ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2018 р. м. Київ Справа № 911/1594/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Транспорт і Логістика»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ексімпласт ЛТД»

про стягнення 64296,84грн

Суддя С.І. Чонгова

За участю секретаря судового засідання М.Ф. Савчук

Представники сторін не викликались

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю Експрес Транспорт і Логістика звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Ексімпласт ЛТД про стягнення 64296,84грн.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те що, відповідачем порушено зобовязання за договором №1611-17 про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом від 16.11.2017, в частині оплати за надані послуги у встановлений договором строк.

Відповідач у справі Товариство з обмеженою відповідальністю Ексімпласт ЛТД у своєму відзиві вказує на те, що неналежне виконання взятих на себе зобовязань виникло через скрутне фінансове становище, яке було спричинено обєктивними причинами, на які не міг вплинути відповідач. Проте, ним навіть за відсутності прибутку здійснювалося часткове погашення заборгованості, а тому просить суд зменшити розмір штрафних санкцій.

Ухвалою господарського суду від 23.07.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами у справі без проведення судового засідання.

Дослідивши матеріали справи та докази, суд

ВСТАНОВИВ:

16.11.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ексімпласт ЛТД» (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Експрес Транспорт і Логістика» (Перевізник) укладено договір №1611-17 про міжнародне перевезення вантажів автомобільним транспортом від 16.11.2017 (далі договір, а.с.15-20).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами договору, замовник доручає і надає для перевезення вантаж, а перевізник зобовязується здійснити перевезення вантажу автомобільним транспортом у міжнародному сполученні до умов заявок заявника, а замовник зобовязується сплатити погоджену сторонами провізну плату (п.1.1 договору).

Пунктом 1.2 договору передбачено, що заявка є невідємною частиною цього договору, в якій відображається істотні умови кожного конкретного перевезення, а саме: найменування товару, кількість (вага) та пакування вантажу, його особливі характеристики, найменування та адреса відправника та одержувача вантажу, напрямок перевезення, пункти завантаження та розвантаження, пункти перетинання кордону України, державні реєстраційні номери транспортного засобу, прізвище, імя, по-батькові водія транспортного засобу, вимоги щодо технічного стану транспортного засобу, особливі вказівки замовника, дата і час завантаження та розвантаження або строк виконання перевезення, розмір та строки оплати, що включає плату експедитору та вартість послуг третіх осіб, якщо вони залучені експедитором для виконання цього договору.

Згідно з п.3.1 договору, ціни на послуги та порядок розрахунків за цим договором узгоджуються сторонами в заявках.

Розрахунки між замовником і перевізником здійснюються відповідно до діючого законодавства України не пізніше 15 банківських днів після отримання необхідних документів для проведення оплати, якщо інше не обумовлене в заявках (п.3.2 договору).

Відповідно до п.4.5 договору, у випадках затримки оплати за перевезення вантажу, замовник виплачує перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожну добу затримки оплати.

За фактом виконання перевезення сторони складають та підписують ОСОБА_1 виконаних робіт. ОСОБА_1 виконаних робіт не підписаний і невідправлений замовником протягом 15 календарних днів з дня отримання ним оригіналів документів на оплату, то ОСОБА_1 вважається підписаним обома сторонами (п7.1 договору).

У відповідності до п. 7.2 договору, цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017. ОСОБА_1 жодна із сторін за 30 днів до закінчення строку його дії не попередить іншу сторону про розірвання цього договору, такий договір продовжує свою дію на один наступний календарний рік на тих самих умовах.

Як встановлено судом, відповідно до заявки №28/12/17 від 28.12.2017 (а.с.21) відповідачем замовлено у позивача послуги перевезення у міжнародному сполученні, а саме перевезення вантажу з Сегед (Угорщина) Київ (Україна).

Згідно вказаної заявки вартість послуг становить 2000 євро (по курсу на день вигрузки).

ОСОБА_1 вбачається з матеріалів справи, позивачем свої зобовязання за договором виконано у повному обсязі, що підтверджується товарно-транспортною накладною CMR №0003190 (а.с. 22) та актом №36 виконаних робіт (послуг) згідно договору №1611-17 від 16.11.2017, підписаного сторонами.

Позивачем виставлено рахунок №801/02/02/020 від 05.01.2018 на суму 67596,25грн (а.с.24).

Позивач звертався до відповідача з претензією від 17.05.2018 (а.с. 28-29, зворот) відповідно до якої пропонував, сплатити заборгованість у розмірі 62497,81грн, однак, відповідач відповіді на претензію не надав.

Відповідачем здійснено часткову оплату за надані послуги з перевезення у розмірі 13596,25грн, що підтверджується платіжними дорученнями №2215 від 01.03.2018 на суму 10000,00грн, №2439 від 08.06.2018 на суму 3596,25грн та не заперечується сторонами.

Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 54000,00грн

Також, як встановлено судом, відповідачем здійснено часткову оплату у розмірі 1000,00грн, що підтверджується платіжним дорученням №2485 від 27.06.2018.

Окрім того, після подачі позивачем позову до суду, а саме 16.07.2018 (про що свідчить відмітка на конверті), відповідачем сплачено частину заборгованості у розмірі 1000,00грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості в сумі 1000,00гривень підлягають закриттю провадження в звязку з відсутністю предмету спору.

