ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Рішення

14.08.2018 р. м. Ужгород Справа № 907/218/18

За позовом Берегівської місцевої прокуратури, м. Берегово в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області, м. Ужгород

до відповідача 1 Державного підприємства "Радгосп - завод "Виноградівський", м. Виноградів

до відповідача 2 Фермерського господарства "Новий Рівень 2006", с. Тячівка Тячівського району

про визнання недійсним та припинення на майбутнє договору підряду від 16.12.2009 року про виробництво продукції рослинництва на площі 58 га щодо земельних ділянок з кадастровими номерами № :07:001:0013 та № :07:001:0012 загальною вартістю 11 960 370 грн., укладеного між Державним підприємством "Радгосп - завод "Виноградівський" та Фермерським господарством "Новий Рівень 2006",

Суддя господарського суду - Пригара Л.І.

Секретар судового засідання - старший судовий розпорядник Вишняков І.Ю.

представники:

Прокуратури - Данча М.М., прокурор відділу прокуратури Закарпатської області,

службове посвідчення № 035573 від 07.09.2015 року

Позивача - Костан О.В., довіреність № 31-7-0.72-41/2-18 від 03.01.2018 року

Відповідача 1 - не з'явився

Відповідача 2 - Кустрьо М.М., довіреність б/н від 15.05.2018 року

СУТЬ СПОРУ: Берегівською місцевою прокуратурою, м. Берегово заявлено позов в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області, м. Ужгород до відповідача 1 Державного підприємства "Радгосп - завод "Виноградівський", м. Виноградів та до відповідача 2 Фермерського господарства "Новий Рівень 2006", с. Тячівка Тячівського району про визнання недійсним та припинення на майбутнє договору підряду від 16.12.2009 року про виробництво продукції рослинництва на площі 58 га щодо земельних ділянок з кадастровими номерами № :07:001:0013 та № :07:001:0012 загальною вартістю 11 960 370 грн., укладеного між Державним підприємством "Радгосп - завод "Виноградівський" та Фермерським господарством "Новий Рівень 2006".

Прокурор та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 16.12.2009 року між Державним підприємством "Радгосп - завод "Виноградівський" та Фермерським господарством "Новий Рівень 2006" укладений договір підряду, згідно умов якого відповідач 2 зобов'язується на власний ризик з високою якістю та за рахунок власних коштів проводити роботи по виробництву продукції рослинництва на площі 58 га. При цьому, підрядником (відповідачем 2) виконуються наступні роботи, зокрема, вирощування зернових культур на земельній ділянці розміром 58 га. Замовник, в свою чергу, зобов'язується у термін протягом трьох днів з моменту підписання договору передати підряднику (відповідачу 2) по акту земельні ділянки загальним розміром 58 га, що знаходиться на території Перехрестянскьої сільської ради за межами населеного пункту. За твердженням прокурора, спірний договір підряду від 16.12.2009 року є удаваним та містить ознаки прихованого договору оренди землі, а отже, таким, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Прокурор наголошує на тому, що зміст оспорюваного договору суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Закону України "Про оренду землі". Вказує, що порушення вимог земельного законодавства щодо спірних правовідносин встановлено також за наслідками перевірки Управління контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області, які згідно акту перевірки від 28.09.2017 року, на думку прокурора, підтвердили наявність зазначених порушень закону.

Крім того, прокурор зазначає, що відповідно до умов Статуту ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" останній здійснює володіння, користування землею і іншими природними ресурсами відповідно до мети своєї діяльності та законодавства. Підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п. 4.1. спірного договору, ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" після оприбуткування продукції незалежно від урожайності залишає собі 320 кілограмів зерна із кожного гектару.

З вищевказаних доводів прокурор та представник позивача доходять висновків невідповідності спірного договору вимогам ч. ч. 1, 4, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, що є підставою недійсності правочину відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Прокурор зазначає, що здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу, а тому, звернення прокурора до суду у даному випадку спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - законності передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності, яке проведене з порушенням вимог чинного законодавства.

