КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2018 р. Справа№ 910/15500/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Тищенко А.І.

Яковлєва М.Л.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 29.08.2018 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного банку України та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року у справі № 910/15500/17 (повний текст складено 22.12.2017 року суддя Ярмак О.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Дніпрометалсервіс"

до 1. Національного банку України

2. Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 Міністерство фінансів України

про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року у справі №910/15500/17 позовні вимоги задоволено частково, зобов'язано Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, 1-Д; ідентифікаційний код 14360570) виконати зобов'язання (погасити заборгованість) за кредитним договором № 19 від 24.10.2008, укладеним між Публічним акціонерним товариством комерційним банк "Приватбанк" та Національним банком України, шляхом перерахування на банківський рахунок Національного банку України (01601, місто Київ, вулиця Інститутська, будинок 9, ідентифікаційний код 00032106) грошових коштів у повній сумі заборгованості, в решті позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач 1 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що Національний банк України не погоджується зі зробленими висновками суду, оскільки таких висновків суд першої інстанції дійшов без повного встановлення і з'ясування обставин справи, які мають правильного вирішення спору. Окрім того, суд першої інстанції прийшов до висновків викладених в тексті оскаржуваного рішення, які не відповідають фактичним обставинам справи, як наслідок оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/15500/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді: Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного банку України, розгляд справи призначено на 31.01.2018 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач 2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, виходячи із вимог чинного законодавства, норми якого регулюють спірні правовідносини, не відповідає нормам матеріального та процесуального права, що є безумовною підставою скасування такого в частині задоволення позовних вимог.

Згідно п.п. 2.3.44 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" у справі № 910/15500/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді: Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.01.2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", розгляд справи призначено на 31.01.2018 року.

У судовому засіданні 31.01.2018 року було оголошено перерву до 28.03.2018 року.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 27.03.2018 року у зв'язку з перебування судді Тищенко А.І. у відпустці, сформовано для розгляду зазначених апеляційних скарг колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2018 року колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційні скарги до провадження.

У судовому засіданні 28.03.2018 року задоволено клопотання Національного банку України про розгляд справи у закритому судовому засіданні та оголошено перерву до 25.04.2018 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.04.2018 року оголошено перерву до 23.05.2018 року.

23.05.2018 року Національний банк України звернулось до апеляційного суду з клопотанням про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаної з нею іншої справи №910/15276/17.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2018 року апеляційне провадження у справі № 910/15500/17 зупинено до вирішення Верховним судом справи № 910/15276/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" та Національного банку України про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити певні дії.

23.05.2018 року Національний банк України звернулось до апеляційного суду з клопотанням про поновлення розгляду справи, у зв'язку з прийняттям Верховного Суду прийнято постанову у справі № 910/15276/17.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 07.08.2018 року у зв'язку з перебування судді Михальська Ю.Б. у відпустці, сформовано для розгляду зазначених апеляційних скарг колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2018 року прийнято апеляційні скарги Національного банку України та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року у справі № 910/15500/17 до свого провадження, поновлено апеляційне провадження у справі № 910/15500/17 за апеляційними скаргами Національного банку України та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року у справі № 910/15500/17, розгляд скарги призначено на 29.08.2018 року.

У зв'язку з перебуванням у відпустці суддів Скрипки І.М., Шаптали Є.Ю., та відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 28.08.2018 для розгляду апеляційної скарги у даній справі було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді: Тищенко А.І., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2018 року апеляційні скарги Національного банку України та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" прийнято до провадження у визначеному складі суду.

Позивач, згідно з поданим до апеляційного суду 31.01.2018 року відзивом проти доводів апеляційної скарги заперечив та просить апеляційний суд скарги Національного банку України та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року у справі № 910/15500/17 залишити без задоволення, скасувати рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року у справі № 910/15500/17 в частині відмови у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Дніпрометалсервіс" та прийняти в цій частині нове рішення, яким визнати незаконною бездіяльність Національного банку України щодо неприйняття від Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" виконань зобов'язань (погашення заборгованості) за кредитним договором №19 від 24.10.2008 року, укладеним між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк", зобов'язати Національний банк України прийняти від Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» виконання зобов'язань погашення заборгованості) за кредитним договором №19 від 24.10.2008 року шляхом зарахування грошових коштів у повній сумі заборгованості на власний рахунок.

Третя особа до судового засідання, що відбулось 29.08.2018 року, не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов'язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

24.10.2008 року між Національним банком України (кредитор) та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (після зміни організаційно-правової форми - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк") (позичальник) було укладено кредитний договір №19 (далі - "Кредитний договір").

