КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2018 р. Справа№ 910/23070/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Мальченко А.О.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу б/н від 01.06.2018 (вх. №09.1-04.1/3514/18 від 11.06.2018) Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018

у справі №910/23070/17 (суддя - Демидов В.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національного банку України

про стягнення 8 146 840,00 грн.

за участю представників учасників справи:

від позивача - Колосовський Ю.О., довіреність б/н від 02.01.18

від відповідача - Лазовський О.В., довіреність №379 від 20.02.18

від третьої особи - не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення сплаченої ним, як майновим поручителем за договором застави, суми кредитної заборгованості боржника в розмірі 8146840,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки ПАТ "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат", згідно умов договору застави №32 від 24.03.2015, частково погасив кредитну заборгованість ПАТ КБ "Приватбанк" перед Національним банком України за кредитним договором №19 від 24.10.2008 в сумі забезпеченій заставою, до позивача перейшли права кредитора в частині виконаного зобов'язання (в сумі 8146840,00 грн).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національний банк України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 (повний текст рішення складено 14.05.2018) позов задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" на користь Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" грошові кошти у розмірі 8 146 840 грн.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, з посиланням на приписи ст. ст. 509, 512, 546, 572, 583, 598, 599 ЦК України, ст. ст. 1, 11, 26 Закону України «Про заставу» та встановлення факту сплати позивачем, як майновим поручителем, коштів в рахунок виконання відповідачем його кредитних зобов'язань, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", 01.06.2018 подав апеляційну скаргу б/н від 01.06.2018 (вх. №09.1-04.1/3514/18 від 11.06.2018), в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 у справі №910/23070/17 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що викладені в оскаржуваному рішенні висновки не відповідають обставинам справи та зроблені на підставі неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Так, скаржник зазначає, що укладений між сторонами договір не містить положення про відповідальність заставодавця перед заставодержателем лише в межах вартості заставного майна, а також не містить обмежень вартісного обсягу забезпеченого зобов'язання. Належним виконанням майновим поручителем обов'язку боржника за кредитним договором, за висновками апелянта, є виключно повне погашення усієї заборгованості за основним зобов'язанням, на забезпечення якого укладено договір застави. Також відповідач вказує на те, що в силу приписів п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України часткове виконання поручителем зобов'язань за кредитним договором не породжує переходу до нього прав кредитора за кредитним договором, а тому, за висновками апелянта, місцевим господарським судом не вірно було застосовано приписи наведеної норми матеріального права. Крім того відповідач вважає, що місцевий господарський суд за невірного застосування ст. 599 ЦК України дійшов хибного висновку про припинення правовідносин за договором застави у зв'язку частковим виконання позивачем кредитних зобов'язань. Апелянт вказує на порушення норм матеріального права у зв'язку із неприйняття поданих відповідачем висновків експертів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.06.2018 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 у справі №910/23070/17 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Мальченко А.О., Дикунська С.Я., відкрито апеляційне провадження. В порядку підготовки справи до розгляду позивачу та третій особі був наданий строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань, пояснень.

26.06.2018 до Київського апеляційного господарського суду від позивача - Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат", надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона просить оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на те, що він, як майновий поручитель (заставодавець), не відповідає солідарно перед кредитором (заставодержателем) за виконання боржником обов'язку в повному обсязі, оскільки в забезпечення виконання обов'язку боржника надав власне майно лише на суму 8146840,00грн і саме в таких межах зобов'язався перед кредитором, а тому відповідач, не має права вимагати від заставодавця погашення усієї суми заборгованості за кредитним договором, яка складає за умовами кредитного договору 3 400 000 000,00грн. Позивач також вказує на помилковість доводів апелянта щодо застосування приписів ст. 512 ЦК України, оскільки остання не містить положення щодо заміни кредитора лише у випадку повного виконання зобов'язання. Законодавство не містить заборони щодо заміни кредитора в частині виконаного зобов'язання. Також позивач вважає, що місцевим господарським судом правомірно було неприйнятно до уваги висновки експертів, оскільки вони були подані з порушенням приписів ч. 8 ст. 80 ГПК України, тобто поза межами процесуальних строків.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2018 розгляд справи призначено на 18.07.2018.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Дикунської С.Я., яка не є головуючим суддею, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/23070/17.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2018 для розгляду справи №910/23070/17 було визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Мальченко А.О., Чорногуза М.Г. Вказана колегія суддів ухвалою від 17.07.2018 прийняла до свого провадження дану справу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2018 розгляд справи відкладено на 29.08.2018.