На думку прокурора, наявність підстав для представництва інтересів держави органами прокуратури виражається у тому, що незаконною передачею спірної земельної ділянки в оренду, усупереч вимогам законодавства, недоотримуються органом місцевого самоврядування грошові кошти, що повинні були б надходили до бюджету у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою.

При цьому, за твердженням прокурора, ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" до цього часу не вжило заходів щодо розірвання або визнання недійсним спірного договору, з огляду на що, прокурор звертається до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області з метою захисту права постійного користування на земельну ділянку сільськогосподарського призначення.

Відповідач 1 ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" відзивом на позовну заяву № 01/20180417 від 17.04.2018 року вказує на те, що у користуванні останнього знаходиться земельна ділянка площею 63,8 га на території Перехрестянської сільської ради на підставі Державного акту на право постійного користування землею I-ЗК № 001375 від 23.01.1995 року. 16.12.2009 року між відповідачами у справі укладено договір підряду, згідно умов якого підрядник (Фермерське господарство "Новий Рівень 2006") зобов'язується на власний ризик з високою якістю та за рахунок власних коштів проводити роботи по посіву, обробітку та збору врожаю сільськогосподарських культур на землях замовника (відповідача 1), а замовник зобов'язується передати підряднику по акту земельні ділянки загальним розміром 58 га, що знаходиться на території Перехрестянської сільської ради за межами населеного пункту і має право здійснювати контроль за діяльністю підрядника у межах договору.

Стверджує, що актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 28.09.2017 року встановлено, що спірний договір є прихованим договором оренди землі, а також таким, що не відповідає вимогам "Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціям, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012 року.

При цьому, за твердженням, відповідача 1, за положеннями ч. 2 ст. 3 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" дія цього Закону не поширюється на управління об'єктами власності Українського народу, визначеними ч. 1 ст. 13 Конституції України, а також на здійснення прав інтелектуальної власності та корпоративні права, що виникли внаслідок участі державних наукових (науково - дослідних, науково - технологічних, науково - технічних, науково - практичних) установ та державних університетів, академій, інститутів у створенні господарських товариств шляхом внесення до статутного капіталу такого товариства майнових прав інтелектуальної власності, що належать цим установам та навчальним закладам.

Аналізуючи положення ч. 1 ст. 13 Конституції України, за яким земля є об'єктом права власності Українського народу, відповідач 1 стверджує, що положення Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та "Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціям, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном" не поширюються на земельні ділянки, надані в постійне користування ДП "Радгосп - завод "Виноградівський", що в свою чергу, підтверджується і судовою практикою Вищого господарського суду України.

Разом з тим, відповідач 1 наголошує, що укладені між відповідачами у даній справі договір підряду від 16.12.2009 року не передбачає передачі прав користування чи управління земельними ділянками та не позбавляє ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" права користування земельною ділянкою, а тому не може вважатися прихованим договором оренди землі.

Відповіддю на відзив відповідача 1 № 92-10-18/3225вих18 від 14.05.2018 року прокурор не погодився із аргументами відповідача, якими останній обґрунтовував свої заперечення на позов. Зокрема зазначає, що не може бути взята до уваги судова практика, на яку є покликання у відзиві відповідача 1, оскільки вказані судові рішення стосувалися визнання недійсними договорів про спільну діяльність у сфері господарської діяльності, що укладалися з метою виробничої практики учнів, а основним видом діяльності відповідачів у зазначених справах була підготовка спеціалістів з обробітку землі.

Відповідач 2 згідно поданого суду відзиву на позов від 26.05.2018 року проти задоволення позовних вимог заперечив. Наголошує, що звертаючись до суду із даним позовом, прокурор не обґрунтував чому саме він, а не орган державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави у земельних відносинах, у даному випадку Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, звернувся до суду, а також у достатній мірі не обґрунтував у чому полягає порушення інтересів держави і необхідність їх захисту; не навів аргументів невідповідності оспорюваного договору вимогам законодавства.

Наголошує на недотриманні прокурором вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" в частині повідомлення органу, в інтересах якого буде подано позов, до звернення з таким позовом.