У відповідності до п. 1.1 Кредитного договору відповідно до Положення про рефінансування та надання Національним банком України кредитів банкам України з метою стимулювання кредитування економіки України на період її виходу на докризові параметри, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.02.2010 року №47, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.02.2010 року за №146/17441, кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (кредит), на умовах, визначених цим договором та додатковими договорами до нього.

Протягом 2010-2015 років сторонами неодноразово укладалися додаткові договори, а саме: №№1-33, якими, зокрема, змінювався загальний розмір кредиту, процентна ставка, графіки погашення кредитної заборгованості тощо.

За змістом п.п. 1.2, 2.1, 2.4 Кредитного договору в редакції додаткових договорів №18 від 21.02.2014 року та №19 від 26.02.2014 року за цим Кредитним договором кредитор надає позичальнику кредит на загальну суму 3 400 000 000,00 грн. на строк з 24.10.2008 року по 23.12.2016 року. Загальна сума заборгованості за Кредитним договором складається з двох частин: 1 344 660 000,00 грн., наданих до 21.02.2014 року; 2 055 340 000,00 грн., які будуть надані з 21.02.2014 року, з яких 1 662 500 000,00 грн. надаються 21.02.2014 року, 392 840 000,00 грн. надаються 26.02.2014 року. Частина кредиту надана 21.02.2014 року надається кредитором позичальнику на умовах відновлювальної кредитної лінії. Кредит надається позичальнику у вигляді: відкритої кредитної лінії за частиною кредиту надану до 21.02.2014 року; відновлювальної кредитної лінії у формі траншів залежно від потреби в ньому. Кредит погашається позичальником відповідно до графіка погашення кредиту.

Пунктом 1.4 Кредитного договору в редакції додаткового договору №2 від 26.01.2010 року визначено, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпечення заставою вимоги кредитор укладає з позичальником та/або майновими поручителями іпотечні договори, предметом іпотеки за якими є об'єкти нерухомого майна, що належить на праві власності позичальнику (і/або майновим поручителям), договори застави (іпотеки), предметом застави (іпотеки) за якими є інше ніж нерухомість високоліквідне забезпечення, а також договори застави майнових прав, предметом застави за якими є майнові права за наданими позичальником кредитами, у тому числі такі, що забезпечені нерухомістю і земельними ділянками.

Відповідно до графіків погашення кредиту, затверджених в додатках №№1-3 до Кредитного договору, в редакції додаткового договору №32 від 04.03.2015 року, кінцевою датою повернення кредиту за всіма траншами було визначено 23.12.2016 року.

На виконання умов Кредитного договору Національний банк України надав ПАТ КБ "Приватбанк" кредитні кошти, а ПАТ КБ "Приватбанк" частково повернув такі кошти та сплачував за їх користування проценти, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками та платіжними дорученнями.

В якості забезпечення виконання грошового зобов'язання за Кредитним договором, 19.09.2014 року між Національним банком України (іпотекодержатель) та ПрАТ "Дніпрометалсервіс" (іпотекодавець) був укладений іпотечний договір № 51, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 7686 (надалі - "Іпотечний договір №51").

Відповідно до п. 1 Іпотечного договору №51 він забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №19 від 24.10.2008 року, із майбутніми змінами та доповненнями, або новаціями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов'язання за ним та продовжують строк користування кредитом, укладеного між іпотекодержателем та Банком.

Пунктом 5 Іпотечного договору №51 визначено, що в забезпечення виконання банком зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно (предмет іпотеки) згідно опису, що міститься в додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього договору, а саме - нерухоме майно: Будівля під літ. "Н-5", загальною площею 19 797,9 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, що знаходиться в м. Львів, на вул. Промислова, буд. 520/52, договірна вартість якого становить 232 799 316,00 грн.

За змістом п. 15.8 Іпотечного договору №51 з метою задоволення своїх вимог іпотекодержатель має право:

- звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов'язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані (пункт 15.8.1);

- звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за Кредитним договором у випадках: порушення Банком зобов'язань, передбачених Кредитним договором; порушення іпотекодавцем правил про заміну предмету іпотеки; порушення іпотекодавцем зобов'язань за цим договором; виявлення іпотекодержателем погіршення стану предмету іпотеки, або зменшення вартості предмету іпотеки понад нормального фізичного зносу, або фактичної часткової відсутності предмету іпотеки; встановлення невідповідності дійсності відомостей, що містяться кредитному договорі або в цьому договорі; невиконання вимог пункту 17.1 даного договору; порушення господарським судом справи про відновлення платоспроможності або визнання банкрутом іпотекодавця, чи про визнання недійсними його установчих документів, чи про скасування його державної реєстрації; прийняття власником або компетентним органом рішення про ліквідацію іпотекодавця; ліквідація юридичної особи іпотекодавця (пункт 15.8.2).