У відповідності до Розпорядження керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2018 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2018, у зв'язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. у відпустці, для розгляду справи №910/23070/17 визначено інший склад суду: головуючий суддя Жук Г.А., судді Мальченко А.О., Дикунська С.Я. Вказана колегія суддів ухвалою від 28.08.2018 прийняла до свого провадження дану справу.

В судовому засіданні 29.08.2018 представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

В судове засідання 29.08.2018 представник третьої особи не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи виписка з пошукової системи відстеження поштових відправлень ПАТ «Укрпошта». Третя особа не скористалась своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, та не подала суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

24.10.2008 між Національним банком України (третя особа, за договором кредитор) та Закритим акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк" (відповідач, за договором позичальник) укладено Кредитний договір № 19, відповідно до умов якого кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію на суму 3 410 000 000 грн 00 коп. на строк до 23.10.2009 з оплатою 15% річних (а.с. 158-159 том І).

В ході виконання Кредитного договору № 19 від 24.10.2008 сторонами укладені додаткові договори про внесення змін та доповнень до вказаного кредитного договору (додаткові договори №№ 1 - № 34; а.с. 160-222 том І).

Так, 21.02.2014 між сторонами укладено Додатковий договір № 18 до Кредитного договору № 19 від 24.10.2008, яким внесено зміни до п. 1.2 кредитного договору щодо строку користування кредитними коштами - з 24.10.2008 по 23.12.2016.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання, 24.03.2015 між Національним банком України (третя особа, за договором заставодержатель) та Приватним акціонерним товариством "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" (позивач, за договором заставодавець) укладено договір застави № 32 (далі - договір застави).

В п. 1.1 договору застави сторонами узгоджено, що заставою забезпечується кожна та всі з вимог заставодержателя, що випливають з Кредитного договору № 19 від 24.10.2008 із майбутніми змінами та доповненнями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов'язання за ним, проценти за користування кредитом та продовжують строк користування кредитом, укладеного між заставодержателем та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" по поверненню стабілізаційного кредиту, наданого для підтримки ліквідності, в сумі грн. 00 коп. зі строком повернення кредиту до 23.12.2016, відповідно до п. 1.2 Кредитного договору та графіку погашення заборгованості відповідно до п. 2.4 Кредитного договору; по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 21,5% річних за частиною, наданою до 21.02.2014, 29,25% процентів річних за частиною, наданою після 21.02.2014 (ставки є фіксованими до 10.06.2015) відповідно до п. 1.2 Кредитного договору; а також по сплаті всіх інших платежів, в тому числі неустойки (пені, штрафи), в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором та/або цим договором.

Відповідно до п. 1.2 договору застави заставою за цим договором також забезпечуються вимоги заставодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за кредитним договором і звернення стягнення на предмет застави; витрат, пов'язаних з доставкою предмету застави до місця зберігання (при переході майна в заклад); витрат на утримання і збереження предмету застави; збитків, завданих порушенням умов цього договору; збитків, завданих порушенням зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з п. 1.3 Договору застави в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором заставодавець надає в заставу рухоме майно у вигляді залізничного рухомого складу згідно опису, що міститься у додатку № 1 до договору.

Згідно Додатку №1 до договору заставодавець передав заставодержателю у заставу: Тепловоз ЧМЕ 2-236, заводський № 1944, інвентарний № 5024, модель 6С310ДР, маневровий, виробництва ЧКД Прага, Чехословаччина, 1963 р.в., ринковою вартістю 3 727 790 грн. та Тепловоз ЧМЕ 3, заводський № 371812014, інвентарний № 005029, модель К6С310ДР, маневровий, виробництва ЧКД Прага, Чехословаччина, 1981 р.в., ринковою вартістю 4 419050 грн.