Аналогічно до пояснень відповідача 1 - ДП "Радгосп - завод "Виноградівський", відповідач 2 - Фермерське господарство "Новий Рівень 2006" зазначає, що ДП "Радгосп - завод "Виноградівський" на підставі оспорюваного договору не здійснив розпорядження земельною ділянкою, та за такого формату договору свого права користування земельною ділянкою не втратив, у будь - який час може і самостійно обробляти цю площу землі.

З покликанням на приписи ст. 628 Цивільного кодексу України відповідач 2 зазначає, що оспорюваний у даній справі договір, за своєю правовою природою містить в собі елементи договору підряду та надання послуг, у зв'язку з чим не суперечить вимогам законодавства, якими врегульовано питання укладення таких договорів.

Між іншим, як стверджує відповідач 2, оспорюваний договір містить всі обов'язкові умови для договорів такого виду та виконується сторонами саме як договір підряду, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Берегівська місцева прокуратура не погодилася із аргументами відповідача 2, наведеними у відзиві на позов, про що подала суду письмову відповідь на відзив № 92-10-18/3813вих18 від 07.06.2018 року. Оспорює твердження відповідача 2 про те, що при зверненні з даним позовом до суду прокурор не обґрунтував підстав такого представництва, оскільки, за переконанням прокуратури, в позовній заяві у повній та достатній мірі зазначено обставини та підстави, з врахуванням яких прокуратура звернулася до суду з даним позовом. Спростовує прокуратура і неведені відповідачем 2 аргументи щодо відповідності оспорюваного у справі договору вимогам чинного законодавства та спрямування його на настання саме тих наслідків, які ним обумовлені.

Запереченнями на відповідь на відзив відповідача 2 від 24.07.2018 року, відповідач 2 зазначив, що викладені у відповіді на відзив аргументи прокуратури повністю повторюють обставини, викладені у позовній заяві, з огляду на що не підтверджують підставності заявлених позовних вимог та подання позову у даній справі саме Берегівською місцевою прокуратурою. Разом з тим, відповідач 2 зазначає, що угода від 25.01.2010 року, якою вносилися зміни до договору підряду від 16.12.2009 року, підтверджує неможливість кваліфікації оспорюваного договору як договору оренди землі, оскільки містить умови про зобов'язання підрядника надати послуги по посіву, обробітку та збору врожаю сільськогосподарських культур із залученням власної техніки, грошових та матеріальних вкладів.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, представників позивача та відповідача 2,

суд встановив:

16.12.2009 року між Державним підприємством "Радгосп-завод "Виноградівський" (замовником, відповідачем 1 у справі) та Фермерським господарством "Новий Рівень 2006" (підрядником, відповідачем 2 у справі) укладено договір підряду (надалі - Договір), за умовами якого підрядник зобов'язується на власний ризик з високою якістю та за рахунок власних коштів проводити роботи по виробництву продукції рослинництва на площі 58 га. (п. 1 Договору).

Умовами п. 2.1. Договору підряду сторони погодили, що підрядник зобов'язується, зокрема, вирощувати зернові культури на земельній ділянці площею 58 га; для вирощування зернових культур залучити власну техніку, здійснювати грошові та матеріальні вклади, пов'язані із цією діяльністю; страхування посівів, здійснювати на власний розсуд; дотримуватись правил землекористування, умов техніки безпеки та протипожежної охорони; не допускати псування та крадіжок продукції, матеріальних засобів, погіршення якості угідь; забезпечити виробництво такої кількості продукції, що покриває затрати на її виробництво та забезпечує отримання прибутку; при потребі залучити для виконання своїх зобов'язань за Договором третіх осіб, беручи на себе відповідальність перед замовником за їхні дії. Підрядник, в свою чергу, має право отримати дотацію за посів зернових культур; а у випадку надзвичайних ситуацій (паводків, вітрів та інших) отримати державну підтримку (розділ 2 Договору).