За умовами п. 5.10 Іпотечного договору №51 у разі звернення стягнення на предмет іпотеки за умовами цього договору іпотекодержавтель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмета іпотеки, а також здійснення забезпечених іпотекою вимог.

18.12.2016 року Радою національної безпеки і оборони України прийнято рішення "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки України в економічній сфері та захисту інтересів вкладників", введене в дію Указом Президента України від 18.12.2016 року №560/2016, відповідно до якого запропоновано Кабінету Міністрів України розглянути на підставі пропозицій Національного банку України питання щодо капіталізації за участю держави в установленому законодавством порядку ПАТ КБ "Приватбанк".

18.12.2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №961 "Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи" відповідно до якої, зокрема, постановлено: прийти пропозицію Національного банку щодо участі держави в особі Міністерства фінансів у виведенні з ринку ПАТ КБ "Приватбанк" у спосіб, визначений пунктом 5 частини другої статті 39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; установити, що держава в особі Міністерства фінансів придбає акції ПАТ КБ "Приватбанк" у повному обсязі за одну гривню.

Листом № 41-0009/57597 від 18.08.2017 року Національний банк України звернувся до ПрАТ "Дніпрометалсервіс" як іпотекодавця за Іпотечним договором №51 з вимогою щодо усунення порушень за Кредитним договором №19 від 24.10.2017 року, у якій зазначив про наявність заборгованості ПАТ КБ "ПриватБанк" за таким договором у сумі 2 603 952 426,02 грн. - основного боргу та 56 143 005,20 грн. - за відсотками, у зв'язку з чим вимагав від позивача сплатити зазначену заборгованість у тридцятиденний термін, а у разі невиконання вимоги - попередив про примусове звернення на заставлене майно за Іпотечним договором №51.

Як зазначалось, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Дніпрометалсервіс" полягають у визнанні незаконною бездіяльність Національного банку України щодо не прийняття від Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" виконання зобов'язання (погашення заборгованості) за кредитним договором № 19 від 24.10.2008 року, укладеного між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк", зобов'язані Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" виконати зобов'язання (погасити заборгованість) за кредитним договором № 19 від 24.10.2008 року, укладеним між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк", шляхом перерахування на банківський рахунок Національного банку України грошових коштів у повній сумі заборгованості, зобов'язані Національного банку України прийняти від Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"виконання зобов'язання (погашення заборгованості) за кредитним договором № 19 від 24.10.2008 року, укладеного між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк", шляхом зарахування грошових коштів у повній сумі заборгованості на власний рахунок.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Приватне акціонерне товариство "Дніпрометалсервіс" посилається на те, що незважаючи на можливість Банку погасити утворену за кредитним договором заборгованість, НБУ допускає бездіяльність щодо прийняття від банку належного виконання такого зобов'язання з метою задоволення своїх вимог за рахунок переданого в заставу (іпотеку) майна, в тому числі за іпотечним договором.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання незаконною вказаної бездіяльності НБУ, а також зобов'язання банка погасити заборгованість за Кредитним договором, а НБУ - прийняти від банка виконання зобов'язань щодо її погашення.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що прострочення боржника у даному випадку може обґрунтовано розцінюватись позивачем як втручання у його право мирно володіти майном, оскільки у останнього наявний самостійний майновий інтерес у належному виконанні Банком зобов'язань перед кредитором та відповідно збереження свого права власності на нерухоме майно.

Зважаючи на наявні в матеріалах докази застереження НБУ банку від виконання таких зобов'язань, а також визначену кредитними договорами можливість НБУ здійснити списання з рахунків боржника коштів на погашення кредитної заборгованості, проте не вчинення жодних дій, спрямованих на стягнення (в тому числі, шляхом списання у безспірному порядку) з банку грошових кошти після настання строку повернення кредиту, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень позивача, що НБУ фактично відмовляється прийняти належне виконання, запропоноване боржником, з метою задовольнити свої грошові вимоги за рахунок переданого в іпотеку майна позивача (що не заперечувалось представниками сторін у судовому засіданні), що в свою чергу не відповідає приписам статті 13 Цивільного кодексу України та суті забезпечувального зобов'язання.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статті 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Наведений правовий висновок цілком відповідає висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові № 6-32цс13 від 12.06.2013 року.

