ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
РІШЕННЯ

29.08.2018 м. Ужгород Справа № 907/323/18

Суддя Господарського суду Закарпатської області Ремецькі О.Ф.,

За участю секретаря судового засідання Кут Л.В.

розглянувши позовну заяву Заступника військового прокурора Ужгородського гарнізону, м. Ужгород в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево, м. Мукачево

до Ужгородської міської ради, м. Ужгород

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство «Концерн «ГАЛНАФТОГАЗ», м. Київ

про витребування з незаконного володіння земельної ділянки

За участю представників:

Від позивача 1 - не з'явився

Від позивача 2 - Соскида П.Ю. - представник за довіреністю №46 від 16.01.2018

Від відповідача - Данканич А.Е. - представник за довіреністю №03-17/2 від 05.01.2018

У засіданні суд взяв участь прокурор Військової прокуратури Ужгородського гарнізону - Продан О.С. (службове посвідчення №044032 від 01.09.2016)

в с т а н о в и в:

Заступник військового прокурора Ужгородського гарнізону, м. Ужгород звернуся до Господарського суду Закарпатської області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево, м. Мукачево до Ужгородської міської ради, м. Ужгород про витребування з незаконного володіння Ужгородської міської ради на користь держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,5га, що розташована по АДРЕСА_6 та входить до складу земельної ділянки військового містечка АДРЕСА_7 посилаючись на порушення відповідачем вимог ст.ст. 41, 66,145 Конституції України, ст.ст. 2,23,24 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 321, 387, 388 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 77 Земельного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 08.05.2018 у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України судом було відкрито загальне позовне провадження та призначено дату підготовчого засідання на 23.05.2018.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 23.05.2018 відкладено підготовче засідання на 26.06.2018.

Проте, судове засідання 26.06.2018 не відбулося, у зв'язку з перебуванням головуючого судді Ремецькі О.Ф. у відпустці, згідно з наказом голови Господарського суду Закарпатської області від 23.06.18 року №02.4-08/21-к.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 05.07.2018 продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання на 17.07.2018.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 17.07.2018 підготовче засідання було відкладено на 27.07.2018.

На день судового засідання позивачами подано суду письмово викладене заперечення по суті доводів відповідача щодо спливу строку позовної давності. Прокурор та представник позивача 2 клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залишили на розсуд суду.

Представник відповідача у засіданні суду заявив клопотання про залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство «Концерн «ГАЛНАФТОГАЗ» (04070, м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, буд. 15-17/18, ). В обгрунтування своїх доводів вказує на те, що спірне земельна ділянка була придбана відповідачем за відплатним договором від цієї особи, а відтак, вирішення спору по суті впливатиме на права та обов'язки такої особи.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 27.07.2018 задоволено клопотання відповідача та залучено третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ПАТ «Концерн «ГАЛНАФТОГАЗ», відкладено підготовче засідання на 07.08.2018.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 07.08.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.08.2018.

Прокурор та позивачі просять заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, посилаючись на їх обгрунтованість наявними у справі матеріалами. Зокрема, просить суд взяти до уваги те, що спірна земельна ділянка вибула із власності Міністерства оброни України поза його волею, у зв'язку з чим наявні безумовні підстави для витребування в порядку вимог ст. 388 Цивільного кодексу України. Стверджує про те, що відповідач добре обізнаний про перебування спірної земельної ділянки у користуванні квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачеве, у його діях наявна протиправна поведінка, спрямована на набуття її у власність спірної земельної ділянки, а також те, що вказана земельна ділянка неодноразово відчужувалась на підставі цивільно-правових угод, що спростовує позицію відповідача щодо добросовісності набувача. Заперечує доводи відповідача щодо порушення строків позовної давності на звернення з даним позовом з огляду на те, що про перебування спірної земельної ділянки у відповідача йому стало відомо тільки у 2017 році з листа Відділу в Ужгородському районі головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області.

