КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2018 р. Справа№ 910/1446/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Азот»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018

у справі № 910/1446/18 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Азот»

до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»

про визнання договору поруки недійсним

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Азот» (надалі - ПАТ «Азот», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (надалі - ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК», відповідач) про визнання недійсним договору поруки №20-0191/3-3 від 06.02.2015, укладеного між сторонами з метою забезпечення виконання зобов'язань позивача за кредитним договором, посилаючись на його укладення всупереч актам цивільного законодавства, оскільки на дату його укладення вже існувало рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також на те, що умовами договору, всупереч ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), встановлено сплату поручителем непропорційно великого розміру пені у разі порушення строків оплати за договором, що свідчить про нікчемність договору в силу закону.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі №910/1446/18 у задоволенні позову ПАТ «Азот» до ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» про визнання договору поруки недійсним відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного договору; обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є недоведеними та не узгоджуються з приписами чинного законодавства та матеріалами справи; посилання позивача на ч. 2 ст. 207 ГК України є безпідставним, оскільки вказана норма застосовується до типових договорів і договорів приєднання, в той час як договір поруки є забезпечувальним договором, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, який укладається на підставі вільного волевиявлення сторін, а відтак не є за своєю правовою природою, ані типовим, ані договором приєднання; встановлення договором відповідальності сторони за порушення грошового зобов'язання є законною вимогою у відповідності до приписів Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ПАТ «Азот» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт наголошував на тому, що відповідно до положень Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) умовами договору поруки не передбачається забезпечення виконання стягнутих (присуджених) за рішенням суду коштів; зі змісту укладеного договору поруки вбачається, що по суті він не направлений на забезпечення своєчасного виконання боржником своїх зобов'язань перед кредитором, оскільки такі зобов'язання вже не виконані, що підтверджується відповідним рішенням господарського суду; суд дійшов помилкового висновку про можливість укладення правочинів про застосування заходів забезпечення виконання зобов'язань після їх порушення; наявність рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором на момент укладення договору поруки свідчить про нереальність виконання такого договору, а відтак, оспорюваний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені, що суперечить ч. 5 ст. 203 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Азот» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі №910/1446/18, розгляд вказаної апеляційної скарги призначено на 03.09.2018, встановлено ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судом обставинах справи про порушення певним правочином чи його частиною імперативного припису законодавства; для укладення договору поруки необхідна наявність у боржника обов'язку, який він має виконати перед кредитором, тобто дійсність зобов'язання щодо виконання якого надається порука, при цьому норми закону не обмежують можливість надання поруки фактом наявності або відсутності порушення зобов'язання, щодо якого надається порука; твердження апелянта про неможливість укладення правочинів про застосування заходів забезпечення виконання зобов'язань після їх порушення не відповідають принципу свободи договору; враховуючи, що оспорюваний договір поруки укладено щодо реально існуючого зобов'язання боржника перед кредитором, сторони за взаємною згодою вирішили укласти даний договір щодо вже порушеного основного зобов'язання, що прямо не заборонено чинним законодавством і є реалізацією вільного волевиявлення сторін під час визначення умов договору; встановлення у договорі інших умов, ніж ті, що визначені диспозитивними нормами, не породжують недійсність зобов'язань за цим договором, за умови, якщо вони прямо не суперечать чинному законодавству, у тому числі і щодо встановлення відповідальності сторін.

У судовому засіданні 03.09.2018 представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає її безпідставною та необґрунтованою, у зв'язку з чим просив суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.

03.09.2018 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення має бути залишеним без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 23.07.2013 між ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» (у тексті договору - банк) та Приватним акціонерним товариством «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ» (у тексті договору - позичальник) було укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-2199/2-1 (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит шляхом відкриття невідновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 50 000 000,00 доларів США (ліміт кредитної лінії), на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором.

У зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2014 у справі №910/9932/14 позов було задоволено повністю, стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» та Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання «АЗОТ» на користь ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» 583 149 150,00 грн простроченої заборгованості за кредитом, 2 664 667,73 грн прострочених процентів за користування кредитом, 72 558,95 грн судового збору та стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання «АЗОТ» на користь ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» 4 203 924,41 грн пені за прострочення сплати кредиту, 2 808,85 грн пені за прострочення сплати процентів, 521,05 грн судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2015 у справі №910/9932/14 вказане рішення суду частково скасовано, викладено його резолютивну частину в наступній редакції: «Позов задовольнити частково. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання «АЗОТ» на користь ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» 583 149 150,00 грн простроченої заборгованості за кредитом, 2 664 667,73 грн прострочених процентів за користування кредитом, 4 203 924,41 грн пені за прострочення сплати кредиту, 2 808,85 грн пені за прострочення сплати процентів та 73 080,00 грн судового збору. В частині позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» відмовити».

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 06.02.2015 між ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» (у тексті договору - кредитор) та ПАТ «АЗОТ» (у тексті договору - поручитель) було укладено договір поруки № 20-0191/3-3 (надалі - договір поруки), відповідно до умов якого поручитель, у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором зобов'язується виконати зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитним договором, з урахуванням п. 2.2. цього договору, а саме погасити: заборгованість з повернення кредитору кредиту за кредитним договором; нараховані за користування кредитом проценти, виходячи з встановлених кредитором процентних ставок у розмірі 11% річних, та процентів за неправомірне користування кредитом у розмірі 16% річних, сплатити, у випадку порушення позичальником п.п. 3.10.1, 3.10.2., 3.10.3. кредитного договору збільшений розмір процентів на 5% річних, сплатити проценти у розмірі та у порядку, передбаченому п. 3.2 та п. 3.3 кредитного договору; суми неустойки (штрафу, пені); суми збитків, завданих кредиторові, понесених останнім, внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору, у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором (п. 2.1 договору поруки).