Зважаючи на приписи Конституції України та частину 2 статті 386 Цивільного кодексу України, звернення позивача із даним позовом про зобов'язання боржника виконати зобов'язання є обґрунтованим та ефективним способом захисту його права від порушення в майбутньому.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що вимога ПрАТ "Дніпрометалсервіс" про зобов'язання банку виконати зобов'язання (погасити заборгованість) за кредитним договором № 19 від 24.10.2008 року шляхом перерахування на банківський рахунок НБУ грошових коштів у повній сумі заборгованості, є правомірною та обґрунтованою.

Проте, колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновками, викладеними у рішенні місцевого господарського суду, та вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до Кредитного договору Національний банк України зобов'язався надати ПАТ КБ "ПриватБанк" кредит, а останній - повернути відповідні кошти та сплатити відсотки за користування ними у визначені відповідними положеннями такого договору строки.

Згідно п. 1.2 Кредитного договору, в редакції додаткових договорів №18 від 21.02.2014 року та №19 від 26.02.2014 року, та графіків погашення кредиту, визначених додатками №№1-3, в редакції додаткового договору №32 від 04.03.2015 року, кінцевим строком повернення кредиту за всіма траншами було погоджено 23.12.2016 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, грошове зобов'язання ПАТ КБ "ПриватБанк" по поверненню на користь НБУ кредитних коштів мало бути в повному обсязі виконано до 23.12.2016 року.

Однак, матеріали справи не містять доказів погашення ПАТ КБ "ПриватБанк" відповідної заборгованості за Кредитним договором у визначених обсягах та строках, а представниками учасників судового процесу не заперечується факт порушення ПАТ КБ "ПриватБанк" визначених строків повернення кредиту, що підтверджується в т.ч. наданою відповідачем довідкою про суму заборгованості за Кредитним договором, відповідно до якої станом на 01.10.2017 року заборгованість ПАТ КБ "ПриватБанк" з повернення кредитних коштів за Кредитним договором становила 2 603 952 426,00 грн.

Таким чином, має місце прострочення виконання взятого ПАТ КБ "ПриватБанк" на себе грошового зобов'язання, що зумовлює настання визначених законодавством наслідків цього.

Частиною 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку" визначено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За змістом ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, а неналежним є виконання зобов'язання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відтак, обов'язок іпотекодавця (майнового поручителя) виконати за боржника зобов'язання перед кредитором з'являється у випадку невиконання або неналежного виконання такого зобов'язання боржником, а з огляду на встановлені обставин вбачається настання обумовлених ст. 35 Закону України "Про іпотеку" підстав для покладення обов'язку з виконання зобов'язання ПАТ КБ "ПриватБанк" за Кредитним договором на позивача, як іпотекодавця згідно Іпотечного договору №51.

При цьому, із наявного в матеріалах справи листа заступника Голови Національного банку України №41-00009/14703 від 24.02.2017 року, надісланого в якості відповіді на наміри ПАТ КБ "Приватбанк", оформлені листом №20.1.0.0.0/7-20535 від 17.02.2017 року, відповідно до яких ПАТ КБ "ПриватБанк" повідомляв Національний банк України про свій намір частково погасити 28.02.2017 року заборгованість в т.ч. за Кредитним договором та просив Національний банк України підтвердити розрахунок і погодити погашення кредитів згідно з графіком, вбачається, що Національним банком України було попереджено ПАТ КБ "ПриватБанк" про неприпустимість зменшення обсягу відповідальності фінансових та майнових поручителів внаслідок такого погашення утвореної заборгованості.

Отже, має місце обставин, за яких Національний банк України як кредитор за Кредитним договором після настання строку повернення кредитів застеріг боржника (ПАТ КБ "ПриватБанк"), що належне виконання ним своїх грошових зобов'язань може призвести до зменшення обсягу відповідальності майнових поручителів, що дає підстави для висновку про обґрунтованість тверджень позивача щодо небажання кредитора за спірними правовідносинами прийняти належне виконання зобов'язання від боржника (ПАТ КБ "ПриватБанк") з метою отримання виконання такого зобов'язання за рахунок майна іпотекодавця.

