ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2018 р. Справа № Б-19/207-09

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Слободін М.М., суддя Шутенко І.А.,

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,

представників учасників провадження у справі про банкрутство:

апелянт - арбітражний керуючий Докашенко Д.В., свідоцтво №1654 від 01.08.2013,

ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підставі ордеру серії ХС №044790 від 11.07.2018, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю НОМЕР_1 від 22.02.2012,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ліквідатора фізичної особи-підприємця Кравченко А.І. - арбітражного керуючого Докашенка Д.В. (вх.№1188Х/2) на ухвалу господарського суду Харківської області від 24.05.2018, постановлену у приміщенні господарського суду Харківської області суддею Яризько В.О., час проголошення ухвали - 12:55:32, дата складання повного тексту ухвали - 29.05.2018, у справі №Б-19/207-09

за заявою фізичної особи-підприємця Кравченка Андрія Івановича, м. Харків

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИЛА:

Постановою господарського суду Харківської області від 12.05.2010 фізичну особу-підприємця Кравченко А.І. визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Фоміна Г.В.

Ухвалою господарського суду від 14.10.2014 усунуто від виконання обов'язків ліквідатора ФОП Кравченко А.І. арбітражного керуючого Фоміна Г.В.; призначено ліквідатором ФОП Кравченко А.І. арбітражного керуючого Докашенка Д.В.

У листопаді 2016 року арбітражний керуючий Докашенко Д.В. звернувся до місцевого господарського суду у межах справи про банкрутство ФОП Кравченко А.І. із заявою про витребування майна банкрута з володіння гр. ОСОБА_2 та визнання права власності на витребуване майно за боржником з підстав визнання судом недійсними результатів аукціону, на якому був здійснений продаж майна банкрута, та договору купівлі-продажу майна, укладеного між арбітражним керуючим Фоміним Г.В. і переможцем за результатами проведеного аукціону.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.01.2017 задоволено заяву ліквідатора ФОП Кравченко А.І. арбітражного керуючого Докашенка Д.В. про витребування майна банкрута; ухвалено витребувати у гр. ОСОБА_2 на користь ФОП Кравченко А.І. однокімнатну квартиру АДРЕСА_1; визнано за громадянином Кравченко А.І. право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1; уповноважено ліквідатора Докашенко Д.В. здійснити дії щодо державної реєстрації права власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.06.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено; ухвалу господарського суду Харківської області від 18.01.2017 у справі №Б-19/207-09 скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви ліквідатора фізичної особи-підприємця Кравченка А.І. - арбітражного керуючого Докашенко Д.В. про витребування майна банкрута з підстав пропуску ліквідатором строку позовної давності для звернення до суду із даною заявою.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.10.2017 судові рішення скасовано з тих підстав, що суд апеляційної інстанції не вжив заходів щодо з'ясування наявності поважних причин пропуску ліквідатором строку позовної давності, а також обґрунтованості заявленого апелянтом в суді апеляційної інстанції клопотання про застосування строку позовної давності. З огляду на те, що клопотання апелянта про застосування строку позовної давності не було предметом розгляду місцевого господарського суду справу №Б-19/207-09 направлено на новий розгляду до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду ухвалою господарського суду Харківської області від 24.05.2018 відмовлено у задоволенні заяви ліквідатора фізичної особи-підприємця Кравченка А.І. - арбітражного керуючого Докашенко Д.В. про витребування майна банкрута та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що ФОП Кравченко А.І. скористався своїм правом та звернувся до місцевого господарського суду із заявою про визнання його банкрутом для задоволення вимог кредиторів; процедура визнання боржника банкрутом передбачає здійснення заходів щодо задоволення судом вимог кредиторів шляхом продажу його майна, яке боржник у даному випадку самостійно зазначив в своїй заяві. Нерухоме майно банкрута ФОП Кравченко А.І., а саме: однокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 35, 9кв.м, житлової площею 15, 8кв.м, вибуло з володіння за наявності волі власника, а ліквідатором не доведено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння банкрута незаконно та не з його волі, а отже таке майно згідно статті 388 Цивільного кодексу України не може бути витребувано від добросовісного набувача. Враховуючи, що суд не вбачає підстав для задоволення заяви в частині витребування майна, то, відповідно, судом відмовлено і у вимозі про визнання за банкрутом права власності на спірне майно, оскільки така вимога є похідною від вимоги про витребування майна. Крім того, враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ліквідатора, то не розглядалась заява ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності.