Відповідач заперечує з приводу заявлених позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у поданому суду відзиві на позов та просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на те, що позивачами та прокурором подано позов за спливом строків позовної давності. Вважає, що наявними у справі матеріалами безумовно підтверджується факт обізнаності прокурора та позивачів про вибуття спірної земельної ділянки з їх власності ще з 2007 року. Разом з тим зазначає про добросовісність набуття права власності на спірну земельну ділянку у оплатному порядку за договором міни, укладеним з ПАТ «Концерн «ГАЛНАФТОГАЗ» ще у 2017 році, оскільки була чинна державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку, а сам об'єкт права власності є іншим ніж той котрий вибув з коригування КЕВ м. Мукачеве у 2007 році (різна конфігурація земельної ділянки, кадастровий номер та місцезнаходженням земельної ділянки є АДРЕСА_5», а земельна ділянка позивачів знаходиться у АДРЕСА_4. За таких обставин, слід прийти до висновку про відсутність підстав (на момент укладення правочину) стверджувати що земельна ділянка з кадастровим номером - НОМЕР_1 перебувала у власності ПАТ «КОНЦЕРН «ГАЛНАФТОГАЗ» без відповідної правової підстави.

Третя особа письмового поясненні по суті заявлених позовних вимог не подала, свого повноважного представника у судове засідання не направила, хоча про дату та час судового розгляду повідомлена належним чином, що підтверджується наявними у справі матеріалами.

У даному випадку судом також враховано, що за приписами ч.1 ст.9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що третя особа не була позбавлена права та можливості ознайомитись з ухвалою про відкриття провадження у справі від 08.05.2018 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами ч.1 ст. 179 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, мають право подати письмові пояснення щодо позову або відзиву.

Приймаючи до уваги, що третя особам не скористалася наданими їй процесуальними правами, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих прокурором.

У судовому засіданні 29.08.2018, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами матеріали, заслухавши повноважного представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, на обліку квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачеве знаходиться земельна ділянка загальною площею 15,5528 га, яка розташована за адресою; АДРЕСА_4, право постійного користування якою оборонним відомством посвідчується державним актом від 16 серпня 2002 року НОМЕР_2.

29 грудня 2007 року Ужгородською міською радою Закарпатської області прийнято рішення .№565 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок», відповідно до п. 4 якого органом місцевого самоврядування припинено право постійного користування КЕВ м. Мукачеве на земельну ділянку військового містечка АДРЕСА_3, що у м. Ужгород. Цим же рішенням вказана земельна ділянка переведена до земель запасу міста.

Незважаючи на те, що Міністром оборони України рішення про надання згоди на припинення користування земельною ділянкою військового містечка АДРЕСА_3, що у м. Ужгород не приймалось, органу місцевого самоврядування квартирно-експлуатаційним відділом м. Мукачеве земельна ділянка не передавалася, Ужгородська міська рада своїм рішенням від 29 грудня 2007 року № 565 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» (п. 4) фактично вилучила вказану земельну ділянку із володіння (користування) Міністерства оборони України.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 29 червня 2011 року у справі № 5008/645/2011 визнано недійсним рішення Ужгородської міської ради від 29 грудня 2007 року № 565 щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою військового містечка АДРЕСА_2 та переведення до земель запасу міста.

У ході виконання вказаного судового рішення встановлено, що Ужгородська міська рада своїм рішенням від 16 квітня 2010 року № 1404 передала у приватну власність громадян ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 земельні ділянки площею 0,1 га кожна, які у подальшому за договорами купівлі-продажу продані ОСОБА_9

Рішеннями Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 грудня 2014 року у справі № 308/5253/14-ц, від 6 серпня 2014 року у справі № 308/5262/14-ц, від 2 вересня 2014 року у справі № 308/5256/14-ц, від 23 вересня 2014 року у справі № 308/5267/14-ц, від 24 вересня 2014 року у справі № 308/5258/14-ц від ОСОБА_9 витребувано земельні ділянки площею 0,1 та кожна, що входять до складу земельної ділянки військового містечка АДРЕСА_4 та визнано недійсними державні акти на право власності на вказані земельні ділянки.

Надалі вказані 5 земельних ділянок об'єднані в одну земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, яка за договором міни від 17 березня 2017 року перейшла у власність Ужгородської міської ради, а раніше неодноразово відчужувалась третім особам на підставі цивільно-правових угод.

Так, 12 липня 2013 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_9 передав земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,5 га по АДРЕСА_1 у власність товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУН-ПЛЮС».

13 серпня 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «ПЕРУН- ПЛЮС» продало вказану земельну ділянку товариству з обмеженою відповідальністю «БУРШТИН-ЕНЕРГОБУДПОСТАЧ».

30 жовтня 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «БУРШТИН-ЕНЕРГОБУДПОСТАЧ» за договором купівлі-продажу передало земельну ділянку у власність товариству з обмеженою відповідальністю «ПАНТІОН-РЕЗЕРВ».