До того ж, згідно із ст. 73 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк має переважне і безумовне право задовольняти будь-яку основану на здійсненому рефінансуванні банку вимогу, оформлену у встановленому законом порядку, за якою настав строк погашення. Переважне і безумовне право реалізується Національним банком шляхом списання у безспірному порядку заборгованості з рахунків банку і відчуження майна, що перебуває у заставі як забезпечення вимог Національного банку, та задоволення вимог за рахунок чистого доходу від їх відчуження. Національний банк здійснює відчуження майна, набутого у власність, у рахунок погашення боргу за наданими банкам кредитами для підтримки ліквідності у визначеному ним порядку, без погодження з іншими органами державної влади.

У відповідності до п. 5.3 Положення про надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженого постановою Правління НБУ №327 від 13.07.2010 року, Національний банк має право реалізувати своє переважне і безумовне право відповідно до статті 73 Закону України "Про Національний банк України" шляхом списання у безспірному порядку заборгованості з рахунків банку і відчуження майна, що перебуває в заставі/іпотеці як забезпечення вимог Національного банку, та задоволення вимог за рахунок чистого доходу від їх відчуження, та/або вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором за наявності викладених у цьому пункті фактів.

За змістом п.п. 1 п. 42 Технічного порядку проведення операцій з надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженого постановою Правління НБУ №220 від 31.03.2016 року, у разі невиконання або неналежного виконання банком зобов'язань, передбачених кредитним договором, щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним: заборгованість відображається в перший робочий день, що настає за днем закінчення строку виконання зобов'язань згідно з умовами кредитного договору/вимоги Національного банку щодо дострокового виконання банком зобов'язань за кредитним договором, за рахунками з обліку простроченої заборгованості та/або прострочених нарахованих доходів.

Положеннями п. 43 вказаного Технічного порядку передбачено, що департамент супроводження кредитів не пізніше наступного робочого дня після віднесення заборгованості банку на рахунки з обліку простроченої заборгованості та/або прострочених нарахованих доходів, надсилає вимогу банку про необхідність сплати простроченої заборгованості за кредитним договором не пізніше наступного робочого дня після отримання вимоги.

Згідно із п. 44 наведеного Технічного порядку у разі невиконання банком вимоги Національного банку щодо сплати простроченої заборгованості у строки, визначені в пункті 43 розділу V цього Технічного порядку, сума простроченої заборгованості підлягає списанню у безспірному порядку відповідно до статті 73 Закону України "Про Національний банк України".

Із змісту Кредитного договору вбачається, що за погодженням сторін ПАТ КБ "ПриватБанк" було доручено та надано Національному банку відповідне право здійснювати договірне списання коштів з його рахунків на виконання зобов'язань в т.ч. з повернення кредитних коштів (положення п.п. 2.6, 3.2.4 Кредитного договору).

Відповідно до інформації, що міститься в "Окремій проміжній скороченій фінансовій звітності за квартал, що закінчився 30 червня 2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк", яка опублікований на офіційній сторінці ПАТ КБ "ПриватБанк" в мережі Інтернет за посиланням https://static.privatbank.ua/files, залишок на рахунку ПАТ КБ "ПриватБанк" в Національному банку України станом на 30.06.2017 року складав 7 669 000 000,00 грн.

З огляду на викладене вбачається, що внаслідок настання строку виконання ПАТ КБ "ПриватБанк" грошового зобов'язання за Кредитним договором (23.12.2016 року), та за наявності грошових коштів у нього, зокрема, на рахунках в Національному банку України, у останнього були наявні правові підстави для списання у безспірному порядку таких коштів в рахунок погашення відповідної заборгованості за Кредитним договором.

Більш того, в силу приписів ст. 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. 15 Закону України "Про Національний банк України" на Національний банк України покладено обов'язок з прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у випадку виявлення факту невиконання банком своїх зобов'язань перед кредиторами.

В той же час, доказів вчинення відповідачем 1 дій, спрямованих на стягнення (в тому числі, шляхом списання у безспірному порядку) з ПАТ КБ "ПриватБанк" грошових коштів після настання строку повернення кредиту (23.12.2016 року), чи прийняття рішення щодо визнання ПАТ КБ "ПриватБанк" неплатоспроможним матеріали справи не містять.

