ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2018 р. Справа № 914/89/18

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів: Плотніцького Б.Д. Малех І.Б.

Секретар судового засідання Андреюк Х.В.

Розглянувши апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова за вих. №2107 від 18.05.2018 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2018 року (повний текст рішення складено та підписано 02.05.2018 року, суддя Крупник Р.В.)

у справі № 914/89/18

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, м. Львів

до відповідача Фізичної особи-підприємця Лозко Тамари Василівни, м. Львів

про стягнення заборгованості у розмірі 382627,91 грн., яка виникла на підставі договору схову №1 від 04.01.2016р. та угоди на стоянку автотранспорту на території Львівського УНР №2 від 04.01.2016р.

за участю представників:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився;

Автоматизованою системою документообігу суду справу №914/89/18 розподілено до розгляду судді - доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Давид Л.Л. та Малех І.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 21.05.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2018 у справі №914/89/18

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.06.2018 розгляд справи призначено на 19.06.2018.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду 19.06.2018 розгляду справи відкладено на 23.07.2018.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду від 23.07.2018 призначено проведення автоматизованої заміни складу суду у зв'язку з перебуванням судді - члена колегії Малех І.Б. у відпустці.

Замість судді Малех І.Б. введено суддю Кравчук Н.М., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 23.07.2018.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду 23.07.2018 розгляду справи відкладено на 01.08.2018.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду 01.08.2018 розгляду справи відкладено на 23.08.2018.

Розпорядженням керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду №477 від 22.08.2018 призначено проведення автоматизованої заміни складу суду у зв'язку з перебуванням суддів - членів колегії Давид Л.Л. та Кравчук Н.М. у відпустці.

Замість суддів Давид Л.Л. та Кравчук Н.М. введено суддів Плотніцького Б.Д. та Малех І.Б., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 22.08.2018.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.04.2018 року у справі №914/89/18 (суддя Крупник Р.В.) в задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Приймаючи рішення у справі, місцевий господарський суд посилався на те, що законодавством не надано Львівському УНР (правонаступником котрого виступає КЕВ м. Львова) права самостійно розпоряджатися об'єктами нерухомого майна, закріпленими за військовим містечком, в тому числі передавати їх в оренду, а в матеріалах справи відсутні рішення Міністерства оборони України або уповноваженого ним органу військового управління щодо передачі будь-якого нерухомого майна в оренду ФОП Лозко Т.В., як це передбачено п.п. 4-5 Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затвердженого постановою КМУ від 11.05.2009 №778. Відтак, у позивача відсутні правові підстави стверджувати, що укладені між сторонами у справі Договір схову №1 та Угода №2 на стоянку автотранспорту на території Львівського УНР від 04.01.2016 є правомірними договорами оренди, на підставі яких нараховуються та стягуються кошти в якості орендної плати та пені за несвоєчасне повернення об'єктів оренди.

Окрім того, суд першої інстанції, з посиланням на ст. 204 ЦК України, зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що укладені між сторонами Договір схову №1 та Угода №2 на стоянку автотранспорту на території Львівського УНР від 04.01.2016 у судовому порядку визнавалися недійсними з підстав їх удаваності.

З огляду на викладені обставини, місцевий господарський суд не погодився з доводами позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача орендної плати згідно вимог Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розпроділу,затвердженої постановою КМУ від 04.10.1995 №786, та прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2018 у справі 914/89/18 скасувати з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального права.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт вказує на те, що 04.01.2016 між сторонами у справі було укладено Договір схову №1 та Угода №2 на стоянку автотранспорту на території Львівського УНР, строк дії яких закінчився 30.06.2016. Однак, 03.02.2017 комісією КЕВ м. Львова проведено обстеження території в/містечка, в ході якого встановлено, що ФОП Лозко Т.В. після закінчення строку дії правочинів фактично продовжує використовувати територію згаданого в/містечка для здійснення господарської діяльності не лише згідно площ, раніше визначених у Договорі та Угоді, а й більші площі, ніж зазначено в останніх, про що складено відповідний акт.