08 червня 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ПАНТІОН-РЕЗЕРВ» уклало договір купівлі-продажу земельної ділянки з публічним акціонерним товариством «КОНЦЕРН ГАЛНАФТОГАЗ».

17 березня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «КОНЦЕРН ГАЛНАФТОГАЗ» та Ужгородською міською радою укладено договір міни, за умовами якого у власність Ужгородської міської ради перейшла земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,5 га по АДРЕСА_1.

Прокурор та позивачі стверджують про обізнаність відповідача про перебування спірної земельної ділянки у користуванні квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачеве та його протиправна поведінка, спрямована на набуття її у власність територіальної громади м. Ужгорода свідчить і матеріали листування, копії якого долучаються.

Відтак, прокурора та позивачі вказують, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності незаконно, усупереч волі держави в особі уповноважених органів - Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачеве, відповідач отримав у власність спірну земельну ділянку з порушенням установленого законом порядку та інтересів держави, у зв'язку з чим земельна ділянка площею 0,5 га по АДРЕСА_8 підлягає витребуванню з незаконного володіння Ужгородської міської ради на користь держави в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачеве.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 5 статті 116 Конституції України наділено Кабінет Міністрів України повноваженням здійснювати управління державною власністю відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України від 21 вересня 2006 року № 185-V «Про управління об'єктами державної власності» визначено поняття управління об'єктами державної власності, згідно з якою це - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Статтею 3 цього Кодексу визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Пунктом «б» частини третьої статті 84 Земельного кодексу України встановлено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі оборони, крім земельних ділянок під об'єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення. Відповідно абзацу 3 частини 5 статті 20 Земельного кодексу України, земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України від 27 листопада 2003 року № 1345-IV «Про використання земель оборони» (далі - Закон № 1345-IV).

За приписами статті 13 Земельного кодексу України, статті 1 Закону України від 21 вересня 1999 року № 1075-XIV «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», статей 9 та 14 Закону України від 06 грудня 1991 № 1934-XII «Про Збройні Сили України» землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об'єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України.

За статтями 1, 2 Закону № 1345-IV землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин установ, закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України (військові частини); військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються в постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.

Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею від 16.08.2002 року НОМЕР_2 квартирно-експлуатаційному відділу м. Мукачево передано у постійне користування земельну ділянку площею 15,5528 га, яка розташована за адресою; АДРЕСА_4.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 29.06.2011 у справі №5008/645/2011 визнано недійсним рішення Ужгородської міської ради від 29 грудня 2007 року № 565 щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою військового містечка АДРЕСА_2 та переведення до земель запасу міста.

Водночас, за рішенням Ужгородської міської ради від 16.04.2010 №1404 частину переведеної земельної ділянки передано у приватну власність фізичним особам земельні ділянки площею 0,1га кожна. Після оформлення набувачами права на ці земельні ділянки ними було відчужено їх на користь ОСОБА_9

Рішеннями Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 грудня 2014 року у справі № 308/5253/14-ц, від 6 серпня 2014 року у справі № 308/5262/14-ц, від 2 вересня 2014 року у справі № 308/5256/14-ц, від 23 вересня 2014 року у справі № 308/5267/14-ц, від 24 вересня 2014 року у справі № 308/5258/14-ц від ОСОБА_9 витребувано земельні ділянки площею 0,1 та кожна, що входять до складу земельної ділянки військового містечка АДРЕСА_4 та визнано недійсними державні акти на право власності на вказані земельні ділянки.

Дані обставини у відповідності до вимог ст. 75 ГПК України є преюдиційними, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

17 березня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «КОНЦЕРН «ГАЛНАФТОГАЗ» та Ужгородською міською радою укладено договір міни, за умовами якого у власність Ужгородської міської ради перейшла земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,5 га по АДРЕСА_1.

Разом з тим, прокурор стверджує про те, що спірна земельна ділянка, яка набута відповідачем за договором міни від 17.03.2017 з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,5 га по АДРЕСА_1 є земельною ділянкою, яка входить до складу земель посвідчених Державним актом на право постійного користування від 16.08.2002 року НОМЕР_2 і належить квартирно-експлуатаційному відділу м. Мукачево.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з приписами статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності, визначеного у статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (пункт 1 статті 321 вказаного Кодексу).