Викладені обставини, на думку позивача, свідчать про умисну бездіяльність Національного банку України щодо невиконання боржником умов Кредитного договору, що, в свою чергу, порушує права ПрАТ "Дніпрометалсервіс" як майнового поручителя за Іпотечним договором №51, оскільки за наявності у боржника грошових коштів для погашення заборгованості, останній зобов'язаний виконати своє грошове зобов'язання, адже його невиконання призводить до прострочення та має наслідком збільшення загальної суми заборгованості, що зумовить неможливість виконання такого зобов'язання у майбутньому ні самим боржником, ні майновим поручителем та фактично призведе до втрати позивачем права власності на належне йому майно.

За змістом ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а згідно положень ст. 613 Цивільного кодексу України прострочення кредитора, в тому числі відмова прийняти належне виконання, запропоноване боржником, є порушенням з боку кредитора.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини (наявність наміру боржника (ПАТ КБ "ПриватБанк") виконати свої грошові зобов'язання перед Національним банком України (кредитором), застереження останнього ПАТ КБ "ПриватБанк" щодо виконання таких зобов'язань, надання якого також підтверджується керівником відповідача 2 (заява від 29.03.2018), можливість Національного банку України здійснити списання з рахунків боржника коштів на погашення кредитної заборгованості, проте не вчинення жодних дій, спрямованих на стягнення (в тому числі, шляхом списання у безспірному порядку) з ПАТ КБ "ПриватБанк" грошових коштів після настання строку повернення кредиту, колегія суддів приходить до висновку, що Національний банк України фактично відмовляється прийняти належне виконання, запропоноване боржником, що в свою чергу, є простроченням кредитора, а представниками сторін не заперечується, що такі дії вчиняли з метою задоволення грошових вимог відповідача 1 до відповідача 2 за рахунок переданого в заставу (іпотеку) майна.

При цьому, доказів звернення кредитора до позичальника з позовними вимогами щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором матеріали справи не містять.

Приписами статті 13 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Таким чином, відмова кредитора від прийняття виконання за основним зобов'язання з метою звернення стягнення на майно, передане в заставу (іпотеку), може свідчити про його недобросовісність відносно останнього.

Посилання скаржників щодо можливої втрати ліквідності ПАТ КБ "ПриватБанк" у випадку самостійного погашення ним заборгованості перед Національним банком України за Кредитним договором колегією суддів відхиляють з огляду на приписи ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, згідно яких боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

До аналогічного висновку в тотожному спорі дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 11.07.2018 року у справі №910/15276/17.

Згідно із частиною 1 статті 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Тобто, майновий поручитель відповідає перед кредитором не лише в розмірі основного зобов'язання, а й зобов'язаний відшкодувати суми процентів, неустойки, відшкодування збитків, які можуть виникнути на підставі відповідного договору у разі невиконання (неналежного виконання) боржником його умов.

Отже, майновий поручитель відповідає перед кредитором певним матеріальним благом, яке може бути виражене в будь-якому активі (грошові кошти, рухоме/нерухоме майно, майнові права).

В даному випадку, прострочення боржника призводить до зростання обсягу його зобов'язань перед Національним банком України, за виконання якого поручився позивач своїм майном, та таке зростання є обернено пропорційним можливості позивача виконати перед кредитором зобов'язання боржника з метою припинення зобов'язань застави (іпотеки) та збереження права власності на майно, а в подальшому взагалі може призвести до унеможливлення виконання позивачем зобов'язань боржника у зв'язку з його надмірним збільшенням та відповідно до унеможливлення зберегти позивачем своє право власності на предмет іпотеки.

Суд відзначає, що оскільки майновий поручитель не є солідарним боржником, порядок пред'явлення вимоги кредитором відрізняється від того, що встановлений законом для відносин поруки.

Так, кредитор не може заявити вимогу до іпотекодавця як до солідарного боржника за правилами ст. 555 Цивільного кодексу України.

Виходячи із загальних положень про зобов'язання загалом та заставу (іпотеку) зокрема, принципів добросовісності виконання договору кредитор не має права відмовитися від прийняття виконання від боржника з тим, щоб звернути стягнення на предмет застави (іпотеки).

Водночас, у разі звернення кредитора до боржника із вимогою про виконання основного зобов'язання, боржник зобов'язаний його виконати, оскільки конструкція іпотеки не передбачає не тільки солідарності боржників, але й заміни іпотекодавцем боржника у основному зобов'язанні.

Тобто, виходячи із змісту норм Цивільного кодексу України, Закону України "Про іпотеку" та призначення іпотеки як правового інституту, кредитор вправі надіслати письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання майновому поручителю, але при цьому обов'язок виконання основного зобов'язання до майнового поручителя не переходить і місце боржника він не заступає.

