РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.09.2018Справа №910/8064/18

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Князькова В.В., розглянувши у письмовому провадженні справу

за позовом Акціонерного товариства «Дарницький завод ЗБК», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Капрол Буд Груп», м.Київ

про стягнення 70 401,57 грн., -

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Дарницький завод ЗБК» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Капрол Буд Груп» про стягнення 70 401,57 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором поставки в частині здійснення оплати поставленого товару на суму 65 160,46 грн., що стало підставою для нарахування 3% річних в сумі 1 184,31 грн. та інфляційних втрат в сумі 4 056,80 грн.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв'язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

25.07.2018 на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечив, посилаючись на недоведення позивачем настання строку виконання грошового зобов'язання, а також факту постачання товару. До відзиву на позов відповідачем було додано клопотання про витребування у позивача оригіналів письмових доказів у справі, а саме оригіналів видаткових накладних, якими позивач обґрунтовує факт постачання товару.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2018 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Капрол Буд Груп» про витребування оригіналів письмових доказів у справі, а саме витребувано у Акціонерного товариства «Дарницький завод ЗБК» оригінали видаткових накладних №1/40438 від 04.11.2017, №5/37199 від 10.11.2017, №1/42283 від 18.11.2017.

03.08.2018 на виконання вимог ухвали суду від 30.07.2018 позивач подав клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналів доказів, а саме витребуваних судом оригіналів видаткових накладних.

Також 03.08.2018 позивачем подані до суду заперечення, які за своїм змістом є відповіддю на відзив відповідача, та у яких позивач наголосив, що факт поставки товару на суму 65 160,46 грн. підтверджується належними та достатніми доказами. Щодо заперечень відповідача про ненастання строку оплати позивач вказав, що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню норма ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, яка передбачає обов'язок покупця оплатити товар одразу після його прийняття.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

При цьому, оскільки до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, у тому числі письмові пояснення учасників справи, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступні фактичні обставини справи.

Як вбачається зі змісту видаткових накладних №1/40438 від 04.11.2017, №5/37199 від 10.11.2017 та №1/42283 від 18.11.2017, 04.11.2017 Публічним акціонерним товариством «Дарницький завод ЗБК» (найменування змінено на Акціонерне товариство «Дарницький завод ЗБК») було поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Капрол Буд Груп» товар на суму 120 896,05 грн., 10.11.2017 - на суму 17 473,74 грн., 18.11.2017 - на суму 9 264,41 грн., а всього - на суму 147 634,20 грн.

Згідно з випискою з банківського рахунку позивача за період з 09.02.2018 до 12.04.2018 відповідачем було оплачено отриманий товар частково, а саме на суму 82 473,74 грн.

Спір у справі виник у зв'язку із несвоєчасним, як вказує позивач, виконанням відповідачем грошових зобов'язань з оплати іншої частини поставленого товару на суму 65 160,46 грн.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтується позовна заява, та відповідні заперечення відповідача, господарський суд зазначає наступне.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 639 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За приписами ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст.181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч. ч. 1, 2 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 6 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

За клопотанням відповідача судом було витребувано у позивача та оглянуто оригінали накладних №1/40438 від 04.11.2017, №5/37199 від 10.11.2017, №1/42283 від 18.11.2017, в результаті чого встановлено, що вказані накладні підписані представниками постачальника та покупця без зауважень та заперечень, а підписи останніх скріплені печатками господарських товариств.

Також позивачем було надано суду оригінал підписаного відповідачем акту звірки взаєморозрахунків від 04.12.2017, за змістом якого відповідач визнав наявну у нього заборгованість станом на 01.12.2017 в розмірі 147 634,20 грн.

Відтак, дослідивши надані позивачем оригінали документів, господарський суд дійшов висновку, що між сторонами у спрощений спосіб було укладено договір поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає надані позивачем документи (підписані обома сторонами видаткові накладні) як належну та достатню підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи підтверджується факт постачання позивачем товару на загальну суму 147 634,20 грн., внаслідок чого у відповідача виникло зобов'язання отриманий товар оплатити.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Матеріали справи не містять доказів погодження сторонами строку виконання покупцем обов'язку оплатити отриманий товар.

Відтак, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню спеціальна норма частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом пункту 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Таким чином, враховуючи, що судом було встановлено факт отримання відповідачем товару за видатковими накладними №1/40438 від 04.11.2017, №5/37199 від 10.11.2017 та №1/42283 від 18.11.2017 на загальну суму 147 634,20 грн., у останнього виник обов'язок оплатити отриманий товар негайно після його прийняття.