Вартість предмету застави складає 8 146 840 грн. 00 коп., що не вище оціночної вартості (п. 1.4 договору застави).

Відповідно до п. 2.1.8.1 Договору застави № 32 від 24.03.2015 заставодержатель з метою задоволення своїх вимог має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно з п. 2.1.10 Договору застави № 32 від 24.03.2015 у разі звернення стягнення на предмет застави за умовами цього договору заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмета застави, а також на здійснення забезпечених заставою вимог.

Згідно з п. 4.1 Договору застави № 32 від 24.03.2015 термін дії договору - до повного виконання ПАТ КБ "Приватбанк" зобов'язань за кредитним договором, зазначеним в п. 1 цього договору, та усіма додатковими договорами до нього.

Національним банком України на адресу позивача направлено вимогу № 41-0009/58320 від 21.08.2017 щодо усунення порушень за Кредитним договором, в якій останній, вказуючи на невиконання позичальником кредитних зобов'язань, вимагав в тридцятиденний строк погасити кредитну заборгованість за боржника, яка на момент направлення вимоги становила 2 603 952 426 грн 02 коп. прострочення за основним зобов'язанням та 56 143 005 грн 20 коп. прострочення по сплаті відсотків (а.с. 59-60 том І).

З метою запобігання зверненню стягнення на предмет застави, 24.10.2017 позивачем на виконання умов договору застави на користь Національного банку України перераховано грошові кошти у розмірі 8 146 840 грн 00 коп. (а.с. 62 том І).

13.11.2017 позивач листом за № 2057 повідомив відповідача про сплату ним на користь Національного банку України 8 146 840 грн. в рахунок виконання зобов'язань боржника за Кредитним договором № 19 від 24.10.2008 року, про заміну кредитора в зобов'язанні за Кредитним договором в цій частині у зв'язку з чим виставив вимогу оплатити на користь позивача сплаченої ним суми (а.с. 63-65 том І).

Вищенаведена вимога позивача залишена ПАТ КБ "Приватбанк" без виконання.

Предметом розгляду у даній справі є вимога Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" 8 146 840,00 грн, сплачених позивачем, як майновим поручителем, згідно вимог договору застави на виконання кредитних зобов'язань боржника.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 173 ГК України, що кореспондується зі ст. 509 ЦК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Дослідивши зміст договору застави № 32 від 24.03.2015, який укладений між ПАТ "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" та Національним банком України, колегія суддів дійшла висновку, що даний договір за своєю правовою природою є договором застави, правове регулювання якого здійснюється Цивільним кодексом України, Законом України «Про заставу» та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України, яка кореспондується з приписами ст. 1 Закону України «Про заставу», в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно зі ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Таким чином, укладаючи договір застави, заставодавець бере на себе всі ризики, пов'язані з невиконанням зобов'язання боржником у межах вартості предмета застави. Тобто відповідальність майнового поручителя, як заставодавця, який не є одночасно боржником в основному зобов'язанні, обмежується вартістю майна, переданого в заставу.

При цьому, заставодержатель наділяється перевагою у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в заставу майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Водночас, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що не слід ототожнювати майнового поручителя за договором застави з поручителем, як стороною договору поруки, оскільки згідно зі ст. 546 ЦК України порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов'язань. Поручитель і майновий поручитель є суб'єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб'єктом такого виду забезпечення виконання зобов'язання, як порука, а майновий поручитель є суб'єктом іншого виду забезпечення виконання зобов'язання - застави.

Системний аналіз норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що застава і порука є різними видами забезпечення зобов'язань, тому норми, які регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин застави, які регулюються ст.ст. 572-593 та Законом України «Про заставу»,у відповідності до яких заставодавець відповідає перед заставодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 617/1544/15-ц (провадження № 61-3117св18); від 11.04.2018 у справі № 756/2765/15-ц (провадження № 61-630св17); постанові Верховного Суду України від 17.09.2017 у справі № 6-109цс14.