За умовами розділу 3 Договору, сторони визначили, що замовник зобов'язується у термін протягом трьох днів з моменту підписання цього договору передати підряднику по акту земельні ділянки загальним розміром 58 га, що знаходяться на території Перехрестянської сільської ради за межами населеного пункту. Замовник має право здійснювати контроль за діяльністю підрядника в межах даного Договору.

Після оприбуткування продукції незалежно від урожайності, замовник залишає за собою 320 кілограмів зерна із кожного гектара (п. 4.1. Договору). Оплату за виконані роботи підряднику, замовник здійснює вирощеною продукцією за мінусом продукції, передбаченої у п. 4.1. Кінцевий розрахунок проводиться протягом трьох днів після оприбуткування продукції (розділ 4 Договору).

Пунктами 6.1. та 6.2. Договору сторони погодили, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє протягом десяти років.

За положеннями п. 7.4. Договору, після закінчення строку Договору підрядник має переважне право на укладання нового договору з аналогічним предметом.

Угодою від 25.01.2010 року про зміну договору від 16.12.2009 року відповідачами внесено зміни до договору підряду б/н від 16.12.2009 року, за якими розділ I Загальні положення викладено у наступній редакції: "За цим Договором підрядник зобов'язується на власний ризик з високою якістю та за рахунок власних коштів проводити роботи по посіву, обробітку та збору врожаю сільськогосподарських культур на землях замовника площею 58 га. Підрядник зобов'язується надати послуги по посіву, обробітку та збору врожаю сільськогосподарських культур на земельній ділянці розміром 58 га; для надання послуг по посіву, обробітку та збору врожаю сільськогосподарських культур залучити власну техніку, здійснити грошові та матеріальні вклади, пов'язані із цією діяльністю". Решта умов договору підряду залишилися незмінними.

Звертаючись з даним позовом до суду, прокурор та позивач посилалися на те, що договір підряду б/н від 16.12.2009 року є удаваним та містить ознаки іншого правочину - договору оренди землі, оскільки, вказаний договір містить істотні умови договору оренди, а відтак, до оспорюваного договору підлягають застосуванню нормативно-правові акти, які регламентують вимоги для договорів оренди землі, а тому вказаний договір укладено в порушення вимог Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі". Наведене, на їх думку, свідчить, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ч. ч. 1, 4, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, що є підставою недійсності правочину відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 року визначено, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. "Інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду із даним позовом прокурор вказував, що шляхом укладення спірного договору здійснюється використання земельної ділянки державної форми власності із порушенням вимог чинного законодавства, а тому звернення прокурора до суду у даному випадку спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - законності передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності.

Відповідно до статті 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року № 15, визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

В силу підпункту 25-1 пункту 4 вищевказаного Положення Держгеокадастр, відповідно до покладених на нього завдань, організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; використанням земельних ділянок відповідно до цільового призначення.

Повноваження центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі визначені ст. 6 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель".

Згідно пункту "а" частини першої статті 6 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється у частині, зокрема, додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 вищевказаного Закону державний контроль за використанням та охороною земель, дотриманням вимог законодавства України про охорону земель і моніторинг ґрунтів здійснюються шляхом: проведення перевірок; розгляду звернень юридичних і фізичних осіб; участі у прийнятті в експлуатацію меліоративних систем і рекультивованих земель, захисних лісонасаджень, протиерозійних гідротехнічних споруд та інших об'єктів, які споруджуються з метою підвищення родючості ґрунтів та забезпечення охорони земель; розгляду документації із землеустрою, пов'язаної з використанням та охороною земель; проведення моніторингу ґрунтів та агрохімічної паспортизації земель сільськогосподарського призначення.

Таким чином, законодавство чітко визначає повноваження державного органу при здійсненні державного контролю за використанням та охороною земель та шляхи реалізації цього контролю, до яких, разом з тим, не відноситься право на подання позову до суду з вимогами про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки та про зобов'язання звільнити земельні ділянки.

Зважаючи на викладене, суд вважає правомірним звернення прокурора з даним позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області.

Також суд враховує, що згідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Незаконна передача у користування спірної земельної ділянки порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів.