Протилежні заперечення відповідача про те, що строк виконання грошового зобов'язання не настав, є помилковими та спростовуються вищевикладеним.

Отже, з урахуванням положень ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, з огляду на факт підписання видаткових накладних покупцем, станом на час розгляду справи строк виконання відповідачем грошових зобов'язань, щодо яких заявлено позов, настав.

Як зазначалось судом, згідно з випискою з банківського рахунку позивача за період з 09.02.2018 до 12.04.2018 відповідачем було оплачено отриманий товар частково, а саме на суму 82 473,74 грн. Доказів оплати іншої частини товару на суму 65 160,46 грн. матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Разом з цим, всупереч викладеним вище нормам закону, відповідачем не було спростовано наданих позивачем доказів, зокрема, не надано до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих доказів погашення заборгованості в розмірі 65 160,46 грн.

Враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги, що відповідачем не спростовано факту порушення взятих на себе грошових зобов'язань, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 65 160,46 грн. підлягають задоволенню.

Також позивачем були заявлені вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних входять до складу грошового зобов'язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Аналогічні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Враховуючи, що господарським судом на підставі поданих доказів були встановлені обставини прострочення виконання відповідачем зобов'язань з оплати поставленого позивачем товару, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, ґрунтуються на нормах закону.

При перевірці наданого позивачем розрахунку суми 3% річних судом встановлено, що такий розрахунок є вірним, а сума 3% річних за прострочення відповідачем оплати товару становить 1 184,31 грн., з яких:

710,55 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 06.11.2017 по 18.06.2018 (225 днів) за прострочення оплати 38 422,31 грн. за накладною №1/40438 від 04.11.2017;

313,09 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 13.11.2017 по 18.06.2018 (218 днів) за прострочення оплати 17 473,74 грн. за накладною №5/37199 від 10.11.2017;

160,67 грн. сума 3% річних, нарахована за період з 20.11.2017 по 18.06.2018 (211 днів) за прострочення оплати 9 264,41 грн. за накладною №№1/42283 від 18.11.2017.

При цьому, позивач обґрунтовано зарахував здійснені відповідачем часткові оплати в рахунок заборгованості за першою накладною, в хронологічному порядку.

Щодо зауважень відповідача проти визначених позивачем періодів прострочення господарський суд зазначає, що нарахування 3% річних, починаючи з другого або третього дня після поставки, не суперечить закону, оскільки, як зазначалось судом, відповідач зобов'язаний був оплатити товар негайно після його прийняття.

До того ж, такий розрахунок узгоджується з положеннями статті 14, частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, за змістом яких суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

При здійсненні перерахунку заявленої до стягнення суми інфляційних нарахувань, судом встановлено, що розрахунок позивача є вірним, а сума інфляційних втрат за прострочення відповідачем оплати товару становить 4 056,80 грн., з яких:

2 443,95 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період з листопада 2017 року по червень 2018 року за прострочення оплати 38 422,31 грн. за накладною №1/40438 від 04.11.2017;

1 111,46 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період з листопада 2017 року по червень 2018 року за прострочення оплати 17 473,74 грн. за накладною №5/37199 від 10.11.2017;

501,39 грн. сума інфляційних втрат, нарахована за період з грудня 2017 року по червень 2018 року за прострочення оплати 9 264,41 грн. за накладною №№1/42283 від 18.11.2017.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Дарницький завод ЗБК» та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Капрол Буд Груп» заборгованості з оплати поставленого товару в сумі 65 160,46 грн., 3% річних в сумі 1 184,31 грн. та інфляційні втрати в сумі 4 056,80 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 1 762,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Акціонерного товариства «Дарницький завод ЗБК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Капрол Буд Груп» про стягнення 70 401,57 грн. - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Капрол Буд Груп» (03065, м. Київ, пр. Комарова, буд. 42; ідентифікаційний код 34000286) на користь Акціонерного товариства «Дарницький завод ЗБК» (02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 11; ідентифікаційний код 01373298) заборгованість з оплати поставленого товару в сумі 65 160 (шістдесят п'ять тисяч сто шістдесят) грн. 46 коп., 3% річних в сумі 1 184 (одна тисяча сто вісімдесят чотири) грн. 31 коп., інфляційні втрати в сумі 4 056 (чотири тисячі п'ятдесят шість) грн. 80 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 03.09.2018.

Суддя В.В. Князьков