ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2018 р. Справа №917/1792/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - Сластьон С.В., свідоцтво серія НОМЕР_1 від 24.07.2018 року, довіреність б/н від 20.08.2018 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод», м.Гадяч, Полтавська область, (вх.№1628П/1-40) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 23.07.2018 року по справі №917/1792/16,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські хімічні технології ЛТД», м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод», м.Гадяч, Полтавська область,

про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 23.07.2018 року у справі №917/1792/16 (суддя Безрук Т.М.) заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» про відстрочку виконання рішення суду від 12.01.2017 року та про скасування чинності накладених арештів у справі №917/1792/16 відхилено.

Відмовлено у відстрочці виконання рішення суду від 12.01.2017 року та скасуванні чинності накладених арештів у справі №917/1792/16.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» з вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті ухвали норм права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу Господарського суду Полтавської області від 23.07.2018 року в частині відмови в наданні відстрочки виконання рішення суду та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити заяву та надати відстрочку виконання рішення суду на 12 місяців.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.08.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача; позивачу встановлено строк до 31.08.2018 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України; встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право надати до суду клопотання та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень - до 31.08.2018 року та призначено справу №917/1792/18 до розгляду.

28.08.2018 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6684), в якому зазначає, що згоден з ухвалою господарського суду першої інстанції, вважає її обґрунтованою та законною, прийнятою при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначає, що боржником не вчиняються жодні дії щодо виконання рішення судів, зокрема у даній справі. Вказує, що сам факт укладення договорів, на які посилається боржник, не є підставою для задоволення судом заяви про відстрочення виконання рішення суду.

У судове засідання представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У судовому засіданні 06.09.2018 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги, апеляційної скарги в повному обсязі та наполягав на її задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як свідчать матеріали справи, 12.01.2017 року Господарським судом Полтавської області прийнято рішення по справі №917/1792/16, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські хімічні технології ЛТД» задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські хімічні технології ЛТД» 386061,66 грн. основного боргу, 30036,32 грн. інфляційних, 10778,74 грн. річних, 81370,74 грн. пені, 38606,17 грн. штрафу та 8202,81 грн. відшкодування витрат з оплати судового збору.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 року вищевказане рішення суду першої інстанції залишено без змін та на виконання рішення суду був виданий відповідний наказ від 29.03.2017 року.

19.06.2018 року до Господарського суду Полтавської області надійшла заява відповідача (боржника) про відстрочення виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 12.01.2017 року у справі №917/1792/16 на 12 місяців та скасування чинності накладених арештів на грошові кошти ТОВ «Созівський молочний завод».

В обґрунтування заяви про відстрочення виконання судового рішення боржник посилався на обставини, які на його думку, унеможливлюють виконання рішення господарського суду, а саме, втрата ринку збуту, пошук нових ринків збуту, соціальні та економічні потрясіння в державі, зменшення попиту на продукцію, важкий фінансовий стан підприємства, внаслідок чого сплата всієї присудженої до стягнення суми унеможливить повне виконання інших боргових зобов'язань, призведе до неспроможності виплачувати заробітну плату працівникам товариства щодо якої вже наявні заборгованість.

Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про відстрочку виконання рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обставини, наведені відповідачем в заяві про відстрочення виконання судового рішення носять не особливий і надзвичайний характер, а свідчать про негативні явища в поточній діяльності відповідача, яка за приписами статті 42 Господарського кодексу України є самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, відтак, не є підставою вважати збиткову діяльність відповідача винятковим випадком у розумінні статті 331 Господарського процесуального кодексу України, що зумовлював би ускладнення чи відсутність можливості виконати судове рішення.

При цьому зазначив, що при вирішенні питання щодо доцільності надання відстрочення виконання судового рішення судом першої інстанції враховано матеріальні інтереси обох сторін.

Також судом зазначено, що відповідач вже звертався до суду по даній справі з такою самою заявою, в задоволенні якої було відмовлено. Крім того, підстави наведені у даній заяві про відстрочку виконання рішення суду та в попередній є ідентичними.

Доказів, що відповідач вживає будь-які заходи, спрямовані на виконання рішення суду, заявником не надано.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом не використано у повному обсязі свої повноваження, передбачені процесуальним законом щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, пов'язаних з предметом доказування у даній справі, а висновки, викладені в ухвалі суду, не узгоджуються з приписами норм чинного законодавства.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та викладеним доводам сторін, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить, що підставою для відстрочення, можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, проте суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини на власний розсуд і визначальним фактором при наданні відстрочки є винятковість цих обставин та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

В обґрунтування заяви про відстрочку виконання рішення суду боржник посилається на тяжке фінансове становище, що спричинене відсутністю ринку збуту продукції через введення Російською Федерацією продуктового ембарго.