Не погодившись з ухвалою місцевого господарського суду, ліквідатор фізичної особи-підприємця Кравченко А.І. - арбітражний керуючий Докашенко Д.В. звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану ухвалу суду від 24.05.2018 скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ліквідатора про витребування майна банкрута та визнання права власності задовольнити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що позиція суду про те, що боржник, звертаючись до господарського суду із заявою про визнання його банкрутом, виказав свою волю на вибуття його майна, є безпідставною, оскільки процедура банкрутства має особливості; в даному випадку не можна ототожнювати волю на вибуття майна в ліквідаційній процедурі з вибуттям майна у класичній цивільно-правовій угоді. На думку апелянта, у даному випадку віндикаційний позов має розглядатись саме з підстав попереднього визнання торгів щодо спірного майна недійсними, що надає право власнику витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і у добросовісного набувача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.06.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ліквідатора фізичної особи-підприємця Кравченко А.І. - арбітражного керуючого Докашенка Д.В. на ухвалу господарського суду Харківської області від 24.05.2018 у справі №Б-19/207-09, призначено справу до розгляду.

27.06.2018 від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гібадулової Л.А. надійшла заява (вх.№4923) про розгляд справи за її відсутністю з причини завантаженості на роботі.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2018, у зв'язку з відпусткою судді Білоусової Я.О., для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Бородіна Л.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.07.2018 з огляду на зміну складу колегії суддів оголошено перерву у судовому засіданні до 11:00год. 13.08.2018.

09.08.2018 від арбітражного керуючого Докашенка Д.В. надійшли уточнення до апеляційної скарги (вх.№6243).

Судова колегія зазначає, що відповідно до частини 1 статті 266 Господарського процесуального кодексу України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копії відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Як вбачається із матеріалів справи, повний текст оскаржуваної ухвали складено 29.05.2018.

Отже, відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу, яка визначає, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, 10-денний строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення, строк подання доповнення апеляційної скарги сплив 08.06.2018.

За таких обставин, доповнення апеляційної скарги, подані апелянтом 09.08.2018, тобто, зі спливом встановленого господарським процесуальним законодавством строку, не приймаються апеляційним господарським судом до розгляду.

Об 11:12год. 13.08.2018 продовжено судове засідання; після перерви у судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду апелянт - арбітражний керуючий Докашенко Д.В. оголосив доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечує.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.08.2018 оголошено перерву у судовому засіданні до 10:30год. 05.09.2018.

30.08.2018 від представника гр. ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення щодо апеляційної скарги (вх.№6756).

Судова колегія зазначає, що відповідно до статті 263 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Згідно матеріалів справи, ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.06.2018 про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ліквідатора фізичної особи-підприємця Кравченко А.І. - арбітражного керуючого Докашенка Д.В. на ухвалу господарського суду Харківської області від 24.05.2018 встановлено учасникам провадження у справі про банкрутство строк для подання відзивів на апеляційну скаргу - до 02.07.2018.

Ухвала суду від 18.06.2018 була отримана гр. ОСОБА_2 27.06.2018 (т.8а а.с.50), а відтак, гр. ОСОБА_2 була обізнана щодо встановленого судом строку подання відзиву на апеляційну скаргу.

У письмових поясненнях представник гр. ОСОБА_2 не наводить доводів щодо неможливості подання відзиву на апеляційну скаргу протягом встановленого судом строку.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 263 Господарського процесуального кодексу України, до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Проте, гр. ОСОБА_2 не додано доказів надсилання письмових пояснень іншим учасникам справи.

