РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2018 року Справа №918/255/18

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Павлюк І. Ю. , суддя Савченко Г.І.

при секретарі судового засідання - Рильнику Д.М.

за участю представників сторін:

позивача: адвокат ОСОБА_1 (довіреність №14-162 від 30.08.2018 року)

відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Рівненської області від 06.06.2018 р. по справі №918/255/18 (суддя Церковна Н.Ф., повний текст рішення складено 07.06.2018 р.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради

про стягнення в сумі 94 178,81 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до Комунального підприємства "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради (далі - відповідач) про стягнення боргу в сумі 94 178,81 грн., що складається з 87 947,05 грн. пені, 5 272,11 грн. 3% річних та 959,65 грн. інфляційних за поставлений природний газ за договором купівлі - продажу природного газу №3013/15-БО-28 від 25.11.2014 року, у зв'язку із порушенням відповідачем строків виконання своїх зобов'язань за договором купівлі - продажу природного газу №3113/15-КП-39 від 05.12.2014.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 06.06.2018 року по справі №918/255/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що нарахована позивачем пеня, 3% річних та інфляційні не підлягають стягненню з відповідача в силу імперативних приписів ч.3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 06.06.2018 року, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги, посилаючись на те, що місцевим господарським судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, у у своїх доводах апелянт посилається на те, що господарським судом неправильно застосовано норми Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 3 листопада 2016 року №1730-VIII.

Апелянт вважає, що оскільки відповідач не включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, то відсутні підстави для застосування до Комунального підприємства "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 року поновлено строк на подання апеляційної скарги та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Рівненської області від 06.06.2018 р. по справі №918/255/18.

23.07.2018 року від відповідача надійшло заперечення проти відкриття апеляційного провадження, в якому просить відмовити позивачу у відкритті апеляційного провадження.

Згідно приписів ч. 3 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України, до апеляційної скарги додаються: 1) довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо скарга подана представником і в справі немає підтвердження його повноважень; 2) докази сплати судового збору; 3) докази надсилання копії скарги іншій стороні у справі; 4) докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, за наявності.

Поряд з цим, ч. 5 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо: 1) апеляційна скарга подана особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено; 2) до постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження особа, яка подала скаргу, подала заяву про її відкликання; 3) скаргу подано в інший спосіб, ніж до суду апеляційної інстанції; 4) скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Оскільки ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 року у справі №918/255/18 встановлено, що апеляційна скарга позивача відповідає вимогам ст. 258 ГПК України, заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час постановлення вищезазначеної ухвали до суду не надійшло, а також враховуючи, що заперечення КП "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради проти відкриття апеляційного провадження надійшло 23.07.2018 року, тобто після відкриття апеляційного провадження у справі №918/255/18, колегією суддів заперечення відповідача проти відкриття апеляційного провадження у справі №918/255/18 не приймається до уваги.

24.07.2018 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 06.06.2018 р. по справі №918/255/18 залишити без змін.

В обгрунтування відзиву відповідач посилається на те, що на день набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", КП "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради не мало перед позивачем заборгованості за спожитий природний газ.

Згідно ч. 3 ст. 7 якого на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, на думку відповідача, відповідно до ч.3 ст.7 вказаного Закону нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних підлягають списанню з 30.11.2016, тобто з набранням чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

22.08.2018 року від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи №918/255/18 без участі представника КП "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради за наявними в матеріалах справи документами.

В судове засідання 03.09.2018 року з'явився представник позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, наведених у ній.

Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши відзив на апеляційну скаргу, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25.11.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Комунальним підприємством "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради укладено договір №3013/15-БО-28 купівлі-продажу природного газу (далі - договір).

Пунктом 2.1 Договору сторони узгодили обсяги газу, що мають бути поставлені за договором. Так, продавець передає покупцеві у період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ за обсягом до 1868 тис. куб. м.

Відповідно до п. 3.3. Договору, приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу оформлюється актом приймання - передачі газу. Згідно п. 3.4. Договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, Покупець зобов'язується надати Продавцю підписані та скріплені печатками Покупця та газорозподільного, газовидобувного, газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа повертає Покупцю та газорозподільному, газовидобувному, газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між Сторонами

Пунктом 5.1. Договору сторони погодили, що ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи його транспортування установлюються уповноваженим державною владою України органом.