Доказом існування тяжкого фінансового стану є офіційна фінансова звітність, відповідна документація (баланс, звіт про фінансові результати, тощо), достовірність якої підтверджена належними засобами.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

За судовою практикою до обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та які є підставою для розстрочки (відстрочки) його виконання, належать хвороба боржника або членів його сім'ї, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи-боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26.06.2013 року, відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

В обґрунтування заяви про відстрочку виконання рішення суду боржник вказує, що він є переробним підприємством харчової промисловості України. Основним видом продукції, яку виготовляє ТОВ «Лозівський молочний завод» є твердий сир та інші молочні продукти.

Як зазначає відповідач, основним ринком збуту продукції товариства був ринок Російської Федерації, куди експортувалася основна маса продукції підприємства. Однак починаючи з 2014 року заборонено ввезення і реалізацію на території РФ продукцію українських товаровиробників, введено обмеження на транзит продукції митною територією до Республіки Казахстан та Киргизької Республіки, тобто ТОВ «Лозівський молочний завод» було закрито основний ринок збуту своєї продукції, що призвело до значного зниження обсягів виробництва та реалізації продукції відповідача, та як наслідок вказані обставини позбавили ТОВ «Лозівський молочний завод» можливості своєчасного розрахунку з постачальниками за отриману молочну сировину та іншу продукцію, яка використовується в процесі переробки сировини та виготовлення продукції.

У підтвердження тяжкого фінансового становища відповідачем надано звіт про сукупний дохід за перший квартал 2018 року, та звіт про фінансовий стан (баланс) ТОВ «Лозівський молочний завод», а також матеріали аудиторської перевірки, які свідчать про збитковість підприємства та наявність значної заборгованості перед працівниками по заробітній платі.

Товариство не має достатньо ресурсів, які можна використати на погашення поточних зобов'язань, та розширення своєї діяльності. Фінансовий стан товариства не стійкий, у зв'язку з відсутністю джерел власних коштів та залученням для фінансування діяльності значних коштів джерел зовнішнього фінансування - кредитів банку та короткострокової кредиторської заборгованості. Товариство на даний час знаходиться у тяжкому фінансовому стані і залежне від залучених коштів.

Одночасне виконання всіх судових рішень про стягнення заборгованості з ТОВ «Лозівський молочний завод» призведе до повної його неплатоспроможності та банкрутства.

Колегією суддів враховано надані відповідачем докази вжиття заходів зі стабілізації об'ємів виробництва, а саме: договори та контракти з поставки продукції на 2018 рік, що може сприяти продовженню господарської діяльності та зробить реальною можливість отримання боргу стягувачем.

Судом апеляційної інстанції досліджено:

- укладений між ТОВ «Лозівський молочний завод» та ТОВ «ІР-Агроторг» договір №2305 від 23.05.2018 року;

- укладений договір №3004 від 30.04.2018 року між ТОВ «Лозівський молочний завод» та ПП «Транзитекспо».

Зазначені договори постачання продукції, з урахуванням їх загальної вартості та строків поставки, можуть вважатися підтвердженням реальної можливості виконання відповідачем рішення суду.

Крім того, боржником з метою відновлення виробничої діяльності товариства прийнято рішення про внесення додаткових внесків до статутного капіталу, а також з метою залучення додаткових коштів для відновлення господарської діяльності ТОВ «Лозівський молочний завод» укладено договір про отримання безвідсоткової фінансової допомоги.

Колегія суддів відмічає, що одночасне і повне виконання рішення суду в даній справі може призвести до виникнення у ТОВ «Лозівський молочний завод» заборгованості зі сплати податків, зборів та інших платежів до бюджету, заробітної плати, і як наслідок припинення господарської діяльності боржника, призведе до повної його неплатоспроможності та банкрутства, що унеможливить виконання рішення суду. Відтак заходи примусового стягнення з ТОВ «Лозівський молочний завод» заборгованості не тільки не дадуть очікуваного результату, а й матимуть своїм наслідком зупинення діяльності ТОВ «Лозівський молочний завод» і накопичення нових боргів при неможливості їх погашення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що надання відстрочки виконання рішення є виключним заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору. При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна надто тривалою та бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії», заява №22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V). За практикою Суду в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення п. 1 ст. 6 Конвенції (див. «Корнілов та інші проти України», заява №36575/02, ухвала від 7 жовтня 2003 року; тривалість виконання - вісім місяців). І навіть, два роки та сім місяців, не визнавались надмірними і не розглядалися, як такі, що суперечить вимогам розумного строку, передбаченого ст. 6 Конвенції (див. ухвалу від 17 вересня 2002 року у справі «Крапивницький та інші проти України», заява №60858/00). Отже, для з'ясування обставин чи є період виконання рішення надмірно тривалим, варто звернути увагу на особливі обставини кожної справи.