Позитивний аспект права власності означає можливість реалізації прав на річ (майно) без участі всіх інших осіб, а негативний - усунення всіх інших осіб від речі і захист її від всіх цих осіб.

Захист права власності врегульовано Главою 29 ЦК України.

За приписами статті 388 Цивільного кодексу України власник може витребувати майно від добросовісного набувача у разі коли: воно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник також має право витребувати майно від добросовісного набувача в усіх випадках, коли він набув його безвідплатно.

Таким чином статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

Зазначені позивачем у позовній заяві підстави повинні підтверджувати право власності (інше суб'єктивне право титульного володільця) позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння).

На підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребуване майно останній повинен надати суду відповідні докази.

Отже, можливість витребування майна за віндикаційним позовом залежить від того, є набувач майна добросовісним чи недобросовісним та від того, чи придбане майно набувачем відплатно чи безвідплатно.

Набувач майна визнається добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що особа, яка відчужила йому майно, не мала на це права.

У свою чергу, набувач, який, придбаваючи майно, знав або міг знати, що особа, яка здійснила відчуження майна, не мала на це права, визнається недобросовісним набувачем, наприклад, особа придбала майно у особи, яка не мала права його відчужувати. У недобросовісного набувача майно може бути витребувано у будь-якому разі.

Можливість витребування майна від добросовісного набувача залежить від того, чи набуто ним майно відплатно або безвідплатно.

Якщо майно було придбане за відплатним договором добросовісним набувачем, можливість його витребування залежить від того, яким саме чином майно вибуло з володіння позивача: за його волею чи поза неї.

Позивач має право витребувати майно у будь-якого набувача, в тому числі добросовісного, що відплатно придбав його, якщо майно: було загублене власником або іншою особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом за наслідками розгляду даного спору встановлено, що відповідач є добросовісним набувачем земельної ділянки площею 0,5 га по АДРЕСА_1, що була ним придбана у ПАТ «Концерн «Галнафтогаз» за відплатним договором міни від 17.03.2017.

Судом також встановлено, що відповідач не знав і не міг знати про те, що продавець за Договором безпідставно набув право власності земельну ділянку площею 0,5 га по АДРЕСА_1. При цьому доводи прокурора про те, що відповідач знав про неправомірність відчуження спірної ділянки, не підтверджуються відповідними доказами і з поданого прокурором листування з відповідачем не вбачається умисність поведінки Ужгородської міської ради та не доведено, що у його діях наявна протиправна поведінка, спрямована на набуття її у власність спірної земельної ділянки.

Разом з тим, предмет доказування у справах за такими позовами становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.

Майно повинно мати індивідуально-визначені ознаки, за якими суд може витребувати із чужого володіння цю річ та вказати у резолютивній частині судового рішення (при задоволенні позову) найменування майна, що підлягає передачі, і місце його знаходження.

Натомість, матеріали справи не містять відповідних та безспірних доказів про те, що спірна земельна ділянка, яка набута відповідачем за договором міни від 17.03.2017 з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,5 га по АДРЕСА_1 є земельною ділянкою, яка входить до складу земель посвідчених Державним актом на право постійного користування від 16.08.2002 року НОМЕР_2. Відтак, майно, яке існує на даний час не відповідає тим об'єктам, про витребування яких ставив питання прокурор та позивачі в інших судових процесах.

Разом з тим, приписами ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Таким чином, виходячи із системного аналізу наведених норм та беручи до уваги викладені обставини, суд позбавлений можливості надати належну правову оцінку доводам прокурора щодо ідентичності земельних ділянок, а отже, спростувати чи погодитись з викладеними в ньому доводами.

При цьому необхідно зазначити, що стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477 IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»встановлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Разом з тим, суд не може погодитись із доводами відповідача стосовно спливу строків позовної давності на звернення прокурора з даним позовом з огляду на те, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення Цивільного кодексу України про набувальну давність, згідно положень статті 344 Цивільного кодексу України, а тому доводи відповідача про застосування судами строків позовної давності до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 Цивільного кодексу України є безпідставними.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору слід покласти на прокуратуру.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 191, 195, ч. 1 ст. 202, ст.ст.231, 232, 233, 237, 238, 239, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Витрати зі сплати судового збору покласти на військову прокуратуру Ужгородського гарнізону.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 31.08.2018.

Суддя О.Ф. Ремецькі