Відповідно до п.6.1. Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Пунктом 7.2 Договору сторони погодили, що у разі невиконання відповідачем пункту 6.1 умов цього договору він зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

В матеріалах справи містяться Додаткові угоди до договору купівлі-продажу природного газу від 25.11.2015 року. №3013/15-БО-28 в яких викладено, пункт 5.2 статті 5 "Ціна газу" договору, у новій редакції (а.с. 17 - 23, 25 - 26, 29).

Додатковою угодою до спірного договору №8 від 25.11.2015 (а.с. 24), окрім пункту 5.2 статті 5 "Ціна газу", у новій редакції викладено п. 10.3 статті 10 "Інші умови Договору".

Додатковими угодами №11, №12 від 25.11.2015 року пункт 6.3 статті 6 "Порядок та умови проведення розрахунків" договору викладено у новій редакції, також викладено в новій редакції банківські реквізити продавця (а.с.27, 28).

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору позивачем у період з січня 2015 по грудень 2015 поставлено відповідачу природний газ в обсязі 560 тис. 310 м3 на загальну суму 4 821 850,42грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015 на суму 887 846,18 грн., від 28.02.2015 на суму 784 887,10 грн., від 31.03.2015 на суму696 032,83 грн., від 30.04.2015 на суму 230 127,34 грн., від 31.05.2015 на суму 9 925,70 грн., від 31.10.2015 на суму 408 228,77 грн., від 30.11.2015 на суму 753 454,58 грн., від 31.12.2015 на суму 21 475,191051 347,92 грн., які підписані та скріплені печатками обох сторін (а.с. 30 - 37).

Позивач вказує на те, що відповідачем було здійснено несвоєчасний розрахунок за природний газ, поставлений у січні-грудні 2015 року.

Виходячи із змісту п. 6.1. договору, у відповідача виник обов'язок щодо оплати природного газу, поставленого у лютому 2015 року до 15.03.2015, оплати природного газу поставленого в березні 2015 року до 15.04.2015, оплати природного газу, поставленого в квітні 2015 року до 15.05.2015, оплати природного газу поставленого у жовтні 2015 року до 15.11.2015, оплати природного газу, поставленого у листопаді 2015 року до 15.12.2015, оплати природного газу, поставленого у грудні 2015 року до 15.01.2016.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач за поставлений природний газ у спірному періоді розрахувався в повному обсязі станом на 12.03.2016, що вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 43 - 47).

Однак, заборгованість відповідачем сплачувалась з порушенням строків, встановлених умовами договору (п.6.1 Договору).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, відповідачу нараховано за неналежне виконання зобов'язання 87 947,05 грн. пені, 5 272, 11 грн. 3% річних, 959,65 грн. інфляційних втрат (а.с.48-51).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України унормовано, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, згідно статті 625 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу №3013/15-БО-28 від 25.11.2014 року.

Комунальне підприємство "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради здійснює діяльність з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії. ПАТ "НАК "Нафтогаз України" є постачальником природного газу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що предметом спору у даній справі є матеріально-правові вимоги Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Рівнерайкомуненергія" Рівненської районної ради про стягнення боргу в сумі 94 178,81 грн., що складається з 87 947,05 грн. пені, 5 272,11 грн. 3 % річних та 959,65 грн. інфляційних за поставлений природний газ за договором купівлі - продажу природного газу №3013/15-БО-28 від 25.11.2014 року, у зв'язку із порушенням відповідачем строків виконання своїх зобов'язань.

30.11.2016 року набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон).

Статтею 1 вказаного Закону врегульовано, що заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості. Реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону.

Дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії, відповідно до ст. 2 вищенаведеного закону.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, згідно статті 3 Закону.

При цьому частина 3 статті 7 Закону, яка окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

А тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що даною нормою законодавець передбачив можливість уникнення боржником відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сфері теплопостачання, як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

Окрім того, вказаною нормою, не ставиться право ненарахування неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних в залежність від будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що відповідач не є учасником процедури врегулювання заборгованості з огляду на те, що не включений до реєстру, а тому порядок списання пені, інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ч. 3 ст. 7 Закону не може бути застосований до відповідача, оскільки вищевказаний Закон не передбачає подання будь-яких додаткових документів для списання чи не нарахування штрафних санкцій, а лише визначає одну підставу, зокрема, погашення основної заборгованості до набрання чинності вказаним Законом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Таким чином, вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" зазначені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вище викладене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з врахуванням обставин справи, а тому не вбачає правових підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Рівненської області від 06.06.2018 р. по справі №918/255/18 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 06.06.2018 р. по справі №918/255/18 залишити без змін.

3. Справу №918/255/18 повернути до господарського суду Рівненської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "04" вересня 2018 р.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Савченко Г.І.