Наведене цілком обґрунтовано дає підстави для висновку, що з укладенням договору застави (іпотеки) у майнового поручителя виникає інтерес щодо належного виконання боржником свого обов'язку перед кредитором, який за своєю суттю є майновим, адже стосується права власності майнового поручителя на власне майно (предмет іпотеки), і ґрунтується на легітимному очікуванні добросовісної та розумної поведінки сторін основного зобов'язання (кредитора і боржника), що у випадку виконання майновим поручителем обов'язку боржника перед кредитором гарантувало б останньому можливість відновлення своїх прав за рахунок набутих вимог до боржника.

Тобто, укладаючи спірний Іпотечний договір №51 і передаючи належне на праві власності майно в іпотеку Національному банку України для забезпечення виконання зобов'язань приватного банку позивач цілком правомірно очікував добросовісної поведінки сторін основного зобов'язання та в будь-якому випадку можливість відновлення своїх майнових прав за наслідками звернення стягнення на предмети іпотеки.

В той же час, з моменту набуття державою права власності на ПАТ КБ "ПриватБанк" в порядку, визначеному ст. 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", тобто, фактичного поєднання кредитора і боржника в одній особі - державі, змінена у зв'язку з чим спільна поведінка останніх (боржника - невиконання зобов'язань за Кредитним договором; кредитора - небажання прийняти виконання зобов'язання за Кредитним договором, ігнорування наданих останньому прав щодо списання коштів та невиконання обов'язків щодо віднесення ПАТ КБ "ПриватБанк" до категорії неплатоспроможних) в першу чергу свідчить про фактичну заміну боржника у зобов'язанні, забезпеченому іпотекою позивача, що за відсутності згоди якого на забезпечення зобов'язань ПАТ КБ "ПриватБанк" за Кредитним договором після цього є правовою підставою для висновку про припинення правовідношень за Іпотечним договором №51 в силу приписів ст. 523 Цивільного кодексу України, та в будь-якому випадку цілком обґрунтовано свідчить про намір звернути стягнення на майно позивача в рахунок погашення таких зобов'язань, що за наведених обставин недобросовісності може бути розцінено як безпідставне втручання у його право мирного володіння своїм майном.

Однак, оцінюючи наявність правових підстав для застосування превентивного способу захисту суду слід враховувати співмірність заявлених вимоги та фактичного майнового інтересу позивача, адже загальний розмір заборгованості за Кредитним договором значно перевищує зазначену в Іпотечному договорі №51 вартість майна майнового поручителя, на що було звернуто увагу Верховним Судом в постанові від 11.07.2018 року у справі №910/15276/17.

Так, у відповідності до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 29.03.2017 року у справі №918/169/16, здійсненого при застосуванні положень ст. 11 Закону України "Про іпотеку", відповідальність майнового поручителя як іпотекодавця, який не є одночасно боржником в основному зобов'язанні, обмежується вартістю майна, переданого в іпотеку.

Застосовуючи даний висновок до спірних правовідносин слід дійти висновку, що задоволення вимог іпотекодержателя (кредитора) здійснюється виключно в межах вартості переданого в іпотеку майна, тобто майновий інтерес кредитора при зверненні стягнення на предмет іпотеки забезпечується (і задовольняється) в повному обсязі, якщо вартість предмета іпотеки дорівнюватиме або перевищуватиме розмір вимог кредитора до боржника за основним зобов'язанням, або ж частково, якщо вартість предмета іпотеки буде нижчою за розмір вимог кредитора за основним зобов'язанням, а відтак, розмір виконання майновим поручителем обов'язку боржника за основним зобов'язанням не може перевищувати вартості предмету іпотеки (розміру виконання майновим поручителем свого обов'язку за договором іпотеки), адже в іншому випадку таке зобов'язання не буде відповідати правовій природі іпотеки, визначеній положеннями спеціального закону.

Відтак, враховуючи, що визначена в Іпотечному договорі №51 вартість переданого відповідачу 1 в якості забезпечення виконання відповідачем 2 зобов'язань за Кредитним договором предмету іпотеки, є значно меншою ніж забезпечена заборгованість відповідача 2 за Кредитним договором, то заявлені позивачем в позові вимоги не є співмірними з розміром його відповідальності за Іпотечним договором №51.

Тому, суд погоджується з доводами скаржників про те, що за відсутності порушеного права позивач позбавлений можливості звернутися до суду із відповідним позовом, з урахуванням наступного.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

Стаття 55 Конституції України наділяє кожну особу правом захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами від порушень і протиправних посягань (частина шоста наведеної статті Конституції України).

