ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.09.2018 Справа № 905/1001/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Величко Н.В.

при секретарі судового засідання Хадієвій М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за позовом: Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (Ідентифікаційний код 20077720, адреса: 01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6),

до відповідача: Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради Донецькміськтепломережа (Ідентифікаційний код 33257089, адреса: 83001, м. Донецьк, вул.Постишева, буд. 68),

про: стягнення 48927257,03 грн., -

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України звернулось до господарського суду Донецької області з позовом про стягнення з Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради Донецькміськтепломережа 48927257,03 грн. (сорок вісім мільйонів девятсот двадцять сім тисяч двісті пятдесят сім гривень 03 коп.), з яких: 7450536,78 грн. (сім мільйонів чотириста пятдесят тисяч пятсот тридцять шість гривень 78 коп.) 3 % річних, 41476720,25 грн. (сорок один мільйон чотириста сімдесят шість тисяч сімсот двадцять гривень 25 коп.) - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу № 14/2598/11 від 30.09.2011 в частині повних та своєчасних розрахунків за спожитий протягом жовтня 2011 - грудня 2012 року природний газ. При цьому, виходячи зі змісту розрахунку до позову Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», питання заборгованості відповідача, нарахування процентів річних за період з 14.10.2012 по 06.04.2015 та інфляційних за період з жовтня 2012 року по лютий 2015 року за вказаним договором вже досліджувалось судом, з приводу чого було постановлено рішення у справі №905/314/15.

Нормативно вимоги обґрунтовані положеннями статей 20, 173-175, 193, 216-218, 230, 264-265 Господарського кодексу України та 11-16, 258, 509, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 655, 692, 712 Цивільного кодексу України.

На підтвердження позовних вимог надано суду: розрахунок позовних вимог, договір №14/2598/11 на купівлю-продаж природного газу від 30.09.2011 з додатковими угодами; акти приймання-передачі природного газу; довідку про сальдо по підприємству, довідку по операціях за договором, статутні документи позивача, копії яких долучено до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 04.06.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1001/18; визначено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 27.06.2018; визначено сторонам строк для вчинення дій процесуального характеру (надання відзиву, відповіді на відзив, всіх можливих доказів та ін.); явка уповноважених представників обовязковою не визнавалась.

Ухвалою суду від 27.06.2018 підготовче засідання відкладено на 30.07.2018; визначено сторонам додатковий строк для вчинення дій процесуального характеру (надання відзиву, відповіді на відзив, всіх можливих доказів та ін.); явка представників сторін у судове засідання визнана не обовязковою.

Ухвалою суду від 30.07.2018 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів; підготовче засідання відкладено на 16.08.2018; запропоновано позивачу: надати письмові пояснення, в яких визначити чіткий період виникнення боргу та по яких саме зобовязаннях предявлено до стягнення 3% річних та інфляційні втрати, а також періоди їх розрахунку без наростаючого підсумку (з /дата,місяць,рік/ по /дата, місяць, рік/); запропоновано відповідачу: надати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), що підтверджують відповідні доводи; зобовязано сторін забезпечити отримання канцелярією суду відповіді на відзив та заперечень з доказами їх направлення відповідачу (позивачем) - за наявності, відзиву на позовну заяву (відповідачем) не пізніше, ніж за три дні до дати судового засідання; розяснено відповідачу, що у разі ненадання відзиву на позовну заяву, справа буде розглянута за наявними в ній матеріалами; явка представників сторін у судове засідання визнана не обовязковою.

У встановлений судом строк відповідачем відзив і всі письмові та електронні докази, які можливо доставити до суду, що підтверджують відповідні доводи, не подано.

Ухвалою суду від 16.08.2018 закрито підготовче провадження у справі №905/1001/18; призначено розгляд справи по суті на 06.09.2018; явка представників сторін у судове засідання визнана не обовязковою.

В судове засідання, що відбулось 06.09.2018, сторони своїх представників не направили.

Позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення на його адресу відповідної ухвали суду від 16.08.2018.

Відповідач про дату, час та місце проведення якого повідомлений у порядку, встановленому відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014р. №01-06/1290/14 «Про Закон України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням АТО» (зі змінами та доповненнями) шляхом розміщення відповідного повідомлення на офіційній сторінці суду веб-порталу «Судова влада України» в мережі Інтернет.

Крім того, ухвали суду від 04.06.2018 про порушення провадження у справі, від 27.06.2018, від 30.07.2018 про відкладення підготовчого засідання та від 16.08.2018 про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті, розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень регулюються Законом України «Про доступ до судових рішень» (який набрав чинності з 01.06.2006), ст. ст. 2, 4 якого встановлено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим Законом. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Причому, згідно зі ст. 11 цього Закону, не пізніше 01.06.2006 забезпечено постійне внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень електронних копій судових рішень Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, апеляційних та місцевих адміністративних судів, апеляційних та місцевих господарських судів, апеляційних загальних судів, а внесення судових рішень місцевих загальних судів - не пізніше 1 січня 2007 року.