Колегія суддів вважає, що відстрочка виконання рішення для боржника в даному випадку не є інструментом ухилення від виконання рішення, боржник лише намагається через існування певних обставин, які таке виконання ускладнюють, забезпечити повне виконання рішення та остаточне погашення заборгованості перед стягувачем.

У цій справі відстрочка виконання рішення суду здійснюється з метою недопущення погіршення економічної ситуації боржника, а також з метою недопущення невиконання рішення суду на користь кредитора, що можливе у випадку банкрутства боржника. Тобто, справедливий баланс інтересів сторін у цій справі дотриманий.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.04.2018 року у справі №920/199/16, у постановах Вищого господарського суду України від 26.04.2017 року у справі №917/747/16 та від 16.11.2016 року у справі №921/830/15-г/16.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 року «Чижів проти України» зазначено, що на державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції.

Отже, необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з'ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, дослідження та оцінювання не тільки доводів боржника, а й заперечення кредитора.

При цьому, необхідно враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все необхідно врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Оцінивши як доводи боржника, так і доводи кредитора, враховуючи фінансовий стан обох сторін, колегія суддів дійшла висновку, що надання відстрочки виконання рішення на 12 місяців не порушить принципу збалансованості інтересів сторін.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги ситуацію, що склалася на міжнародному ринку збуту продукції відповідача, надані відповідачем документальні докази на підтвердження існування тяжкого фінансового стану «Лозівський молочний завод», вжиті відповідачем заходи зі стабілізації об'ємів виробництва, з урахуванням дотримання балансу матеріальних інтересів та наявності інфляційних процесів у економіці держави, зважаючи на те, що відстрочення виконання рішення на 12 місяців узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для відстрочення виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 14.12.2017 року у справі №917/1792/16 на 12 місяців.

Отже, висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, №4241/03 від 28.10.2010 року)

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, №32092/02 від 12.06.2008)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення, у зв'язку з чим апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» слід задовольнити.

Отже, місцевий господарський суд не в повному обсязі дослідив заяву про відстрочення виконання рішення, що призвело до неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а тому ухвалу Господарського суду Полтавської області від 19.07.2018 року у справі №917/126/17 у відповідній частині слід скасувати і прийняти нове судове рішення про задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» в частині надання відстрочки виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 12.01.2017 року у справі №917/1792/16 на 12 місяців.

Також, колегією суддів враховуються положення пункту 2 ч. 1 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України та ухвала Верховного Суду від 26.03.2018 у справі №917/99/16.

Разом з тим, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відхилення заяви в частині вимоги про скасування чинності накладених арештів, оскільки арешти знімаються (скасовуються) тим субєктом, яким вони були вчинені. Матеріали справи свідчать, що під час розгляду даної справи заходи забезпечення позову шляхом накладення арештів на майно чи кошти відповідача не застосовувалися. Порядок та підстави зняття арешту з майна, накладеного у межах виконавчого провадження регулюється ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, заявником при зверненні з заявою не обґрунтовано правової підстави для зняття арешту з майна та не надано доказів накладення такого арешту.

Таким чином, у відповідній частині ухвала Господарського суду Полтавської області від 23.07.2018 року є обґрунтованою і має бути залишена без змін.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 255, 269, 270, 271, п. 2 ч.1 ст. 275, п. 1 ч.1 статті 277, 282, 287 Господарського процесуального кодексу України, ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» задовольнити.

Ухвалу господарського суду Полтавської області від 23.07.2018 року по справі №917/1792/16 скасувати в частині відхилення та відмови в задоволені заяви про відстрочку виконання рішення суду від 12.01.2017 року.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» про відстрочку виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 12.01.2017 року по справі №917/1792/16 задовольнити.

Відстрочити виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 12.01.2017 року по справі №917/1792/16 на 12 місяців.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2018 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Россолов В.В.