КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2018 р. м. Київ Справа № 910/9590/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Гончарова С.А.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу:
від позивача: адвокат Шапошніков І.В. від відповідача: не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ОГМ Будсервіс"
на ухвалу Господарського суду міста Києва
від23.07.2018
суддя Грєхова О.А.
повний текст складено24.07.2018
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "ОГМ Будсервіс", м. Київ
доДеснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, м. Київ
прозняття арешту з майна

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОГМ Будсервіс" (надалі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (надалі -відповідач) про зняття арешту з майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем під час здійснення перевірки інформації щодо внесеної відносно нього інформації до державних реєстрів було виявлено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна міститься обтяження за номером 10060381, яким накладено арешт на все нерухоме майно, належне позивачу.

Як зазначає позивач, підставою для накладення зазначеного обтяження зазначено постанову відділу державної виконаної служби Деснянського районного управління від 21.07.2010 (яке було реорганізовано у Деснянський районний відділ державної виконаної служби міста Києва Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Вказана постанова начебто винесена в рамках виконавчого провадження №19770633. Позивач 05.06.2018 звернувся до відповідача з заявою про зняття арешту з нерухомого майна від 04.06.2018. Відповідач у листі від 12.06.2018 повідомив товариство з обмеженою відповідальністю "ОГМ Будсервіс", що згідно даних пошуку АСВП у відповідача в 2010 на виконанні перебувало виконавче провадження по примусовому виконанню наказу Господарського суду міста Києва у справі № 48/290 від 02.02.2010. 18.05.2012 державним виконавцем відповідача було винесено постанову про повернення оригіналу виконавчого документу та повідомлено про неможливість надати будь-яку іншу інформацію щодо виконавчого провадження № 19770633 у зв'язку з закінченням трьохрічного строку зберігання виконавчого провадження та його фактичним знищенням, а також запропоновано позивачу звернутися до суду із заявою про звільнення майна божника з-під арешту в порядку ст. 59 Закону України « Про виконавче провадження».

У зв'язку з наявністю обтяження (арешту) всього нерухомого майна, належного позивачу, накладеного відповідачем, товариство з обмеженою відповідальністю "ОГМ Будсервіс" звернувся до суду із зазначеним

Ухвалою Господарського суду від 23.07.2018 у справі № 910/9590/18 відмовлено товариству з обмеженою відповідальністю "ОГМ Будсервіс" у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами відсутній спір про право власності, а також те, що відповідач (Деснянський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві) не є суб'єктом господарювання, а відтак, даний спір не підвідомчий господарським судам. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що спори про зняття арешту з майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби розглядаються за правилами ст. 339 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятим судовим актом, товариство з обмеженою відповідальністю "ОГМ Будсервіс" (надалі-скаржник/ТОВ "ОГМ Будсервіс") звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просило скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 у справі № 910/9590/18, а справу передати на розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ТОВ "ОГМ Будсервіс" вважає, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою, незаконною та такою, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Скаржник зазначає, що місцевий господарський суд прийшов до невірного висновку про те, що позивачу слід звертатися до господарського зі скаргою на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, оскільки виконання наказу Господарського суду міста Києва у справі № 48/290 від 02.02.2010, оскільки архівні матеріали по виконавчому провадженні знищені, яке в свою чергу, не уможливлює звернення позивача зі скаргою на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби.

За твердженнями заявника апеляційної скарги, оскільки виконавче провадження № 19770633 було знищене у встановленому законом порядку, а обтяження (арешт), накладене на все нерухоме майно позивача не знято відповідачем, а інший спосіб усунення порушення прав та захисту прав позивача за даних обставин неможливий, а тому позивач на підставі ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" вимушений був звернутися до Господарського суду міста Києва з метою захисту його прав саме з позовом про зняття арешту, однак судом першої інстанції зазнаного враховано не було, чим порушено вимог ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження".

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2018 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/9590/18; розгляд апеляційної скарги ТОВ "ОГМ Будсервіс" призначено на 04.09.2018.

23.08.2018 через відділ автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду ТОВ "ОГМ Будсервіс" на виконання вимог ухвали суду від 14.08.2018 було подані документи.

Відповідач не подав суду відзиву на апеляційну скаргу ТОВ "ОГМ Будсервіс". Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції ( ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України).

Адвокат скаржника в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив апеляційну скаргу задовольнити. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інтанції.

Інші учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази (рекомендовані поштові повернення).