Згідно з положеннями статті 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання учасником справи відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на те, що гр. ОСОБА_2 подано письмові пояснення щодо апеляційної скарги з пропуском встановленого судом строку подання відзиву на апеляційну скаргу без обґрунтування причин пропуску такого строку, а також не надала доказів надсилання письмових пояснень іншим учасникам справи судова колегія не приймає надані гр. ОСОБА_2 письмові пояснення щодо апеляційної скарги до розгляду.

31.08.2018 від апелянта надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги (вх.№6775), до яких апелянтом додано копію постанови Верховного Суду від 21.06.2018 у справі №927/939/17 в обґрунтування своєї правової позиції.

Як зазначено вище, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження; у даному випадку такий строк сплив 08.06.2018.

Отже, доповнення апеляційної скарги, подані апелянтом 31.08.2018, тобто, зі спливом встановленого господарським процесуальним законодавством строку без обґрунтування пропуску встановленого процесуальним законодавством строку, не приймаються апеляційним господарським судом до розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2018, у зв'язку з відпусткою судді Бородіної Л.І., для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Слободін М.М., суддя Шутенко І.А.

Відповідно до частини 14 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

О 10:43год. 05.09.2018 розпочато спочатку розгляд апеляційної скарги; апелянт - арбітражний керуючий Докашенко Д.В. оголосив доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечує, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу місцевого господарського суду від 24.05.2018 - без змін.

Інші учасники своїм правом на участь у судовому засіданні не скористались, уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не повідомили, хоча були належним чином завчасно повідомлені про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги (т.8а а.с.94, 96-100).

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, учасники судового засідання висловили свої доводи і вимоги щодо апеляційної скарги, інші учасники справи належним чином повідомлені до час, дату і місце розгляду апеляційної скарги, а неявка у судове засідання їх представників не перешкоджає розгляду скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Місцевим господарським судом встановлені наступні обставини:

- Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.08.2016, яка набрала законної сили, визнано недійсними результати проведення аукціону від 26.04.2013 з реалізації майна боржника - однокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка була предметом забезпечення зобов'язань боржника (договір іпотеки нерухомого майна від 15.04.2008 з ПАТ "ВТБ Банк", правонаступником якого є ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" на підставі ухвали суду від 13.05.2014).

- Ухвалою суду від 28.09.2016, яка набрала законної сили, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 17.05.2013 квартири № 202, яка розташована за адресою: м. Харків, проспект АДРЕСА_1, будинок 68-Б, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. за реєстраційним № 440, укладений за результатами проведеного аукціону.

У пункті 3.1 Договору купівлі-продажу спірної квартири від 17.05.2013, який був укладений між ліквідатором ФОП Кравченка А.І. - арбітражним керуючим Фоміним Г.В. та переможцем аукціону - ОСОБА_8, зазначено про те, що сума договору складає 64 300, 00грн; ці гроші отримані ліквідатором від покупця після узгодження цього договору ще до його підписання.

Вказані умови договору свідчать про те, що гроші не були перераховані заставному кредитору саме попереднім ліквідатором ФОП Кравченка А.І. - арбітражним керуючим Фоміним Г.В., а не покупцем квартири.

- Згідно представленої ліквідатором інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 9642003 від 13.05.2016, власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 35, 9кв.м., житлової площею 15, 8кв.м. є гр. ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №1300 від 13.05.2015, укладеного з гр. ОСОБА_9, та посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А.

Апеляційним господарським судом встановлені наступні обставини:

- ФОП Кравченко А.І. звернувся до місцевого господарського суду із заявою про визнання його банкрутом у порядку статей 47-49 Закону про банкрутство у редакції, що діяла до 19.01.2013, посилаючись на неможливість у повному обсязі задовольнити вимоги кредиторів, що пов'язані з його підприємницькою діяльністю.

- Постановою господарського суду Харківської області від 12.05.2010 фізичну особу-підприємця Кравченко А.І. визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Фоміна Г.В.

Зобов'язано ліквідатора відповідно до статей 22-32, 47-49 Закону про банкрутство виконати ліквідаційну процедуру банкрута, у тому числі подати оголошення до офіційних друкованих органів "Голос України" або "Урядовий кур'єр" про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, відкрити депозитний рахунок в нотаріальній конторі для проведення розрахунків з кредиторами, зобов'язано ліквідатора надати суду обґрунтований звіт про виконану роботу, всі докази, що свідчать про виконання ліквідаційної процедури, у тому числі, акти інвентаризації майна, акти оцінки майна, звіт про виплачені кредиторам кошти, договори купівлі-продажу майна банкрута, копії повідомлень органу державної податкової служби, пенсійного фонду, центру зайнятості про закінчення ліквідаційної процедури, докази, що свідчать про стягнення дебіторської заборгованості або докази, що свідчать про неможливість стягнення дебіторської заборгованості, відшкодування витрат ліквідатора, інші документи, що свідчать про виконану ліквідатором роботу з ліквідації банкрута, надавати суду щомісячно звіти про хід ліквідаційної процедури, дані про фінансове становище і майно боржника, використання коштів, отриманих від реалізації майна банкрута, виконати інші дії, передбачені статтями 25-34 Закону про банкрутство з урахуванням особливостей, встановлених частиною 7 статті 48, статті 49 Закону про банкрутство.

Як зазначено у постанові суду від 12.05.2010, боржник у заяві про порушення справи про банкрутство зазначив, що погашення боргів перед його кредиторами є неможливим у зв'язку з відсутністю у боржника достатніх майнових активів, відсутні доходи від підприємницької діяльності, тому ним було прийнято рішення про звернення до суду з заявою про порушення справи про банкрутство та визнання його банкрутом у відповідності до положень Закону про банкрутство.

Боржником надані докази того, що вартість його майнових активів менше ніж визнана ним сума заборгованості перед кредиторами, яка пов'язана з його підприємницькою діяльністю, у боржника відсутній план погашення боргів, відсутні пропозиції щодо укладення мирової угоди, а також наявні правові підстави вважати, що задоволення вимог одного або кількох кредиторів приведе до неможливості виконання грошових зобов'язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами.

Крім того, боржником визнані обставини його неплатоспроможності на момент звернення до господарського суду; боржником у заяві про порушення справи про його банкрутство наведено перелік належного йому майна, що підлягає включенню до ліквідаційної маси та реалізації у межах справи про банкрутство для задоволення вимог кредиторів.

Боржник надав клопотання, в якому запропонував суду призначити ліквідатором боржника арбітражного керуючого Фоміна Г.В.

- 26.05.2013 в газеті "Голос України" опубліковано оголошення №4844 про визнання ФОП Кравченко А.І. банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури та призначення ліквідатором арбітражного керуючого Фоміна Г.В.

- Згідно доданих боржником до заяви про порушення справи про його банкрутство письмових документів, у фізичної особи Кравченко А.І. було в наявності на праві власності нерухоме майно, зокрема однокімнатна квартира АДРЕСА_1, що знаходилась в заставі та була забезпеченням належного виконання умов кредитного договору №19Ф-ІК-407 від 15.04.2008, що був укладений між боржником та ВАТ "ВТБ Банк".

У подальшому правонаступником ВАТ "ВТБ Банк" стало ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" (ухвала суду про заміну кредитора від 13.05.2014).

- Ухвалою господарського суду від 14.10.2014 усунуто від виконання обов'язків ліквідатора ФОП Кравченко А.І. арбітражного керуючого Фоміна Г.В. з підстав неналежного виконання ним своїх обов'язків; призначено ліквідатором ФОП Кравченко А.І. арбітражного керуючого Докашенко Д.В., зобов'язано арбітражного керуючого Фоміна Г.В. передати всі документи та матеріали ФОП Кравченко А.І. арбітражному керуючому Докашенко Д.В. по акту прийому-передачі.

- Як зазначено в ухвалі суду від 14.10.2014, попереднім ліквідатором у межах справи про банкрутство було реалізовано майно боржника, у тому числі і 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ціною 64 300, 00грн (протокол №1 проведення аукціону від 26.04.2013, згідно якого переможцем аукціону став гр. ОСОБА_8).

Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що ліквідатор перерахував отримані від переможця аукціону кошти на депозитний рахунок нотаріуса, в порядку встановленому частиною 7 статті 48 Закону про банкрутство, а також відсутні докази розрахунку з кредиторами.

- Дана обставина, а також інші встановлені судом порушення порядку організації та проведення 26.04.2013 аукціону колишнім ліквідатором боржника - арбітражним керуючим Фоміним Г.В. з реалізації майна боржника, а саме, 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1 стало підставою для визнання ухвалою господарського суду Харківської області від 22.08.2016 результатів аукціону від 26.04.2013 недійсними.

- Визнання результатів аукціону від 26.04.2013 стало підставою для визнання ухвалою господарського суду Харківської області від 28.09.2016 недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ліквідатором ФОП Кравченко А.І. - арбітражним керуючим Фоміним Г.В. і переможцем аукціону - гр. ОСОБА_8, та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. 17.05.2013 за реєстраційним №440.

- Дані обставини стали підставою для звернення ліквідатором боржника - арбітражним керуючим Докашенко Д.В. із заявою у межах справи про банкрутство про витребування майна боржника із володіння гр. ОСОБА_2, яка є власником квартири АДРЕСА_1 з травня 2015 року.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі - Закон про банкрутство), а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 6 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство).

В силу пункту 1-1 прикінцевих положень Закону про банкрутство в редакції Закону від 22.12.2011 №4212-VІ, який набрав чинності 19.01.2013, положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Положення цього Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом.

Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Враховуючи, що постанову про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури прийнято 12.05.2010, колегія суддів доходить висновку, що застосуванню підлягають положення Закону про банкрутство в редакції, чинній до 19.01.2013.

Відповідно до абзацу 16 статті 1 Закону про банкрутство, ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення визнаних судом вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку.

Згідно з частиною першою статті 25 Закону про банкрутство ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, вживає заходів по забезпеченню його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; здійснює інвентаризацію та оцінку майна банкрута згідно з законодавством; аналізує фінансове становище банкрута; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу; пред'являє до третіх осіб вимоги щодо повернення дебіторської заборгованості банкруту; подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Колегія суддів також зазначає, що за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону про банкрутство, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ліквідатор наділений повноваженнями звертатися до суду з заявою про визнання права власності банкрута на майно та витребування останнього з володіння третіх осіб, а відповідний спір підлягає вирішенню у межах справи про банкрутство, оскільки стосується формування ліквідаційної маси.

Розглянувши заяву ліквідатора - арбітражного керуючого Докашенка Д.В. про витребування майна боржника, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 1 Закону про банкрутство, боржником є суб'єкт підприємницької діяльності, неспроможний виконати свої грошові зобов'язання перед кредиторами, у тому числі зобов'язання щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів), протягом трьох місяців після настання встановленого строку їх сплати.

У свою чергу, банкрутством є визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Ліквідація - це припинення діяльності суб'єкта підприємницької діяльності, визнаного господарським судом банкрутом, з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів шляхом продажу його майна.

Частиною 2 статті 6 Закону про банкрутство визначено, що право на звернення до господарського суду із заявою про порушення справи про банкрутство мають боржник та кредитор.

Статтями 47-49 Закону про банкрутство визначені особливості відносин, пов'язаних з визнанням громадянина - суб'єкта підприємницької діяльності банкрутом.

Зокрема, заява про порушення справи про банкрутство може бути подана в господарський суд громадянином-підприємцем, який є боржником, або його кредиторами.

Якщо громадянин-підприємець не подав доказів задоволення вимог кредиторів, господарський суд визнає громадянина-підприємця банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру.

Продажу підлягає все майно громадянина-підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси згідно з цим Законом.

У разі необхідності постійного управління нерухомим майном або цінним рухомим майном громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, господарський суд призначає для цієї мети ліквідатора та визначає розмір його винагороди.

У цьому разі продаж майна громадянина-підприємця здійснюється ліквідатором.

Кошти, отримані від продажу майна громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, а також наявні у нього кошти у готівковій формі вносяться на депозитний рахунок нотаріальної контори або приватного нотаріуса та використовуються за рішенням господарського суду, який визнав громадянина-підприємця банкрутом.

Тобто, метою боржника при зверненні до суду із заявою про порушення справи про банкрутство є задоволення вимог його кредиторів, для чого і відбувається реалізація майна боржника.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, у даному випадку боржник - ФОП Кравченко А.І. з огляду на неможливість задовольнити вимоги своїх кредиторів скористався правом на звернення до господарського суду із заявою про визнання його банкрутом задля задоволення вимог кредиторів у встановленому Законом про банкрутство порядку шляхом реалізації належного йому майна.

Отже, боржник висловив свою згоду та волю на реалізацію належного йому майна з метою задоволення вимог кредиторів.

Постановою господарського суду Харківської області від 12.05.2010 фізичну особу-підприємця Кравченко А.І. визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Фоміна Г.В.

Статтею 23 Закону про банкрутство визначені правові наслідки визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Зокрема, у процесі ліквідації боржника на підставі рішення суду (постанови про визнання боржника банкрутом) відбувається реалізація майна боржника у встановленому Законом про банкрутство порядку.

В силу статті 1 Закону про банкрутство, ліквідатором є фізична особа, яка відповідно до рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення визнаних судом вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку.

Як зазначено вище, згідно з положеннями статті 25 Закону про банкрутство, ліквідатор з дня свого призначення здійснює зокрема такі повноваження: виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

Місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що ліквідатором - арбітражним керуючим Фоміним Г.В. у межах справи про банкрутство на підставі постанови суду від 12.05.2010 було здійснено реалізацію належного боржнику майна, у тому числі і 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ціною 64 300, 00грн (протокол №1 проведення аукціону від 26.04.2013, згідно якого переможцем аукціону став ОСОБА_8).

Між ліквідатором боржника - арбітражним керуючим Фоміним Г.В. і ОСОБА_8 17.05.2013 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. 17.05.2013 за реєстраційним №440.

У пункті 3.1 договору купівлі-продажу від 17.05.2013 зазначено про те, що сума договору складає 64 300, 00грн; ці гроші отримані ліквідатором від покупця після узгодження цього договору ще до його підписання.

При цьому, між банкрутом - ФОП Кравченко А.І. та ОСОБА_2, яка є власницею майна - 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1, зобов'язальні правовідносини відсутні, оскільки банкрут не є стороною за договором купівлі-продажу від 13.05.2015, на підставі якого до ОСОБА_2 перейшло право власності на спірний об'єкт нерухомості.

Матеріали справи не містять доказів, що гр. ОСОБА_2 була обізнана щодо справи про банкрутство ФОП Кравченко А.І. та реалізації його майна у межах справи про банкрутство.

Звертаючись до місцевого господарського суду із заявою про витребування майна - 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1 із володіння гр. ОСОБА_2, ліквідатор посилається на те, що результати аукціону з продажу даного майна та договір купівлі-продажу від 17.05.2013 були визнані судом недійсними, що на думку ліквідатора є підставою для витребування майна і визнання права власності за боржником.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності.

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України, власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 Цивільного кодексу України).

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом), тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України. У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договором права відчужувати це майно.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено тощо).

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

У даному випадку гр. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1, оскільки із матеріалів справи іншого не вбачається, а добросовісність набувача в силу статті 12 Цивільного кодексу України презюмується.

Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Гр. ОСОБА_2 набула право власності на квартиру на підставі відплатного договору купівлі-продажу від 13.05.2015, укладеного з гр. ОСОБА_9, відповідно до пункту 4 якого, продаж майна здійснено за 444 753, 00грн, що еквівалентно 21 000 доларів США, які отримані продавцем при підписанні цього договору з урахуванням умов діючого законодавства. Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану квартиру, та відсутність щодо нього претензій майнового та фінансового характеру.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, стаття 1 Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дає підстави вважати, що вона гарантує безперешкодне володіння майном, неприпустимість позбавлення права власності та захист права власності.

