 грн. та 877,71 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким у позові відмовити.

В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 09.07.2018 року по справі №922/1078/18 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «А+Сервіс» (63801, Харківська область, смт. Борова, вул. Підлиманська, 25, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Старовірівський птахо комплекс» (63631, Харківська область, Шевченківський район, с. Старовірівка, вул. 40 років Перемоги, 227а, ) 1313,94 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2018 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Россолов В.В.