Окрім того, апелянт стверджує, що Договір схову №1 та Угода №2 на стоянку автотранспорту на території Львівського УНР від 04.01.2016 є удаваними правочинами і насправді являються договорами оренди, у зв'язку з чим старшим інспектором відділу аудиту проведено нарахування орендної плати згідно вимог Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою КМУ №786 від 04.10.1995р. За результатами проведених розрахунків встановлено неефективне використання фондів, що призвело до втрати можливості отримати Львівським УНР та КЕВ м. Львова коштів у сумі 382627,91 грн. при умові укладення договорів оренди з ФОП Лозко Т.В. Вказані кошти скаржник просить стягнути з відповідача.

Відповідно до ст. 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.Відзив на апеляційну скаргу має містити:1) найменування суду апеляційної інстанції;2) ім'я (найменування), поштову адресу особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу, а також номер засобу зв'язку, адресу електронної пошти, - за наявності;3) обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги;4) у разі необхідності - клопотання особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу;5) перелік матеріалів, що додаються. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

5 травня 2018 року до суду від ФОП Лозко Т.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу (а.с.187), б/н та б/д (вх. №01-04/3431/18 від 05.06.2018), однак такий не є відзивом в розумінні ст. 263 ГПК України, оскільки не містить обгрунтування заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги, а також відповідачем не додано доказів надсилання копії відзиву іншому учаснику справи.

Сторони участі уповноважених представників в судовому засіданні не забезпечили.

21 серпня 2018 року до суду від ФОП Лозко Т.В. надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги КЕВ м. Львова на рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2018 року у справі №914/89/18 без її участі.

Окрім того, в матеріалах справи міститься заява КЕВ м. Львова б/н та б/д (вх. №суду 0104/4542/18 від 01.08.2018) про розгляд справи без участі уповноваженого представника позивача.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь в судових засіданнях.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Аналогічне положення викладене і у ч.12 ст. 270 ГПК України.

З огляду на наведене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 04.01.2016 між Львівським УНР в особі голови комісії з припинення юридичної особи (Виконавцем, Охоронцем) (правонаступником майна, усіх прав, обов'язків якого згідно наказу Міністерства оборони України від 07.07.2015р. №321 являється КЕВ м. Львова) та ФОП Лозко Тамарою Василівною (Замовником) укладено договір схову №1 (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору охоронець надає замовнику платні послуги по схову згідно додатку за адресою: м. Львів, вул. Луганська, 3.

Згідно з п. 3.1. Договору охоронець приймає від замовника майно по акту прийому-передачі.

Вартість послуг, що надаються охоронцем замовнику у відповідності до умов даного договору становить 3096,00 грн. (в т.ч. ПДВ) за один місяць ( пункт 4.1 Договору).

За умовами п. 6.1. Договору такий набирає чинності з 04.01 до 30.06. 2016 року.

Згідно з п. 6.2. Договору при відсутності у сторін наміру розірвати даний договір у місячний термін до його припинення, договір вважається переукладеним на тих самих умовах і той же термін.

Додатком № 1 до Договору між Львіським УНР та СПД ФОП Лозко Т.В. погоджено відпускні ціни (тарифи) для надання послуг по схову майна на відкритій технологічній площадці, а саме: зберігання щебеню на технологічній площадці площею 300 кв.м. з місячною платою 3096,00 грн. з ПДВ.

Окрім того, 04.01.2016 між Львівським УНР в особі голови комісії з припинення юридичної особи (Виконавцем) (правонаступником майна, усіх прав, обов'язків якого згідно наказу Міністерства оборони України від 07.07.2015р. №321 являється КЕВ м. Львова) та ФОП Лозко Тамарою Василівною (Замовником) укладено Угоду №2 на стоянку автотранспорту на території Львівського УНР (надалі - Угода).

Відповідно до розділу І п.1 Угоди замовник замовляє, а виконавець надає послуги по стоянці автотранспорту замовника на відкритій площадці.

Перелік автотранспорту вноситься в додаток до даної угоди (додаток №1). Сторони домовилися про суму оплати за послуги по автостоянці в розмірі 720,08 грн. і місяць, в т.ч. ПДВ (розділ 1, п.1.1., 1.2.).

Згідно з розділом II, п.1,1.1,1.2,1.3 Угоди замовник зобовязується утримувати місце стоянки в чистоті, дотримуватися правил техніки безпеки, правил пожежної безпеки. Замовник зобовязується оплачувати виконавцю за надані послуги помісячно в термін до 15 чмсла за поточний місяць. При несвоєчасній оплаті за надані послуги, в термін двідповідно до п.4 угоди, замовнику нараховується пеня в розмірі 0,5 % за кожний прострочений день від недоплаченої суми. При заборгованості більше 2-х місяців виконавець має право розірвати угоду в одностронньому порядку, а матеріали направити в суд для примусового стягнення заборгованості.

Умовами розділу II, п.2,2.1,2.2 Угоди предбачено відповідальність виконавця, а саме: виконавець зобовязується надати місце для стоянки на відкритій площадці. Виконавець зобовязується забезпечення збереження автотранспорту замовника, який знаходиться на стоянці, забезпечити безперешкодний вїзд автотранспорту замовника та безперешкодний доступ водіїв замовника до закріпленого за водіями автотранспорту. Виконавець зобовязується утримувати підїздні шляхи в належному стані.

Відповідно до розділу III п.1 Угоди сторони домовилися про суму оплати за послуги по автостоянці в розмірі 720, 08 грн. в місяць в т.ч. ПДВ.

Згідно п. 1 Розділу V Угоди така вступає в силу з 1 лютого і діє до 30 червня 2016 року. По закінченню терміну дії даної угоди сторони складають нову угоду або продовжують дану угоду ще на наступний рік.

Додатком №1 до Угоди сторонами затверджено Протокол погодження відпускних цін (тарифів) між Львівським УНР та СПД ФОП Лозко Т.В. для надання послуг по стоянці автотранспорту на відкритій площадці, а саме: послуги по стоянці автотранспорту: автомашина НОМЕР_1, 1 шт., оплата 432,05 грн., автомашина IVEKO 10 т, 1 шт., оплата 288,03 грн., всього 720,08 грн. за місяць, в т.ч. ПДВ.

20 травня 2016 року листом вих.№ 15 ФОП Лозко Т.В. звернулася до КЕВ м. Львова з пропозицією пролонгації правочинів до 31.12.2016 (а.с. 31).

Листом від 31.05.2016 №2724 КЕВ м. Львова повідомив ФОП Лозко Т.В. про неможливість пролонгації Договору та Угоди у зв'язку з тим, що використання нерухомого військового майна можливе на платній основі згідно договору оренди з дотриманням Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Інструкції про організацію передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна, затв. наказом Міністра оборони України №46 від 02.02.2010р. та Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затв. постановою КМУ від 04.10.1995р. №786 (а.с. 30).

Зважаючи на те, що після припинення дії Договору та Угоди, будівельні матеріали та майно, належне ФОП Лозко Т.В., з території військового містечка вивезені не були, позивач листами від 07.07.2016 №3349, від 18.10.2016 №4668, від 08.11.2016 №4991, від 07.12.2016 №5453 вимагав у відповідача звільнити територію військового містечка від будівельних матеріалів, майна, оплатити наявну заборгованість (а.с. 24-29).

7 грудня 2016 року комісією КЕВ м. Львова проведено обстеження військового містечка №288 (на території колишнього УНР) за адресою: м. Львів, вул. Луганська, 3, за результатами якого складено відповідний Акт, затверджений т.в.о. начальника КЕВ м. Львова. В Акті зазначено, що станом на момент перевірки ФОП Лозко Т.В. не вивезено майно після закінчення договорів, а тому запропоновано нарахувати ФОП Лозко Т.В. плату за фактичне використання майна у подвійному розмірі від суми, визначеної Договором та Угодою, та зобов'язати ФОП Лозко Т.В. звільнити технічні майданчики від щебеню та автотранспорту.

23 грудня 2016 року т.в.о. начальника КЕВ м. Львова затверджено розрахунок нарахування ФОП Лозко Т.В. плати за фактичне використання майданчика за Договором та Угодою за період вересень-грудень 2016 року на суму 24768,00 грн. за Договором та 5760,64 грн. за Угодою, всього 30528,64 грн.

3 лютого 2017 року комісією КЕВ м. Львова здійснено огляд земельної ділянки, будівлі та споруди частини військового містечка №288, що знаходилася в користуванні ДП «Львівське управління начальника робіт» по вул. Луганській, 3 у м. Львові, за результатами якого складено Акт комісійного огляду від 03.02.2017. В Акті зазначено, що ФОП Лозко Т.В. використовується технічний майданчик №7 для зберігання щебеню, площа під сипучими матеріалами складає 1680,3 кв.м., №8 для зберігання щебеню, площа під сипучими матеріалами складає 452,6 кв.м., №10 для зберігання піску, площа під сипучими матеріалами складає 274,2 кв.м., №11 під зберігання сипучих будівельних матеріалів, складає 2535,9 кв.м.; будівля за генеральним планом №86 (збірне металеве сховище) використовується для зберігання автотранспорту - автомобіля Range Rover Classik, державний номер НОМЕР_2, площа будівлі, яка фактично використовується відповідачем - 140,03 кв.м.; приміщення (склад) №4 на першому поверсі будівлі №62 (по генеральному плані в/м №288) згідно технічного паспорту площею 45,2 кв.м.; частина технічного майданчика №11 збоку будівлі №54 (по генеральному плані) використовується для стоянки автомобіля Scania, державний номер НОМЕР_3, займана площа 96,0 кв.м.; організоване місце для стоянки автомобілів на відкритій території між будівлями №55 (деревообробна майстерня) та №94 (ТП), займана площа складає 146,1 кв.м.

22 лютого 2017 КЕВ м. Львова скерувало на адресу відповідача вимогу №748 про негайну сплату подвійної плати за фактичне зберігання щебеню на техплощадці площею 300 кв.м. та 2 одиниць автотранспорту після закінчення дії Договору та Угоди за період січень-лютий 2017р. в розмірі 107562,27 грн. з ПДВ та вивезення зазначеного майна з території військового містечка №288 до 28.02.2017р.

В матеріалах справи наявні рахунки КЕВ м. Львова, виставлені ФОП Лозко Т.В. за надані послуги на суму 6 105, 73 грн., акти здачі -приймання робіт № 295, № 294, № 66, №65 на суму 43 425, 12 грн., укладені між КЕВ м.Львова та ФОП Лозко Т.В., платіжні доручення на оплату ФОП Лозко Т.В. на рахунок КЕВ м.Львова на суму 97 691, 67 грн.

На підставі поданих доказів місцевий господарський суд дійшов до висновку, що ФОП Лозко Т.В. згідно платіжних доручень № 592 та № 593 від 30.12.2016 погасила суму заборгованості згідно рахунку від 23.12.2016, а згідно платіжного доручення №7 від 31.03.2017р на суму 4320,48 грн. та №6 від 31.03.2017 на суму 18576,00 грн. відповідачем перераховано КЕВ м. Львова подвійну плату за фактичне зберігання будівельних матеріалів та транспортних засобів після закінчення дії Договору та Угоди на загальну суму 22896,48 грн. Також, на підставі вищенаведних платіжних доручень місцевий господарський суд дійшов до висновку, що у зв'язку з фактичним користуванням відповідачем техмайданчиками після закінчення дії Договору та Угоди, зокрема, у період 01.04.2017 - 24.04.2017, КЕВ м. Львова було виставлено відповідачеві рахунок №657 від 26.04.2018 на суму 4953,60 грн. та рахунок №658 від 26.04.2017 на суму 1152,13 грн. (у розмірі подвійної плати), які оплачені відповідачем згідно платіжних доручень №10, №11 від 28.04.2017.

Стаття 73 ГПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України).

Суд зазначає, що докази, які подаються до господарського суду повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Відповідно до частин 1-2, 4-6 статті 91 Господарського процесуального кодексу письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 23.07.2018 та від 01.08.2018 витребувано від відповідача належним чином засвідчені копії:документів про сплату: платіжного доручення № 10 від 28.04.2017 про сплату 4 953, 60 грн;платіжного доручення № 7 від 31.03.2017 про сплату 4 320, 48 грн;платіжного доручення № 6 від 31.03.2017 про сплату 18 576, 00 грн;платіжного доручення № 593 від 30.12.2016 про сплату 5 760,64 грн; платіжного доручення № 592 від 30.12.2016 про сплату 24 768,00 грн;платіжного доручення № 557 від 22.08.2016 про сплату 2 880,32 грн;платіжного доручення № 556 від 22.06.2016 про сплату 12 384, 00 грн;платіжного доручення № 528 від 26.04.2016 про сплату 2 160, 25 грн; платіжного доручення № 524 від 20.04.2016 про сплату 2 160, 25 грн;платіжного доручення № 523 від 20.04.2016 про сплату 18 576, 00 грн;платіжного доручення № 11 від 28.04.2017 про сплату 1 152, 13 грн;платіжного доручення № 7 від 31.03.2017 про сплату 4 320, 48 грн; копії рахунків на оплату :рахунок № 658 від 26.04.2017;рахунок №657 від 26.04.2017; копії актів виконаних робіт:Акт № 295, Акт № 294, Акт № 66, Акт № 65.

На виконання вимог ухвал суду, 21.08.2018 ФОП Лозко Т.В. подала належним чином завірені копії витребуваних документів.

Відтак, матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується факт сплати відповідачем подвійної плати за фактичне зберігання будівельних матеріалів та транспортних засобів після закінчення дії Договору та Угоди, актів здачі-приймання робіт №295, №66, №65, а також виставлених рахунків №657 від 26.04.2018 на суму 4953,60 грн. та №658 від 26.04.2017 на суму 1152,13 грн.

25 квітня 2017 року відповідачем було повернуто, а позивачем прийнято частину технічного майданчика військового містечка №288 площею 300 кв.м.,частина будівлі №89 військового містечка №288, які були предметом Договору схову №1 та Угоди №2 на стоянку автотранспорту на території Львівського УНР від 04.01.2016, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі від 25.04.2017, підписаного сторонами (а.с.71).

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилається, зокрема, на Довідку щодо дослідження стану виконання умов Договору схову №1 від 04.01.2016р. та Угоди на стоянку автотранспорту №2 від 04.01.2016р., укладених між Львівським УНР та ФОП Лозко Т.В., складену старшим інспектором відділу аудиту (державних підприємств, будівництва, використання фондів та земель) Західного територіального управління внутрішнього аудиту.

У зазначеній вище Довідці старший інспектор відділу аудиту (державних підприємств, будівництва, використання фондів та земель) Західного територіального управління внутрішнього аудиту вказав, що передача у використання нерухомого майна для надання послуг чинним законодавством України не передбачено. Враховуючи приписи ст. 759, 901 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Договір №1 та Угода №2 фактично підпадають під ознаки договору оренди (найму), а тому є удаваними правочинами, які приховують укладення реальних договорів оренди нерухомого майна. Відтак, старший інспектор прийшов до висновку про необхідність нарахування ФОП Лозко Т.В. 382627,91 грн. орендної плати за користування об'єктами, згідно вимог Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затв. постановою КМУ від 04.10.1995р. №786 та виходячи з ринкової вартості об'єктів нерухомого майна, розміщених на території військового містечка №288, станом на 15.02.2017р.

Відтак, КЕВ м. Львова вважає, що укладені між сторонами Договір та Угода є удаваними правочинами і за своєю правовою природою являються договорами оренди нерухомого майна, а тому до стягнення з відповідача підлягає 382627,91 грн. нарахованої орендної плати, яку б міг одержати позивач за період з 01.01.2016 - 31.01.2017 за умови укладення з ФОП Лозко Т.В. договорів оренди об'єктів нерухомості, а саме: технічного майданчика №7 площею 1680,3 кв.м., №8 площею 452,6 кв.м., №10 площею 274,2 кв.м., №11 площею 128,8 кв.м., частини збірного металевого сховища №86 площею 140,03 кв.м., приміщення складу на першому поверсі будівлі №62 площею 45,2 кв.м., частини технічного майданчика №11 площею 96,0 кв.м. для стоянки автомобілів, частини технічного майданчика №11 площею 146, 1 кв.м. для стоянки автомобілів.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмет і підстава.

Предметом позову як вимоги про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу.

Підстава позову це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України.

Важливим шляхом захисту прав суб'єктів господарювання є визнання наявності або відсутності прав, оскільки таке визнання є необхідною передумовою для визначення правомірності поведінки порушника права.

При подачі позовної заяви, КЕВ м.Львова посилається на те, що уклавши Договір та Угоду, сторони фактично уклали договори оренди, а тому з відповідача підлягає до стягнення орендна плата за користування об'єктами, згідно вимог Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затв. постановою КМУ від 04.10.1995р. №786 та виходячи з ринкової вартості об'єктів нерухомого майна, розміщених на території військового містечка №288, станом на 15.02.2017р.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України як головний орган військового управління; Об'єднаний оперативний штаб Збройних Сил України як орган управління міжвидовими та міжвідомчими угрупованнями військ (сил); види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; з'єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України; окремий рід військ - Високомобільні десантні війська Збройних Сил України; окремий рід сил - Сили спеціальних операцій Збройних Сил України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з'єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв'язку тощо.

Відповідно до пунктів 4-5 Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затв. постановою КМУ від 11.05.2009р. №778, дозвіл військовим частинам на передачу військового майна в оренду надається: щодо нерухомого військового майна - Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління за погодженням відповідно з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами). Передача військового майна в оренду здійснюється виключно за результатами конкурсів, які проводяться Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління чи беспосередньо військовими частинами. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна за погодженням з Міноборони.

Одже, колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції, що Львівське УНР (правонаступником котрого виступає КЕВ м. Львова) не уповноважене самостійно розпоряджатися об'єктами нерухомого майна, закріплених за військовим містечком, в тому числі передавати їх в оренду, а в матеріалах справи відсутні рішення Міністерства оборони України або уповноваженого ним органу військового управління щодо передачі будь-якого нерухомого майна в оренду ФОП Лозко Т.В.

Таким чином, твердження позивача, що Договір №1 та Угода № 2 є договорами оренди, згідно котрих наступають правові наслідки для нарахування та стягнення коштів в якості орендної плати та пені за несвоєчасне повернення об'єктів з оренди, є безпідставними.

При цьому, відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п.3.11. Постанови Пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч.1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Питання, які вирішує суд при ухваленні рішення регулюються ст. 237 ГПК України.

Так, відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Враховуючи те, що позивачем не подано суду доказів визнання Договору № 1 та Угоди № 2 недійсними в судовому порядку з підстав їх удаваност, а також не подано заяви в порядку ч.3 ст.237 ГПК України про визнання таких правочинів недійсними, колегія суддів вважає, що Договір схову №1 та Угода на стоянку автотранспорту №2 від 04.01.2016 є дійсними.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що господарський суд при прийнятті судового рішення керується ( та, відповідно, зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідно до ч.1 ст.237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання:1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин;4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;5) як розподілити між сторонами судові витрати;6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Так, однією з підстав позову КЕВ м. Львова вказано неефективне використання фондів, що призвело до втрати можливості отримати Львівським УНР та КЕВ м. Львова коштів у сумі 382 627, 91 грн. при умові укладення договорів оренди з ФОП Лозко Т.В. Тобто, по суті позивач просить стягнути з відповідача упущену вигоду.

За змістом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.Збитками є1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зазначена норма кореспондує з положеннями статей 224,225 ГК України.

Так, відповідно до ст.224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідним є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника, збитками та вини правопорушника.

Відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Звертаючись до суду з позовом, як на правову підставу своїх вимог КЕВ м.Львова покликається на те, що відповідач самовільно, без укладення договорів оренди використовувала площу земельної ділянки та будівлі (збірне металеве сховище) для зберігання сипучих матеріалів та стоянки транспортних засобів, і якщо б ФОП Лозко Т.В. були укладені договор оренди на вказані будівлі і площі, то позивач отримав би орендну плату у розмірі 382627,91 грн.

Однак, з матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення у діях відповідача, а саме протиправності його поведінки та вини.

Натомість, як вбачається з листа т.в.о. начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України №306/2/3005 від 24.04.2017 (а.с.34-36) та акту службового розслідування від 24.04.2017 (а.с.37-61), причиною безпідставного використання будівель та споруд ФОП Лозко Т.В. слугувало перевищення посадовими особами Західного ТКЕУ службових повноважень (укладення договорів без відповідних повноважень), недостатній контроль за законністю та ефективністю використання військового нерухомого майна підпорядкованими квартирно-експлуатаційними відділами з боку посадових осіб Західного ТКЕУ.

Окрім того, як вбачається з позовної заяви та довідки (а.с.85), ціна позову визначена позивачем як сума орендної плати за користування ФОП Лозко Т.В. за період з 01.01.2016 по 31.01.2017 наступним нерухомим майном: технічними майданчиками №7 для зберігання щебеню, площа під сипучими матеріалами складає 1680,3 кв.м., №8 для зберігання щебеню, площа під сипучими матеріалами складає 452,6 кв.м., №10 для зберігання піску, площа під сипучими матеріалами складає 274,2 кв.м., №11 під зберігання сипучих будівельних матеріалів, складає 2535,9 кв.м.; будівлею за генеральним планом №86 (збірне металеве сховище) використовується для зберігання автотранспорту - автомобіля Range Rover Classik, державний номер НОМЕР_2, площа будівлі, яка фактично використовується відповідачем - 140,03 кв.м.; приміщенням (складом) №4 на першому поверсі будівлі №62 (по генеральному плані в/м №288) згідно технічного паспорту площею 45,2 кв.м.; частиною технічного майданчика №11 збоку будівлі №54 (по генеральному плані) використовується для стоянки автомобіля Scania, державний номер НОМЕР_3, займана площа 96,0 кв.м.; організованого місця для стоянки автомобілів на відкритій території між будівлями №55 (деревообробна майстерня) та №94 (ТП), займана площа складає 146,1 кв.м.

Факт використання відповідачем вказаного нерухомого майна, на переконання позивача, підтверджується актом від 03.02.2017 комісійного огляду земельної ділянки, будівель та споруд частини військового містечка №288, що знаходилася в користуванні ДП «Львівське управління начальника робіт» по вул. Луганській, 3 у м. Львові.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Проте, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази використання відповідачем іншого майна, окрім визначеного укладеними між стронами Договором та Угодою. Так, комісійний огляд земельної ділянки, будівель та споруд частини військового містечка №288, що знаходилася в користуванні ДП «Львівське управління начальника робіт» по вул. Луганській, 3 у м. Львові, за результатами якого складено Акт від 03.02.2017, проведений за відсутності відповідача чи її законного представника, а сам акт не підписаний членами комісії. При цьому, у акті не наведено доказів на підтвердження факту належності транспортних засобів та сипучих матеріалів, що знаходились на належних позивачу технічних майданчиках, саме ФОП Лозко Т.В. Інші докази використання ФОП Лозко Т.В. вказаного позивачем майна в матеріалах справи відсутні.

Окрім того, позивачем не підтверджено підставності нарахування втрат за використання відповідачем нерухомого майна за період з 01.01.2016 по 31.01.2017, оскільки як вбачається з Акту обстеження військового містечка №288 (на території колишнього УНР) за адресою: м. Львів, вул. Луганська, 3 від 07.12.2016 (а.с.80) комісією КЕВ м. Львова, виявлено лише використання ФОП Лозко Т.В. частин технічного майданчика, визначених Договором та Угодою від 04.01.2016.

Враховуючи все викладене вище в сукупності, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами підставності та обгрунтованості позовних вимог.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2018 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника в порядку ст.ст.129, 282 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 23.04.2018 у справі №914/89/18 залишити без змін, апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку і строки встановлені ст. ст.288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено 27.08.2018

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Плотніцький Б.Д.

Суддя Малех І.Б.