За змістом ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Захист легітимного інтересу майнового поручителя щодо збереження свого права власності на предмет застави має ознаки превентивності. Це зближує такий захист майнового інтересу майнового поручителя із конструкцією превентивного захисту права власності, закріпленого в ст. 386 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Отже, норма ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України закріплює за власником право, у разі наявності в нього достатніх підстав припускати можливість порушення свого права власності іншою особою, звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому. Таке правило відповідає особливому характеру права власності як його абсолютного права.

Відтак, частиною другою статті 386 Цивільного кодексу України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаної статті, позов про превентивний захист права власності може бути пред'явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 19.11.2014 року у справі №6-180цс14.

Зважаючи на наявність реальної загрози порушення прав, позивач може реалізувати превентивний спосіб захисту з метою запобігання порушення цих прав у майбутньому.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

У відповідності до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За змістом ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Однак, з огляду на встановлені колегією суддів обставини (в т.ч. щодо не співмірності заявлених позивачем вимог та його майнового інтересу, на захист якого подано даний позов) має місце не доведення позивачем існування обставини з якими положення ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачаються можливість превентивного захисту порушених прав шляхом звернення до суду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання незаконною бездіяльність Національного банку України щодо неприйняття від ПАТ КБ "ПриватБанк" виконання зобов'язань (погашення заборгованості) за Кредитним договором; зобов'язання ПАТ КБ "ПриватБанк" виконати зобов'язання (погасити заборгованість) за Кредитним договором шляхом перерахування на банківський рахунок Національного банку України грошових коштів у повній сумі заборгованості; зобов'язання Національного банку України прийняти від ПАТ КБ "ПриватБанк" виконання зобов'язань (погашення заборгованості) за Кредитним договором шляхом зарахування грошових коштів у повній сумі заборгованості на власний рахунок, - задоволенню не підлягає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції за результатами перегляду справи в апеляційному порядку дійшов висновку, що висновки суду першої інстанції в частині задоволення позову зроблені з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, суд першої інстанції визнав встановлені обставини справи, які не доведені належними, допустимими та достатніми доказами в розумінні ст.ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим зроблені судом першої інстанції висновки в частині задоволення позовних вимог не відповідають обставинам справи.

Посилання позивача у відзиві на апеляційні скарги Національного банку України та ПАТ КБ "ПриватБанк" про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконної бездіяльності Національного банку України та зобов'язання вчинити дії, - судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на припис ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, який встановлює вимоги саме до відзиву.

Крім того, наданий відповідачем 2 правовий висновок експертів у галузі права від 08.05.2018 року Національної академії правових наук України, оцінений судом апеляційної інстанції з урахуванням ч. 1 ст. 109 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов'язковим для суду, проте, прийнятий до уваги.

З огляду на таке, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Дніпрометалсервіс" є необгрунтованими та такими, в задоволенні яких слід відмовити.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

З огляду на викладені вище обставини, з урахуванням положень п. 3 ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 05.12.2018 року у справі № 910/15500/17 підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог, з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю. Апеляційні скарги Національного банку України та Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" підлягають задоволенню в позовному обсязі.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 3 ч. 1 ст. 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року у справі №910/15500/17 - задовольнити.

2. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року у справі №910/15500/17 - задовольнити.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 у справі №910/15500/17 - скасувати в частині задоволення позовних вимог.

4. Прийняти в скасованій частині нове рішення, яким у позові Приватного акціонерного товариства "Дніпрометалсервіс" - відмовити.

5. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2017 року у справі №910/15500/17 - залишити без змін.

6. Стягнути з Приватного акціонерного товариства " Дніпрометалсервіс" (49003, місто Дніпро, вул.Г.Сталінграда, 122, ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (01001, місто Київ, вулиця Грушевського, 1-Д; ідентифікаційний код 14360570) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 5280 (п'ять тисяч двісті вісімдесят) гривень 00 копійок.

7. Стягнути з Приватного акціонерного товариства " Дніпрометалсервіс" (49003, місто Дніпро, вул.Г.Сталінграда, 122, ) на користь Національного банку України ( 01601, місто Київ, вул. Інститутська, 9, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7200 (сім тисяч двісті) гривень 00 копійок.

8. Матеріали справи № 910/15500/17 повернути до суду першої інстанції.

9. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді А.І. Тищенко

М.Л. Яковлєв