Враховуючи те, що ПАТ «Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат» є майновим поручителем і може нести відповідальність перед Національним банком України за невиконання ПАТ КБ «Приватбанк» кредитних зобов'язань винятково за рахунок предмета застави, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про неправомірність вимоги третьої особи до позивача щодо усунення порушень кредитних зобов'язань відповідачем шляхом сплати кредитної заборгованості за кредитним договором в сумі 2 660 095 431,22 грн (загальна сума заборгованості), тоді як, в п. 1.4 договору застави визначено вартість предмета застави в сумі 8 146 840,00 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір застави не містить положень про відповідальність заставодавця лише в межах предмета застави не приймаються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані, оскільки сторонами в п. 2.1.10 договору застави чітко унормовано положення щодо права заставодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок предмета застави, що відповідає правовій природі договору застави та нормам Закону України «Про заставу», § 6 Глави 49 Цивільного кодексу України. Водночас у п. 3.6 договору застави сторонами узгоджено, що у випадку, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, останній має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог з іншого майна позичальника, яким не є заставодавець. Наведена норма правочину кореспондується з приписами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про заставу». Тобто, умовами правочину не лише визначено відповідальність позивача з погашення кредитної заборгованості лише в межах заставного майна, а і право заставодержателя звернутися до позичальника за рештою непогашеної суми кредитної заборгованості.

Твердження апелянта про те, що належним виконанням майновим поручителем зобов'язань є погашення кредитної заборгованості в повному обсязі є безпідставними, оскільки заставодавець відповідає перед заставодержателем лише в межах свого майна, а відтак у разі часткового погашення заборгованості кредитор не вправі задовольняти свої вимоги в повному обсязі за рахунок іншого майна заставодавця. При цьому, невиконання боржником своїх кредитних зобов'язань в повному обсязі не може свідчити про те, що у заставодавця, який належним чином виконав своє акцесорне зобов'язання в межах вартості предмета застави, відсутнє право вимоги до такого боржника.

Водночас, як встановлено в судовому засіданні на запитання суду третьою особою було зазначено, що в забезпечення виконання кредитних зобов'язань ПАТ КБ «Приватбанк» за договором № 19 від 24.10.2008 Національним банком України укладено договори поруки, застави, іпотеки й з іншими суб'єктами господарювання. Тобто Національний банк України у випадку невиконання боржником кредитних зобов'язань вправі звернути стягнення та задовольнити свої вимоги в повному обсязі за рахунок майна інших поручителів (протокол аудіозапису судового засідання від18.07.2018).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 598, 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 193 ГК України, передбачено, що зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу приписів ч. 1, ч. 2 ст. 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому. Обтяжувач та боржник повинні досягти згоди про максимальний розмір вимоги, яка забезпечується обтяженням. За рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором.

Як вже зазначалось, сторони в п. 1.4 Договору застави на підставі Звіту про оцінку вартості майна досягли згоди про те, що вартість предмета застави складає 8 146 840,00 грн. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що сторонами було узгоджену іншу вартість предмета застави, в межах якої заставодавець несе відповідальність за неналежне виконання позичальником кредитного зобов'язання.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про заставу» заставодавець має право в будь-який час до моменту реалізації предмета застави припинити звернення стягнення на заставлене майно виконанням забезпеченого заставою зобов'язання. Якщо зобов'язання, забезпечене заставою, передбачає виконання частинами, заставодавець має право припинити звернення стягнення на предмет застави шляхом виконання простроченої частини зобов'язання. Якщо заставодавцем є третя особа, яка надала в заставу належне їй майно, то в разі невиконання забезпеченого заставою зобов'язання перед заставодержателем вона має право виконати зобов'язання з метою запобігання зверненню стягнення на предмет застави.

Згідно п. 3 ч. 1, ч. 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). Кредитор у зобов'язанні не може бути змінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 4.3.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №1 від 24.11.2014 з огляду на приписи ст. 583 ЦК України, ст. 11 Закону України "Про заставу", статей 1 та 11 Закону України "Про іпотеку" заставодавцем (іпотекодавцем) може виступати як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Майновий поручитель несе відповідальність перед кредитором за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета застави. До майнового поручителя, який виконав забезпечене заставою зобов'язання, переходять усі права кредитора за цим зобов'язанням в тому обсязі, в якому він сам виконав вимоги кредитора.