Відповідно до п. 2.2 договору поруки, у випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобов'язань, що випливають з кредитного договору, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник в обсязі не більше 50 000 000,00 доларів США.

Виконання поручителем зобов'язань перед кредитором повинно відбутися не пізніше двох робочих днів з дати отримання поручителем вимоги кредитора (п. 3.4 договору поруки).

Пунктом 4.2 договору поруки сторони погодили, що за несплату суми поруки у строк, зазначений у п. 3.4 цього договору, поручитель сплачує на користь кредитора пеню, що обчислюється від суми простроченого платежу, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період, за який сплачується пеня за кожен день прострочення.

Згідно з п. 5.7 договору поруки поручитель обізнаний про наявність судових спорів на підставі кредитного договору та про наявність судових рішень по судових справах: №910/9932/14, №910/11585/14, №910/16628/14 на дату підписання цього договору.

Разом з тим, посилаючись на те що, на дату укладення договору поруки вже існувало рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач стверджує про те, що вказаний договір поруки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, на думку позивача, всупереч ч. 2 ст. 207 ГК України вказаним договором встановлено сплату поручителем непропорційно великого розміру пені у разі порушення строків оплати по договору, а для кредитора аналогічні санкції не встановлюються, що свідчить про нікчемність договору, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання договору поруки недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

У відповідності до ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до частини 1 статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ «Про оренду землі» та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

В силу статей 626, 628, 627 ЦК України зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 ЦК України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявлення сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поруки, відносини за яким регулюються розділом 3 ЦК України.

За приписами ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Отже, порука може надаватися тільки у відношенні реально існуючого зобов'язання боржника перед кредитором.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм свідчить, що для укладення договору поруки необхідна наявність у боржника обов'язку, який він має виконати перед кредитором, тобто дійсність зобов'язання щодо виконання якого надається порука. При цьому, норми закону не обмежують можливість надання поруки фактом вже наявності або ще відсутності порушення зобов'язання, щодо якого надається порука. За умови, що зобов'язання є дійсним, надання поруки по вже порушеному зобов'язанню приписами закону не заборонено.

З матеріалів справи вбачається, що дійсність зобов'язань за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 20-2199/2-1 від 23.07.2013, щодо яких надавалась порука за договором поруки № 20-0191/3-3 від 05.02.2015 була встановлена судовими рішеннями у справі № 910/9932/14, при цьому сторони погодили всі істотні умови в оспорюваному договорі поруки.

Крім того, як свідчить пункт 5.7 оспорюваного договору поруки, поручитель був обізнаний про наявність судових спорів на підставі кредитного договору та про наявність судових рішень, в тому числі у справі №910/9932/14, на дату підписання спірного договору, а отже усвідомлював наявність факту порушеного зобов'язання щодо якого надавалась порука на дату укладення договору.

З огляду на викладене та враховуючи, що законодавством України прямо чи опосередковано не передбачено будь-яких обмежень у часі щодо моменту укладення договорів поруки, як форми забезпечення зобов'язання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо порушення вимог чинного законодавства під час укладення договору поруки тим фактом, що на дату його укладення зобов'язання вже було порушено.

При цьому, договір поруки не покладає на боржника якогось нового обов'язку, крім того, який він вже має перед кредитором по основному зобов'язанню, а лише створює ймовірність переходу прав та обов'язків останнього до поручителя у разі виконання ним зобов'язання, забезпеченого порукою.

Доводи позивача про те, що спірний договір поруки є нікчемним, так як в п. 4.2 договору поруки, всупереч ч. 2 ст. 207 ГК України, встановлено сплату поручителем непропорційно великого розміру пені у разі порушення строків оплати по договору, а для кредитора аналогічні санкції не встановлюються, також правомірно відхилені місцевим господарським судом, оскільки оспорюваний договір укладений сторонами на підставі вільного волевиявлення у відповідності до вимог ст. ст. 6, 628 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 207 ГК України нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Отже, вказана норма застосовується до типових договорів і договорів приєднання, водночас, як правильно зазначив суд першої інстанції, договір поруки є забезпечувальним договором, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, який укладається на підставі вільного волевиявлення сторін, а відтак, не є за своєю правовою природою, ані типовим договором, ані договором приєднання.

Разом з тим, встановлення договором відповідальності сторони за порушення грошового зобов'язання є законною вимогою у відповідності до приписів Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», статтями 1 та 3 якого визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. При цьому, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем належними засобами доказування не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного договору.

При цьому, як правильно зазначив місцевий господарський суд, обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є недоведеними та не узгоджуються з приписами чинного законодавства та матеріалами справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ПАТ «Азот» до ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» про визнання договору поруки недійсним є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі № 910/1446/18 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПАТ «Азот» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Азот» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі № 910/1446/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2018 у справі № 910/1446/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/1446/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.09.2018.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська