РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.08.2018Справа № 910/1389/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., при секретарі судового засідання Мартинюк М.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп" (37043, Полтавська обл., Пирятинський район, ШЛЯХ КИЇВ-ХАРКІВ, корпус 134КМ; )

до Комунального підприємства "Київпастранс" (04070, м. Київ, ВУЛИЦЯ НАБЕРЕЖНЕ ШОСЕ, будинок 2; )

про стягнення 2 756 775,92 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Твердохліб І.Ю. - довіреність №305 від 18.12.2017 року.

від відповідача: Тараско Т.Є. - довіреність №06-5/48 від 25.01.2018 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Комунального підприємства "Київпастранс" про стягнення 2 756 775,92 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов укладених між сторонами Договорів про закупівлю продуктів нафтоперероблення рідких №06/129-14 від 29.08.2014 року та №06/168-14,від 11.12.2014 року в частині оплати поставленого позивачем товару, в результаті чого у позивача виникла заборгованість у розмірі 1 904 515, 73 грн., за наявності якої позивачем нараховані інфляційні втрати у розмірі 702 709,22 грн. та 3% річних у розмірі 149 550,97 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2018 року позовну Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп" залишено без руху та встановлено строк та спосіб для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 18.04.2018 року.

За результатами судового засідання 18.04.2018 року судом оголошено перерву до 15.05.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.05.2018 року підготовче засідання відкладено на 22.05.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2018 року продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання на 05.06.2018 року.

За результатами судового засідання 05.06.2018 року судом оголошено перерву до 13.06.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2018 року підготовче засідання відкладено, в порядку встановленому ст. 183 ГПК України, на 18.07.2018 року.

11.07.2018 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява №124 від 11.07.18 року про збільшення розміру позовних вимог, яка, крім того, містить пояснення на виконання вимог ухвали суду від 13.06.2018 року. Відповідно до поданої заяви позивач просить суд стягнути з відповідача: 1 624 515,73 грн. - основного боргу (а саме: 1 351 108,05 грн. - суми основного боргу за Договором №06/168-14 від 11.12.2014р.; 273 407,68 грн. - суми основного боргу за Договором №06/129-14 від 29.08.2014р.), 988 946,61 грн. - інфляційних втрат (з яких: 739 166,11 грн. - інфляційних втрат за Договором №06/168-14 від 11.12.2014р., 249 780,50 грн. інфляційних втрат за Договором №06/129-14 від 29.08.2014р.), 148 282,19 грн. - 3% річних (з яких: 122 025,84 грн. - 3% річних за Договором №06/168-14 від 11.12.2014р.; 26 256,35 грн. - 3% річних за Договором №06/129-14 від 29.08.2014р.).

До початку судового засідання 18.07.2018 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву №06-1/690 від 17.07.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2018 року підготовче засідання відкладено на 01.08.2018 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 року підготовче провадження у справі закрито, розгляд справи по суті призначено на 21.08.2018 року.

В судовому засіданні 21.08.2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 01.08.2018 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.08.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» (в подальшому перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп"; далі по тексту - позивач, постачальник) та Комунальним підприємством «Київпастранс» (далі по тексту - відповідач, КП «Київпастранс», замовник) укладено Договір №06/129-14 про закупівлю продуктів нафтоперероблення рідких (далі по тексту - Договір-1), а 11.12.2014 року між цими ж сторонами укладено Договір №06/168-14 про закупівлю продуктів нафтоперероблення рідких (далі по тексту - Договір-2).

Договір-1 та Договір-2 (далі разом по тексту - Договори).

Одночасно з підписанням Договорів Сторонами були підписані Специфікації до них.

Відповідно до п.1.1. Договорів постачальник протягом дії договору про закупівлю зобов'язується передавати у власність Замовника "Паливо рідинне та газ; оливи мастильні" (Дизельне паливо) код 19.20.2 за ДК 016:2010 (надалі - "Товар").

Відповідно до п. 1.2 Договорів кількість Товару визначається відповідно до Специфікації (Додаток №1 до Договорів), що є їх невід'ємними частинами.