Приписи ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", ст. 53 ГПК України, які вказують на можливість втручання прокурора у випадку, коли захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, або коли такий орган відсутній, а так само, на необхідність обґрунтування підстав для здійснення прокурором представництва підкреслюють позавідомчий та міжгалузевий характер діяльності прокурора, як інституту, що призначений для універсального та постійного ефективного захисту конституційно значимих цінностей та відповідно розповсюджується на ті сфери суспільних відносин, щодо яких діє спеціальний (відомчий) державний контроль.

В даному випадку, звернення прокурора спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - передачі в користування земельної ділянки сільськогосподарського призначення, що перебуває під особливою охороною держави, і дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.

Наведене повністю спростовує заперечення відповідача 2 - Фермерського господарства "Новий Рівень 2006" щодо недоведеності та відсутності підстав звернення прокурора з даним позовом до суду.

У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Приписами ст. 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні підстави недійсності правочину передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 Цивільного кодексу України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків (п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків (п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Як вбачається із матеріалів справи, між Державним підприємством "Радгосп-завод "Виноградівський" (замовником, відповідачем 1 у справі) та Фермерським господарством "Новий Рівень 2006" (підрядником, відповідачем 2 у справі) 16.12.2009 року укладено договір підряду (надалі - Договір), за умовами якого підрядник зобов'язується на власний ризик з високою якістю та за рахунок власних коштів проводити роботи по виробництву продукції рослинництва на площі 58 га (п. 1 Договору).

Приписами ст. 837 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 843 Цивільного кодексу України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Із вищенаведених норм слідує, що правова природа підряду полягає у спрямуванні волі і волевиявленні сторін на отримання результату від виконання робіт, при цьому роботу виконує підрядник, а оплачує замовник, а у договорі оренди землі послугу оплачує орендар, який користується земельною ділянкою. Якщо ж сторони оформлюють договором підряду відносини оренди, то застосовуються положення про удаваний правочин.

Разом з тим, за змістом статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об'єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

Таким чином, на відміну від договору підряду, договір оренди землі укладається не з метою виконання певної роботи за завданням другої сторони, а саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та вилучення внаслідок такого користування корисних властивостей землі.

При цьому правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане в користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Спірний же договір не містить жодних положень стосовно приймання замовником результатів виконаних підрядником робіт, порядку складання та підписання актів виконаних робіт та обов'язку замовника здійснити оплату. Крім того, договором не встановлено строків виконання робіт або окремих етапів робіт.

Натомість, із змісту оспорюваного договору від 16.12.2009 року вбачається, що сторони погодили, що відповідач 2 зобов'язується на власний ризик з високою якістю та за рахунок власних коштів проводити роботи по виробництву продукції рослинництва на площі 58 га. Таким чином, за змістом договору від 16.12.2009 року між сторонами фактично склалися правовідносини з оренди землі, оскільки, з умов оспорюваного договору вбачається, що відповідач 1 фактично передав відповідачу 2 земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні відповідача 1. Тому, положення оспорюваного договору повинні відповідати законодавству, що регулює правовідносини у сфері оренди землі.

Положення п. 7.4. Договору від 16.12.2009 року, яким встановлено, що після закінчення строку Договору, підрядник має переважне право на укладання нового договору з аналогічним предметом, повністю узгоджується з нормативним правом орендаря на продовження договору оренди.

Проаналізувавши умови оспорюваного договору та враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що договір від 16.12.2009, укладений між відповідачами, за своєю правовою природою не є договором підряду.

Разом з тим, відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі" та іншими нормативно-правовими актами.

Так, ст. 6 Законом України "Про оренду землі" унормовано, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

У відповідності до ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Частиною 1 ст. 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно ст. 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Виходячи із приписів ст. 13 Закону України "Про оренду землі" при оренді землі здійснюється обробіток ґрунту, що становить собою користування земельною ділянкою, внаслідок якого вирощується товарна сільськогосподарська продукція.

