Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" серпня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/243/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Антонова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність № б/н від 31.01.2018;

від відповідача: ОСОБА_2 - довіреність № 01-26/18 від 26.06.2018,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська транспортно-машинобудівельна група"

до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод"

про стягнення 487032,56 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська транспортно-машинобудівельна група" звернулось до суду з позовом про стягнення з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" 487032,56 грн, згідно договору поставки № 119/П-16 від 16.02.2016.

Ухвалою суду від 19.04.2018 судом відкрито провадження у справі та призначено дату підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 14.06.2018 строк підготовчого провадження продовжено на тридцять днів та відкладено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 12.07.2018 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні 14.08.2018 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що поставка товару здійснювалася без дотримання умови Договору щодо попередньої оплати.

Представник відповідача щодо заявленої до стягнення суми основного боргу не заперечив. В усному порядку підтвердив, що позивачем, при розрахунку основного боргу, вірно визначено суми і періоди здійснених розрахунків, вартість та дати по факту повернення товару, а також обґрунтовано здійснено зсилання на всі зазначені у позовній заяві та у розрахунках документи. Однак не погодився із заявленими до стягнення 3% річних та інфляційними, вказуючи на те, що позивачем не було направлено відповідачу рахунки-фактури, у визначеному специфікаціями до Договору порядку. Письмового відзиву на позовну заяву відповідач не надав.

Відповідно до ст. 42 ГПК України, надання письмового відзиву є правом відповідача, а не обовязком, тому неподання відзиву на позовну заяву, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

16.02.2016 між ТОВ "Українська транспортно-машинобудівельна група" (позивач/постачальник) та ДП "Житомирський бронетанковий завод" (відповідач/покупець) було укладено договір поставки № 119/П-16 (далі-Договір).

За умовами п.1.1. Договору, постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцю помплектуючі (далі-товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар в порядку та на умовах, зазначних цим договором.

Пунктом 1.2. Договору сторони обумовили, що загальна кількість товару, що є предметом поставки за цим Договором, його дольове співвідношення (асортимент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначається у специфікація, що є невід'ємною частиною цього Договору.

Позивач вказує, що належним чином виконав свої зобов'язання по поставці товару. Однак, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором, станом на день пред'явлення позову заборгованість відповідача перед позивачем, з урахуванням відвантаженого, оплаченого та поверненого товару склала 358162,99 грн.

Не проведення відповідачем у повному обсязі розрахунків за отриманий товар стало підставою для звернення позивача за захистом порушеного права до суду.

Крім суми основного боргу у розмірі 358162,99 грн, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 25908,00 грн 3% річних за періоди з 12.05.2016 по 18.11.2016 та з 18.04.2017 по 02.03.2018, а також 102961,57 грн інфляційних за травень 2016 - листопад 2016 та за травень 2017 - лютий 2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач зсилається на ст.ст. 193, 222 ГК України, ст.ст. 509, 526, 527, 530 ЦК України.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки № 119/П-16 від 16.02.2016.

Відповідно до ч.1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

У відповідності до п.3.6. Договору, умови оплати товару зазначаються у специфікаціях.

Матеріали справи містять підписані сторонами Специфікації у вигляді Додатків № 1, № 2, № 3, №4, №5, №6, №7, №8, №9 (а.с. 81-89), відповідно до яких сторони визначили найменування товару, його кількість, ціну за одиницю, термін поставки та порядок та термін оплати товару.

Відповідно до п. 3.1 специфікацій, сторони погодили, що покупець здійснює авансовий платіж у розмірі 100% вартості товару, що поставляється за цією специфікацією, протягом 10 (десяти) робочих днів з дати підписання додатку на підставі рахунку-фактури.

Наданими до справи довіреностями, видатковими накладними, накладними на повернення товару, (а.с. 90-110) та поясненнями представника відповідача підтверджено, що:

- на виконання умов договору позивачем у період з 29 квітня 2016 року по 12 травня 2016 року було відвантажено відповідачу товар на суму 1059600,00 грн;

- в період з 18.11.2016 по 22.12.2016 покупцем було частково сплачено борг у сумі 536000,00 грн;

- не зважаючи на залишок заборгованості у розмірі 523600,00грн., в період 22-23 грудня відповідачу було відвантажено товар на суму 175948,01 грн;

- в період 26-28 грудня 2016 відповідач сплатив 2234356 грн. за отриманий товар, заборгувавши 55192,00 грн станом на 28.12.2016;

- в період з 23.02.2017 по 18.04.2017 постачальником було відвантажено товар на загальну суму 1577226,00 грн. (з урахуванням поверненого товару на суму 1046655,00 грн;

- станом на 18.04.2017 заборгованість відповідача перед позивачем, з урахуваннм проведених оплат та повернення товару, за даними позивача, з якими погодився представник відповідача, склала 358162,99грн.

Оскільки матеріалами справи підтверджено, що поставка товару здійснювалася без дотримання умов Договору щодо попередньої оплати, тому до спірних правовідносин в частині зобов'язань по проведенні розрахунків слід застосовувати приписи ч.1 ст. 692 ЦК України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Враховуючи, що відповідач зобов'язаний був оплатити товар після його прийняття, позивачем обгрунтовано заявлено до стягнення заборгованість у розмірі 358162,99грн. У судовому засіданні представник відповідача підтвердив факт непроведення розрахунків на зазначену суму.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Отже, вимога позивача про стягнення 358162,99 грн. основного боргу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Заперечення представника відповідача щодо неправомірності нарахування позивачем 3% річних та інфляційних спростовуються матеріалами справи, оскільки при виконанні умов Договору, сторонами не було дотримано п.3.1. Специфікацій, відповідно до якого проведення розрахунків на підставі рахунків-фактур передбачалося лише при здійсненні авнсового платежу.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд встановив, що вимога про їх стягнення за визначений позивачем період є обґрунтованою та підлягає задоволенню на суму 25862,97 грн. У стягненні 45,03 грн 3% річних слід відмовити, за безпідставністю їх нарахування.

Інфляційні позивачем нараховано за період з травня 2016 по листопад 2016 у розмірі 63596,87 грн, виходячи із суми простроченої заборгованості - 1059600,00 грн, та за період з травня 2017 по лютий 2018 у розмірі 39364,70 грн, виходячи із суми простроченої заборгованості - 397526,7 грн. Їх загальна сума, яку позивач заявив до стягнення склала 102961,57 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних, суд встановив, що останній є арифметично вірним, обгрунтованим, тому вимога про їх стягнення підлягає задоволенню в сумі 102961,57грн.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За вказаного, позивач належними та допустимими доказами довів суду обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення 486987,53 грн, з яких: 358162,99 грн грн основного боргу, 25862,97 грн 3% річних та 102961,57 грн інфляційних. У стягненні 45,03 грн. річних суд відмовляє.

Судовий збір, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 73-79, 86, 91, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (12441, Житомирська обл., Житомирський р-н, смт Новогуйвинське, вул. Дружби Народів, буд.1, ід. код 076220094)

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська транспортно-машинобудівельна група" (14000, Чернігівська обл., м. Чернігів, Новозаводський р-н., вул. Князя Чорного, буд. 4, офіс 8, ід. код 35945518):

- 358162,99 грн основного боргу;

- 102961, 57 грн. інфляційних;

- 25862,97 грн 3% річних;

- 7304,81 грн судового збору.

3. У стягненні 45,03 грн 3% річних відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 27.08.18

Суддя Вельмакіна Т.М.

Віддрукувати: 1- у справу;

2-3- сторонам ( рек. з пов)