Проявивши належну обачність Комунальне комерційне підприємство Донецької міської ради Донецькміськтепломережа могло дізнатись з Єдиного державного реєстру судових рішень, інформація якого є загальнодоступною, цілодобовою та безоплатною, про рух справи № 905/1001/18 та необхідність вчинення відповідачем відповідних процесуальних дій.

Правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин (ст.7 ГПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. (ст. 14 ГПК України).

Отже, сторонам було забезпечено рівні можливості для реалізації своїх процесуальних прав у цій справі.

Враховуючи, що явка представників сторін обовязковою визнана не була, сторони вважаються повідомленими про розгляд справи належним чином, наявних матеріалів достатньо для вирішення спору, тому справа розглядається за наявними матеріалами без участі представників сторін.

Дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази та пояснення, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Господарським судом Донецької області розглядалась справа №905/314/15 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, до Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради «Донецькміськтепломережа», м.Донецьк, про стягнення основного боргу у розмірі 83933517,87 грн, суми інфляційних втрат 30546580,97 грн, 3% річних 5790085,01 грн., за результатами розгляду якої прийнято рішення від 08.09.2015, яким позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг 83933517,87 грн, інфляційні втрати 30286695,69 грн, 3% річних 5782164,85 грн, а також судовий збір в сумі 72917,27 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідно до ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи приписи ч.2 ст.13 Закону України Про судоустрій і статус суддів, ст.75 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд дійшов висновку, що рішення від 08.09.2015 господарського суду Донецької області по справі №905/314/15 (яке у встановленому законом порядку не скасовано та є дійсним), має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Як вже було встановлено судом, 30.09.2011 між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (продавець) та Комунальним комерційним підприємством Донецької міської ради Донецькміськтепломережа (покупець) було підписано договір купівлі-продажу природного газу №14/2598/11.

Згідно із п.1.1 вказаного договору продавець зобовязується передати у власність покупцю у ІV кварталі 2011 року та у 2012 році імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, ввезений на митну територію України ПАТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України) для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями, а покупець зобовязується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

За умовами п.2.1 договору №14/2598/11 від 30.09.2011р. продавець передає покупцеві з 01.10.2011р. по 31.12.2012р. газ обсягом до 348700 тис. куб. м.

За змістом п.5.2 укладеного сторонами правочину ціна за 1000 куб. м природного газу становить 1309,20 грн з ПДВ.

Відповідно до п.11.1 договору №14/2598/11 від 30.09.2011р. цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01.10.2011р. до 31.12.2012р., а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування до повного погашення заборгованості.

Відтак, за висновками суду, у вересні-грудні 2012 року позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 127364346,33 грн. Відповідачем було сплачено лише 43430828,46 грн.

Виходячи з того, що відповідач за спожитий природний газ за договором №14/2598/11 від 31.09.2011 на теперішній час не розрахувався, позивач здійснив нарахування 3% річних за періоди, які не були предметом розгляду у справі №905/314/15, а саме з 01.06.2015 по 16.05.2018 в сумі 7450536,78 грн, інфляційних збитків за період з червня 2015 року по квітень 2018 року у розмірі 41476720,25 грн та звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у сукупності (ст.86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільний кодекс України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільний кодекс України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч. 1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Таким чином, відповідач не мав жодних підстав для ухилення від належного виконання обов'язку із оплати спожитого газу у встановлений договором строк.

Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов'язання та її приписи підлягають застосуванню тільки у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Згідно п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Разом з тим, суд зазначає, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов'язання, відповідно, нарахування інфляційних втрат за наступний період (з червня 2015 року по квітень 2018 року включно) обґрунтовано здійснено позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду від 17.07.2018 у справі № 904/10242/17.

Відповідно до частин 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, періоди, правові підстави, порядок їх нарахування, суд дійшов висновку про задоволення цих вимог та стягнення з відповідача 7450536,78грн. та 41476720грн. відповідно.

При цьому, суд не застосовує до спірних правовідносин норми Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" оскільки, по-перше, право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність до умови погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до набрання чинності цим Законом (з 30.11.2016); по-друге, в матеріалах справи відсутні і сторонами не подано доказів того, що Комунальне комерційне підприємство "Донецькміськтепломережа" здійснює ліцензійну діяльність з виробництва теплової енергії, відповідна ліцензія в матеріалах справи відсутня.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 73-80, 86, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ до Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради Донецькміськтепломережа, м. Донецьк, про стягнення 48927257,03 грн., задовольнити.

2. Стягнути з Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради Донецькміськтепломережа (Ідентифікаційний код 33257089, адреса: 83001, м. Донецьк, вул.Постишева, буд. 68) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (Ідентифікаційний код 20077720, адреса: 01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6) 3 % річних у розмірі 7450536,78грн., інфляційних втрат у розмірі 41476720,25грн. та судовий збір у розмірі 616700,00грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду Донецької області набирає законної сили через двадцять днів з дня його підписання та може бути оскаржене в апеляційному порядку, згідно з Розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

5. Повний текст рішення підписано 07.09.2018.

Суддя Н.В. Величко