Обсяги закупівлі Товару, що підлягають постачанню за цим Договором, можуть бути зменшені залежно від виробничих потреб Замовника (п.1.3. Договорів).

Пунктом 2.1 Договорів передбачено, що Постачальник повинен поставити Замовнику Товар, якість якого відповідає сертифікату відповідності та паспорту якості, які надаються Постачальником Замовнику.

Відповідно до п.3.3. Договору-1 загальна вартість товару, що поставляється згідно з даним Договором, становить - 11 016 000,00 грн. у тому числі ПДВ - 1 836 000,00 грн.

Ціна за одиницю товару може бути змінена відповідно до чинного законодавства (п.3.4. Договору-1).

Відповідно до п.3.3. Договору-2 загальна вартість товару, що поставляється згідно з даним Договором, становить - 15 060 000,00 грн. у тому числі ПДВ - 2 510 000,00 грн.

Ціна за одиницю товару може бути змінена відповідно до чинного законодавства (п.3.4. Договору-2).

Відповідно до пунктів 4.1 Договорів Замовник проводить оплату за фактично отриманий Товар протягом 30 банківських днів, згідно Договору та виставленого рахунку-фактури.

Згідно п. 4.3 Договорів оплата Товару здійснюється у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника.

Як передбачено п. 4.4 Договорів кожного місяця Сторони здійснюють звірку взаєморозрахунків. Постачальник складає та направляє Замовнику Акт звірки взаєморозрахунків (в подальшому - акт). Замовник протягом 2-х банківських днів з моменту отримання акту здійснює звірку розрахунків та повертає Постачальнику акт, підписаний уповноваженою особою та скріплений печаткою.

Відповідно п.6.1.1 Договорів Замовник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений Товар.

Згідно п.6.4.1 Договорів Постачальник має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за поставлений Товар.

Відповідно до п. 7.1 Договорів у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим Договором.

Як обумовлено п. 10.1 Договору-1 цей Договір набирає чинності з 29.08.2014р. і діє до 30.11.2014р., але у будь-якому випадку - до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань по даних Договорах. Закінчення строку дії Договорів не звільняє Сторони від виконання зобов'язань які виникли під час дії цих Договорів.

Згідно п. 10.1 Договору-2 цей Договір набирає чинності з 11.12.2014р. і діє до 27.02.2015р., але у будь-якому випадку - до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань по даних Договорах. Закінчення строку дії Договорів не звільняє Сторони від виконання зобов'язань які виникли під час дії цих Договорів.

На виконання умов Договору-1 позивачем передано у власність, а відповідачем прийнято товар на суму 10 182 742,53 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, підписаними між сторонами без жодних зауважень та заперечень, щодо кількості, ціни та якості товару.

Відповідач частково оплатив вартість отриманого від позивача товару (за Договором-1) сплативши лише 9 909 334,85 грн. що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з банку, а частина коштів в розмірі 273 407,68 грн. залишена неоплаченою.

Також, на виконання умов Договору-2 позивачем передано у власність, а відповідачем прийнято товар на суму 14 361 435,44 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, підписаними між сторонами без жодних зауважень та заперечень, щодо кількості, ціни та якості товару.

Відповідач частково оплатив вартість отриманого від позивача товару (за Договором-2) сплативши лише 12 730 327,39 грн. що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з банку, а частина коштів в розмірі 1 631 108,05 грн. залишена неоплаченою.

20.10.2015 року між позивачем та відповідачем підписано Акт звірки взаємних розрахунків за Договором-1 (далі по тексту - Акт-1), згідно якого відповідач визнав перед позивачем заборгованість з оплати отриманого товару на суму 273 407,68 грн.

Також, 20.10.2015 року між позивачем та відповідачем підписано Акт звірки взаємних розрахунків за Договором-2 (далі по тексту - Акт-2), згідно якого відповідач визнав перед позивачем заборгованість з оплати отриманого товару на суму 1 631 108,05 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо повної оплати вартості отриманого товару за Договорами, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 1 624 515,73 грн. (яка складається з: 1 351 108,05 грн. - суми основного боргу за Договором №06/168-14 від 11.12.2014р.; 273 407,68 грн. - суми основного боргу за Договором №06/129-14 від 29.08.2014р.).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, передав відповідачу товар на суму 10 182 742,53 грн. (за Договором-1) та 14 361 435,44 грн. (за Договором-2), а відповідач в порушення умов Договорів сплатив позивачу частину вартості отриманого товару, в зв'язку з чим має перед позивачем заборгованість з оплати повної вартості отриманого товару в розмірі 1 624 515,73 грн. (з яких: 1 351 108,05 грн. - боргу за Договором №06/168-14 від 11.12.2014р.; 273 407,68 грн. - боргу за Договором №06/129-14 від 29.08.2014р.).

Сума платежу в розмір 38 962,00 грн. на яку посилається відповідач в якості сплати боргу за Договором №06/129-14 від 29.08.2014 року являється оплатою за Договором №06/92-14 від 24.06.2014 року, а суду не надано жодного доказу зарахування вказаних коштів в якості погашення заборгованості за Договором-2.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 року «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 1 624 515,73 грн. (з яких: 1 351 108,05 грн. - боргу за Договором №06/168-14 від 11.12.2014р.; 273 407,68 грн. - боргу за Договором №06/129-14 від 29.08.2014р.), нормативно та документарно доведені, а тому підлягають задоволенню.

Також позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь: 988 946,61 грн. - інфляційних втрат (з яких: 739 166,11 грн. - інфляційних втрат за Договором №06/168-14 від 11.12.2014р., 249 780,50 грн. інфляційних втрат за Договором №06/129-14 від 29.08.2014р.) та 148 282,19 грн. - 3% річних (з яких: 122 025,84 грн. - 3% річних за Договором №06/168-14 від 11.12.2014р.; 26 256,35 грн. - 3% річних за Договором №06/129-14 від 29.08.2014р.)

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. М 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних с способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64). За таких обставин, на відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення, а не за шість місяців.

17.08.2018 року через канцелярію суду представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за Договором-1.

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв'язку з чим таке зобов'язання є триваючим.

Враховуючи, що позивач звернувся за стягненням 3% річних та інфляційних втрат, то суд повинен встановити, чи дотримано строки позовної давності. Позивач визначив період для стягнення 3% річних та інфляційних втрат з 09.02.2015 по 07.02.2018 за Договором-1, а тому враховуючи те, що позивач звернувся до суду лише 08.02.2018 року, то ним не пропущено строк позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 988 946,61 грн. - інфляційних втрат (з яких: 739 166,11 грн. - інфляційних втрат за Договором №06/168-14 від 11.12.2014р., 249 780,50 грн. інфляційних втрат за Договором №06/129-14 від 29.08.2014р.) та 148 282,19 грн. - 3% річних (з яких: 122 025,84 грн. - 3% річних за Договором №06/168-14 від 11.12.2014р.; 26 256,35 грн. - 3% річних за Договором №06/129-14 від 29.08.2014р.)), нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 773-80, 86, 129, 233, 236 - 238, 240, 241, 255, 256 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Київпастранс" (04070, м. Київ, ВУЛИЦЯ НАБЕРЕЖНЕ ШОСЕ, будинок 2; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант Ойл Групп" (37043, Полтавська обл., Пирятинський район, ШЛЯХ КИЇВ-ХАРКІВ, корпус 134КМ; ) 1 624 515 (один мільйон шістсот двадцять чотири тисячі п'ятсот п'ятнадцять) грн. 73 коп. - основного боргу, 988 946 (дев'ятсот вісімдесят вісім тисяч дев'ятсот сорок шість) грн. 61 коп. - інфляційних втрат, 148 282 (сто сорок вісім тисяч двісті вісімдесят дві) грн. 19 коп. - 3% річних, 41 426 (сорок одну тисячу чотириста двадцять шість) грн. 17 коп. - судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 Господарського процесуального кодексу України)

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» та ст. 256 Господарського процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 31.08.2018 року.