Оскільки матеріали справи містять належні та допустимі докази виконання позивачем як майновим поручителем зобов'язань відповідача за кредитним договором в межах суми вартості предмета застави, узгодженої сторонами при укладенні договору застави, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що в силу приписів ст. 512 ЦК України до позивача перейшли права кредитора за забезпеченими зобов'язаннями в межах сплаченої ним суми (8 146 840,00 грн).

Доводи апелянта про невірне застосування місцевим господарським судом вищенаведеної норм матеріального права відхиляються судовою колегією, оскільки перехід прав кредиторів за своєю правовою природою не є самостійним правочином та залежить від основного юридичного факту, який його породжує. В свою чергу, належним виконанням договірних зобов'язань, що випливають з договору застави є, зокрема, погашення забезпеченого зобов'язання за рахунок вартості предмета застави, навіть і тоді, коли цього майна не достатньо для забезпечення виконання усього зобов'язання.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що обмеження порядку зміни кредитора в контексті приписів ч. 3 ст. 512 ЦК України сторонами договору застави не погоджувалось, а відтак висновки апелянта про відсутність підстав для переходу права вимоги до позивача у зв'язку із частковим погашенням ним, як майновим поручителем, кредитного зобов'язання боржника є безпідставними.

Також приписи п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України не містять посилання щодо можливості переходу прав кредитора лише при повному виконанні обов'язку боржника саме майновим поручителем. Оскільки правова природа правовідносин застави полягає в обмежені відповідальності заставодавця предметом застави, то при частковому погашенні кредитної заборгованості за рахунок майна заставодавця не відбувається заміна суб'єктивного складу усього зобов'язального правовідношення, але певна вимога (частина) в ланцюгу такого правовідношення виокремлюється, й право на неї передається іншій особі. Отже, у даному випадку, має місце наявність факту переходу до нового кредитора права вимоги окремої частини невиконаного боржником зобов'язання, забезпеченого заставою. Тобто відбулась заміна сторони в частині зобов'язань, але збережено становище особи, як сторони договору, відносини за яким ще тривають.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування приписів ст. 599 ЦК України у зв'язку із частковим погашенням майновим поручителем кредитної заборгованості також не заслуговують уваги, оскільки заставодавець сплативши банку кошти, в сумі якій сторонами було узгоджено вартість предмета застави (тобто в межах вартості заставного майна), виконав в повному обсязі та належним чином свої акцесорні зобов'язання у відповідності до умов договору застави.

Суд апеляційної інстанції також не приймає до уваги посилання апелянта на викладені в постановах Верховного суду України від 23.09.2015 у справі № 6-466цс15, від 07.10.2015 у справі № 6-932цс15 правові позиції щодо переходу прав кредитора, оскільки такі висновки були зроблені на підставі застосування приписів 556 ЦК України та юридичної оцінки правовідносин сторін, які ґрунтувалися на договорі поруки. Тоді як, предметом розгляду у даній справі є вимоги, що випливає з виконання договору застави та виникнення права вимоги до боржника в частині виконаного майновим поручителем кредитного зобов'язання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Аргументи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв'язку із неприйняттям висновку експерта у галузі права (а.с.18, т.2) та висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи (а.с.4 т.2), проведених на звернення представника відповідача та поданих суду з клопотанням від 26.04.2018 (а.с.1, т.2), не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ч. 2 ст. 277 ГПК України так як наведене не призвело до неправильного вирішення спору. До того, як вірно зазначає апелянт, в силу приписів ст. 109 ГПК України, висновок експерта в галузі права не є доказом, а має допоміжний (консультативний) характер і не є обов'язковим для суду.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 у справі № 910/23070/17 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається.

Судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 у справі №910/23070/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2018 у справі №910/23070/17 залишити без змін.

3. Справу №910/23070/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

А.О. Мальченко

Повний текст постанови складено 03.09.2018