Положеннями ч. 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Статтею 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, земельним законодавством не передбачено право постійного користувача розпоряджатись земельною ділянкою шляхом передачі її іншим особам у платне користування.

Отже, сторонами не був дотриманий встановлений нормами земельного законодавства порядок щодо передачі в оренду спірної земельної ділянки.

Враховуючи вищевикладене а також те, що нормами спеціального земельного законодавства визначений особливий порядок передачі в оренду земель, який у даному випадку дотриманий сторонами не був, та зважаючи на те, що зміст спірного правочину не відповідає вимогам статей 4, 16 Закону України "Про оренду землі", нормам Земельного кодексу України, суд вважає за необхідне позов задовольнити та визнати недійсним договір підряду від 16.12.2009 року.

При цьому суд враховує, що оскільки зобов'язання за договором оренди може бути припинено лише на майбутнє, в зв'язку з неможливістю повернення одержаного за ним, то договір від 16.12.2009 року підлягає визнанню недійсним з припиненням зобов'язань за ними лише на майбутнє, що відповідає п. 2.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Аргументи відповідачів повністю спростовуються вищевикладеним.

При цьому, суд не приймає до уваги покликання відповідача 1 на судову практику, яка на його думку, підтверджує неможливість застосування до оспорюваного договору положень Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та "Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціям, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном".

Так, предметом розгляду у справах, на які покликається відповідач 1 як на судову практику вирішення аналогічних спорів, були позови щодо визнання недійсними договорів про спільну діяльність у сфері господарської діяльності, що укладалися навчальними закладами з метою виробничої практики учнів, виробництва сільськогосподарської продукції в процесі виробничого навчання.

В даному випадку, відповідачі у справі, укладаючи оспорюваний договір, не мали на меті використання земельної ділянки в цілях проведення підготовки та навчання спеціалістів з обробітку землі.

Не приймає до уваги суд також твердження відповідача 2 - Державного підприємства "Радгосп-завод "Виноградівський" про те, що угода від 25.01.2010 року, якою вносилися зміни до договору підряду від 16.12.2009 року, підтверджує неможливість кваліфікації оспорюваного договору як договору оренди землі, оскільки містить умови про зобов'язання підрядника надати послуги по посіву, обробітку та збору врожаю сільськогосподарських культур із залученням власної техніки, грошових та матеріальних вкладів.

Внесення сторонами змін до спірного договору таким чином, що його умови містять обов'язок підрядника надавати послуги по посіву, обробітку та збору урожаю, за відсутності у ньому інших умов, необхідних для кваліфікації оспорюваного договору, як договору надання послуг за положеннями ст. 901 ЦК України, не спростовують висновки суду про удаваність оспорюваного правочину з метою приховання іншого правочину - договору оренди землі, з огляду на що такий судом визнано недійсним.

Доводи відповідачів з приводу того, що оспорюваний договір не може вважатися договором оренди землі через відсутність істотних умов договору оренди землі та передачі земельної ділянки, не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку, неналежне оформлення відносин оренди земельної ділянки і є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельної ділянки.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачі доказів на спростування обставин, викладених позивачем, не надали.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідачів порівно у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у розмірі 1 600 грн. (по 800 грн. з кожного відповідача) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 73 - 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Визнати недійсним договір підряду б/н від 16.12.2009 року, укладений між Державним підприємством "Радгосп - завод "Виноградівський" та Фермерським господарством "Новий Рівень 2006", з припиненням зобов'язань за ним на майбутнє.

3. Стягнути з Державного підприємства "Радгосп - завод "Виноградівський", м. Виноградів, вул. Персикова, будинок 35 () на користь Прокуратури Закарпатської області, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2А () суму 881 (Вісімсот вісімдесят одну гривню) грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

4. Стягнути з Фермерського господарства "Новий Рівень 2006", Тячівський район, с. Тячівка, вул. Калініна, 1Е () на користь Прокуратури Закарпатської області, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2А () суму 881 (Вісімсот вісімдесят одну гривню) грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

5. Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду у строк, визначений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

6. Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі - http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено 28.08.2018 року

Суддя Пригара Л.І.