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі-ГПК України), відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова суд вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутності відповідача

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення адвоката скаржника, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Підпунктом 9 п.1 Перехідних положень ГПК України роз'яснено, що справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ГК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі.

Як вже зазначалось вище, ТОВ «ОГМ Будсервіс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

У позовній заяві ТОВ "ОГМ Будсервіс" просило суд:

- зняти арешт з всього належного позивачу нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 10060381 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, накладеного постановою ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві про накладення арешту на майно боржника № 19770633 від 21.07.2010;

- зобов'язати Деснянський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві вчинити дії щодо виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про арешт належного ТОВ "ОГМ Будсервіс" нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 10060381 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, накладеного постановою ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві про накладення арешту на майно боржника № 19770633 від 21.07.2010.

Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви, арешт був накладений у процесі примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва № 48/290 від 02.02.2010.

Причиною виникнення спору у даній справі стало питання щодо наявності підстав для звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Окрім того, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 12 Господарського процесуального кодексу України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах (п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження").

У п. 5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" роз'яснено, що відповідно до статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту. Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і суб'єктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 1 ГПК України. Що ж до заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами статті 121-2 ГПК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" передбачено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК України, ст. 12 ГПК України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту.

Тобто нормами чинного законодавства нерозривно пов'язано звернення особи до суду з вимогою про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту.

Окреме звернення особи до господарського суду з позовом про зняття арешту з майна не передбачено законом, оскільки законом встановлений певний порядок зняття арешту з майна особи, яка вважає себе власником майна.

За таких обставин, апеляційна інстанція вважає правомірними висновок місцевого господарського суду, що позивачем невірно обрано спосіб захисту його порушеного права шляхом подання позовної заяви про зняття арешту майна до органів ДВС за умови відсутності спору про речове право, який вирішено рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 48/290 від 02.02.2010.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що ч. 1 ст. 339 ГПК України унормовано, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відтак, якщо зняття арешту з майна не пов'язано зі спором про право на це майно, особа, яка вважає себе власником спірного майна, доказом чого є відповідні документи, повинна звернутися до державної виконавчої служби з вимогою про зняття арешту зі спірного майна. У випадку відмови державної виконавчої служби у знятті арешту з майна, останній повинен звернутися до суду з вимогою про оскарження дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду місцевого господарського суду про те, що спори про зняття арешту з майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, розглядаються за правилами ст. 339 ГПК України.

У пункті 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" № 10 від 24.10.2011 зазначено, що господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Господарським судам підвідомчі на загальних підставах справи зі спорів, пов'язані з визнанням права на майно, на яке накладено арешт, і про зняття з нього арешту та з розглядом позовів до юридичної особи, яка зобов'язана здійснити стягнення коштів з боржника у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи (статті 60 і 87 Закону України "Про виконавче провадження"), - за умови, коли сторонами у судовому процесі є підприємства чи організації у розумінні статті 1 Господарського процесуального кодексу України ( п. 11. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" № 10 від 24.10.2011).

В абзаці 3 п. 9.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17.10.2012 роз'яснено, що вимоги осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил підвідомчості (стаття 12 Господарського процесуального кодексу України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган Державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Положеннями ст. 1 ГПК України унормовано, що Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням ( ч. 2 ст. 4 ГПК України).

При цьому, згідно з ч. 1, 3 ст. 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов'язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов'язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов'язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов'язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб'єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець.

З огляду на те, що між позивачем та Деснянським районним відділом державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві відсутні господарські відносини врегульовані Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, іншими актами господарського, цивільного законодавства та відсутній спір про право, що виникає з відповідних відносин, оскільки Деснянський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві не є суб'єктом господарювання, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що даний спір не підвідомчий господарському суду.

Крім того, як вірно було зазначено судом першої інстанції, що між сторонами відсутній спір про право власності.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що даний спір непідвідомчий господарському суду та правомірно відмовив у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Згідно з п. 6 ст. 175 ГПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Враховуючи все вищевикладене, відмова у відкритті провадження у даній справі є обґрунтованою та відповідно підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи заявника апеляційної скарги є ідентичними доводам, викладеним у позовній заяві, які місцевим господарським судом обґрунтовано спростовані.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд не приймає до уваги доводи скаржника, що зазначені в апеляційній скарзі стосовно порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Оскаржувана ухвала прийнята з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 у справі № 910/9590/18.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 129, 175, 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ОГМ Будсервіс" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.07.2018 у справі № 910/9590/18 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/9590/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 06.09.2018

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді С.А. Гончаров

Л.В. Чорна