Положеннями статті 388 Цивільного кодексу України передбачено можливість власника витребувати своє майно від добросовісного набувача виключно у випадку вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, за змістом пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України, вибуття майна не з волі власника означає відсутність у нього свідомо поставленої мети щодо передачі майна у власність іншій особі, невжиття ним будь-яких дій чи заходів для досягнення цієї мети та втрату майна в результаті вчинення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна.

При цьому, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження.

У даному випадку реалізація майна, що належало ФОП Кравченко А.І., була здійснена на підставі судового рішення (постанови господарського суду Харківської області від 12.05.2010 про визнання боржника ФОП Кравченко А.І. банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури) у межах ліквідаційної процедури справи про банкрутство ФОП Кравченко А.І., порушеної господарським судом за його ж заявою у встановленому Законом про банкрутство порядку.

Постанова суду від 12.05.2010 є чинною і не скасована в установленому законом порядку.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що звертаючись до господарського суду із заявою про визнання його банкрутом, боржник обрав встановлений Законом про банкрутство порядок задоволення вимог його кредиторів саме шляхом реалізації належного йому майна, отже, і поданням заяви до господарського суду висловив свою згоду та волю на відчуження належного йому майна з метою задоволення вимог кредиторів.

Матеріали справи свідчать, що майно боржника, у тому числі і 1-кімнатна квартира АДРЕСА_1 було перелічено боржником у поданій місцевому господарському суду заяві про порушення справи про його банкрутство та реалізована у межах справи про банкрутство ліквідатором боржника - арбітражним керуючим Фоміним Г.В., призначеного судом ліквідатором постановою від 12.05.2010 за клопотанням боржника.

Більше того, як встановлено судом першої інстанції, у пункті 3.1 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірної квартири від 17.05.2013, який був укладений між ліквідатором ФОП Кравченка А.І. - арбітражним керуючим Фоміним Г.В. та ОСОБА_8 (переможцем аукціону), зазначено про те, що сума договору складає 64 300, 00грн; ці гроші отримані ліквідатором від покупця після узгодження цього договору ще до його підписання.

Визнаючи результати аукціону та договір купівлі-продажу від 17.05.2013 недійсними, місцевий господарський суд встановив наявність допущених порушень порядку організації та проведення 26.04.2013 аукціону колишнім ліквідатором боржника - арбітражним керуючим Фоміним Г.В. з реалізації майна боржника - 1-кімнатної квартири АДРЕСА_1, проте, допущені ліквідатором порушення порядку організації та проведення 26.04.2013 аукціону жодним чином не мають своїм наслідком відсутності у діях власника майна - ФОП Кравченка А.І. і ліквідатора - арбітражного керуючого Фоміна Г.В., на якого в силу Закону про банкрутство покладено обов'язки по реалізації майна банкрута, волі на передачу майна іншій особі - переможцю аукціону.

Не перерахування колишнім ліквідатором - арбітражним керуючим Фоміним Г.В. на депозитний рахунок нотаріуса та/або заставному кредитору - ПАТ "ВТБ Банк", правонаступником якого є ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" отримані від покупця грошові кошти не спростовує наявність волі ліквідатора на продаж спірного майна.

Більше того, саме на ліквідатора боржника Законом про банкрутство покладено обов'язки щодо здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів у встановленому Законом про банкрутство порядку.

Правова природа процедури реалізації майна банкрута на торгах (аукціоні) полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно банкрута до покупця - учасника аукціону, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів (аукціону), складання за результатами їх проведення акта про передання права власності на нерухоме майно та подальша реєстрація права власності на об'єкт аукціону за покупцем шляхом видачі відповідного свідоцтва є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином (договором).

Таким чином, законодавець пов'язує перехід права власності на майно до покупця за умови виконання останнім своїх зобов'язань, зокрема, щодо оплати придбаного на аукціоні майна.

Судом в ухвалі від 14.10.2014 у даній справі встановлено, що ліквідатор не перерахував отримані від переможця аукціону кошти на депозитний рахунок нотаріуса, в порядку встановленому частиною 7 статті 48 Закону про банкрутство, а також відсутні докази розрахунку з кредиторами.