Предметом спору у даній справі є виконання відповідачем обовязку щодо оплати наданих позивачем послуг, а також застосування до відповідача відповідальності встановленої договором, а також чинним законодавством за порушення зобовязання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 908 ЦК України, перевезення, зокрема, вантажу, здійснюється за договором перевезення.

Згідно ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату; договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

За перевезення, зокрема, вантажу стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 917 ЦК України, перевізник зобов'язаний надати транспортні засоби під завантаження у строк, встановлений договором.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не оплачені надані позивачем послуги з перевезення, він є таким, що прострочив виконання зобовязань.

Так, згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

ОСОБА_1 вбачається з матеріалів справи, відповідачем здійснено часткову оплату 27.06.2018 у розмірі 1000,00грн, що підтверджується платіжним дорученням №2485 від 27.06.2018.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 52000,00грн, щодо стягнення з відповідача 1000,00грн основної заборгованості суд відмовляє.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення 7893,81грн пені за загальний період з 16.02.2018 по 19.07.2018.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Згідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі; правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до п.4.5 договору, у випадках затримки оплати за перевезення вантажу, замовник виплачує перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожну добу затримки оплати.

Так, за розрахунком суду, з врахуванням часткової оплати відповідачем заборгованості 27.06.2018, пеня за період з 16.02.2018 по 01.03.2018 на суму заборгованості 67596,25грн, з 02.03.2018 по 08.06.2018 на суму заборгованості 57596,25грн, з 09.06.2018 по 27.06.2018 на суму заборгованості 54000,00грн, з 28.06.2018 по 16.07.2018 на суму заборгованості 53000,00грн складає 8040,72.

Проте, суд позбавлений права виходити за межі заявлених позовних вимог, тому приймає до уваги розрахунок позивача та розглядає суму 7893,81грн, яка підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 700,35грн 3% річних за загальний період з 16.02.2018 по 16.07.2018 та 1702,68грн інфляційних втрат за загальний період з 16.02.2018 по 30.04.2018.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, за розрахунком суду, з врахуванням часткової оплати відповідачем заборгованості 27.06.2018, пеня за період з 16.02.2018 по 01.03.2018 на суму заборгованості 67596,25грн, з 02.03.2018 по 08.06.2018 на суму заборгованості 57596,25грн, з 09.06.2018 по 27.06.2018 на суму заборгованості 54000,00грн, з 28.06.2018 по 16.07.2018 на суму заборгованості 53000,00грн складає 713,54грн.

Проте, суд позбавлений права виходити за межі заявлених позовних вимог, тому приймає до уваги розрахунок позивача та розглядає суму 700,35грн, яка підлягає задоволенню.

Стосовно вимог про стягнення інфляційних втрат суд зазначає про таке.

Сплата боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту майнового права і інтересу кредитора, тобто є відшкодуванням матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

За заявкою №28/12/2017 від 28.12.2017 сторони встановили вартість послуг за міжнародним маршрутом в євро, у рахунку № 801/02/02/020 від 05.01.2018 та в акті сума до сплати була перерахована у гривнях по курсу НБУ на день вигрузки. У подальшому сума боргу за курсом НБУ не перераховувалась і таке не передбачено договором, отже, позивач має право на нарахування інфляційних втрат після зазначеної дати.

Посилання відповідача на те, що зобовязання відповідача було визначено у заявці у еквіваленті іноземній валюті по курсу НБУ на дату відвантаження товару, тому таке зобовязання не підлягає індексації, а положення ч.2 ст. 625 ГПК не застосовуються, судом не приймаються до уваги, оскільки на день вивантаження товару оплата визначена у гривнях.

Тобто, сума оплати зафіксована у гривнях і подальша оплата здійснюється у гривнях до її повної сплати.

Отже, прострочення платежу підлягає індексації за весь час прострочення сплати заборгованості.

Таким чином, за розрахунком суду, розмір інфляційних втрат за заявлені позивачем періоди складає 1099,40грн; в задоволенні вимог про стягнення 603,28грн втрат від інфляційних втрат суд відмовляє.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 12000,00грн судових витрат.

У поданому позивачем попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат зазначено, що позивач понесе витрати у розмірі 7000,00грн, а саме: 6000,00грн витрат на професійну правничу допомогу, 1000,00грн транспортних витрат, що будуть понесені у звязку із необхідністю особистої участі представника у засіданнях.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, але не виключно, витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ст. 126 ГПК України визначено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до ч. 4 вищезазначеної статті ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження понесення відповідних судових витрат, окрім того, суд зазначає, що зазначені позивачем транспортні витрати, що будуть понесені у звязку із необхідністю особистої участі представника у засіданнях є необґрунтованими, оскільки справа слухалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

В силу ст. 129 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, у розмірі 1690,66грн.

Керуючись ст. ст. 129, 233, 236-238, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження в частині позовних вимог про стягнення 1000,00 грн. основного боргу.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ексімпласт ЛТД» (08600, Київська область, м. Васильків, вул. Соборна, буд. 72, корпус 106, каб. 416) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Транспорт і Логістика» (89600, Закарпатська область, м. Мукачево, вул. 16 Липня, 17) 52 000,00грн основної заборгованості, 7893,81грн пені, 700,35грн 3% річних, 1099,40грн інфляційних втрат, а також 1690,66грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

4. В частині стягнення 1000,00грн основного боргу, 603,28грн інфляційних втрат відмовити.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 06.09 .2018

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.І. Чонгова