В силу положень Закону про банкрутство нинішній ліквідатор боржника - арбітражний керуючий Докашенко Д.В. не позбавлений права та має вчиняти дії щодо пошуку грошових коштів, які відповідно до договору купівлі-продажу спірної квартири від 17.05.2013 були перераховані переможцем аукціону арбітражному керуючому Фоміну Г.В. для спрямування їх заставному кредитору - ПАТ "ВТБ Банк", правонаступником якого є ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" з метою недопущення порушення прав кредитора.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду, що нерухоме майно банкрута ФОП Кравченко А.І., а саме, однокімнатна квартира АДРЕСА_1, вибула з його володіння за наявності волі власника, що унеможливлює його витребування згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України від добросовісного набувача, а апелянтом не доведено суду іншого.

Судова колегія відхиляє доводи апелянта, що такий висновок місцевого господарського суду унеможливлює витребування майна боржника в будь-якій ліквідаційній процедурі, оскільки недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі; у кожному конкретному випадку господарський суд оцінює наявні у матеріалах справи докази, виходячи із всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, з урахуванням обставин кожної конкретної справи, керуючись законом (пункт 26 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав").

До того ж, у даному випадку обставини справи щодо витребування майна слід розглядати через застосування норм цивільного законодавства з урахуванням особливостей положень Закону про банкрутство.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол; Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статтею 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном.

Перший протокол ратифіковано Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальних принципів міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

У даному випадку гр. ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку за відплатним договором, спірні правовідносини не зачіпають інтересів суспільства, а виникли лише з обставин не перерахування колишнім ліквідатором грошових коштів заставному кредитору боржника при реалізації майна боржника у даній справі про банкрутство, а тому право на "мирне володіння майном" гр. ОСОБА_2 підлягає захисту на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Поряд з цим, у випадку задоволення вимоги про витребування майна боржника із володіння гр. ОСОБА_2, навіть не йде мова про можливість отримати справедливу сатисфакцію, що порушує справедливий баланс, який має бути дотриманий, адже позбавлення права власності без сплати суми її вартості становить непропорційне втручання в право на "мирне володіння майном".

Колегією суддів апеляційного господарського суду відхиляються доводи апелянта про застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 10.06.2015 у справі №6-348цс15 про застосування положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України як підстави виникнення зобов'язань з повернення безпідставно набутого майна за попередньо розірваним в судовому порядку договором купівлі-продажу внаслідок несплати повної вартості нежитлових приміщень, які належали до комунальної власності, оскільки правовідносини, викладені у постанові Верховного Суду України від 10.06.2015 у справі №6-348цс15 є відмінними від правовідносин у даній справі.

Судова колегія також відхиляє доводи апелянта щодо застосування при розгляді даної справи правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.06.2018 у справі №927/939/17 про витребування майна боржника із володіння іншої особи, оскільки вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи повинні встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння; у даній справі апеляційним господарським судом встановлено наявність волі боржника та ліквідатора, на якого покладено обов'язки щодо реалізації майна боржника в силу положень Закону про банкрутство, на вибуття майна із володіння власника.

З огляду на те, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ліквідатора в частині витребування майна, то, відповідно, судом вірно відмовлено і у вимозі про визнання за банкрутом права власності на спірне майно, оскільки така вимога є похідною від вимоги про витребування майна.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ліквідатора, заява ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності не підлягає розгляду.

З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а доводи апелянта відхилені апеляційним господарським судом як необґрунтовані та такі, що не є підставою для скасування ухвали місцевого господарського суду, яка постановлена у відповідності до норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не встановила порушення прав апелянта та вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду від 24.05.2018 у справі №Б-19/207-09 слід залишити без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта

Керуючись ст.ст.254-255, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ліквідатора фізичної особи-підприємця Кравченко А.І. - арбітражного керуючого Докашенка Д.В. залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 24.05.2018 у справі №Б-19/207-09 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття; порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10.09.2018.

Головуючий суддя Здоровко Л.М.

Суддя Слободін М.М.

Суддя Шутенко І.А.