КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2018 р. Справа№ 910/23076/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар судового засідання: Іванов О.О.

за участю представників:

позивача: не з'явився;

відповідача 1: не з'явився;

відповідача 2: не з'явився;

відповідача 3: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Господарського суду міста Києва

від 21.03.2018

у справі №910/23076/16 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом ОСОБА_2

до 1) ОСОБА_3;

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Гросер"

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Продзернопром"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 (відповідача-1), Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Гросер" (відповідача-2) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Продзернопром" (відповідача-3) про визнання недійсним з моменту укладення Договору про переведення боргу №14/09-2 від 14.09.2015, укладеного між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір суперечить волі сторін та ст.ст. 512, 520, ч. 1ст. 203 ЦК України, а отже є недійсним з огляду на ч. 1ст. 215 ЦК України, оскільки сторони при укладенні Договору №14/09-2 мали на меті замінити боржника - ТОВ "Гросер" тобто перевести борг останнього в розмірі 100 000, 00 грн. за Договором №б/н від 10.04.2014 на іншого боржника, який би виплатив такий борг позивачу, а по суті замінили кредитора. Порушення прав позивача, як учасника ТОВ "Гросер", якому належить 50 % статутного капіталу товариства полягає у тому, що стягнення з ТОВ "Гросер" 100 000, 00 грн. призвело до скрутного матеріального становища господарського товариства, наслідком чого є невиплата дивідендів з прибутку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 у справі №910/23076/16 (том справи - 1, аркуші справи - 107-109) залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 (том справи - 1, аркуші справи - 178-184) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю "Гросер", Товариства з обмеженою відповідальністю "Продзернопром" про визнання недійсним з моменту укладення договору від 14.09.2015 № 14/09-2 про переведення боргу, укладеного між відповідачами.

Відмовляючи у позові, суди виходили з того, що:

- акціонер не наділений правом визнавати недійсним договір поза відносинами представництва;

- учасники господарського товариства не вправі звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших учасників господарського товариства та самого товариства поза відносинами представництва;

- позивач не наділений суб'єктивним правом щодо здійснення повноважень власника майна товариства, тому він не належить до кола тих суб'єктів, які мають право оспорювати вказаний договір.

Таким чином акціонер вправі реалізувати свої права через загальні збори товариства, на яких має право підняти питання, зокрема, про зобов'язання уповноваженої особи оспорити вказаний правочин.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2017 (том справи - 1, аркуші справи - 236-241) було скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 у справі №910/23076/16, а матеріали справи скеровано на новий розгляд до місцевого господарського суду. При цьому суд касаційної інстанції в своїй постанові зазначив про те, що суди попередніх інстанцій дійшли до передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки:

- у матеріалах справи відсутній статут ТОВ "Гросер" (відповідача 2);

- не встановлена частка позивача у статутному фонді товариства;

- не з'ясовано чи відбулось порушення корпоративних прав позивача щодо управління справами товариства, розподілу прибутку товариства (з одержанням своєї частки) від господарської діяльності товариства та погіршення майнового стану підприємства, що впливає на права позивача як учасника.

Під час нового розгляду в місцевому господарському суді відповідачі проти позову заперечували, просили суд в задоволенні вимог позивача відмовити, посилаючись на положення ст. 10 ЗУ "Про господарські товариства" та ст.ст. 116, 145 ЦК України, зокрема:

- відповідач 1 зазначав, що між сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 15.09.2015, якою внесено зміни до назви спірного договору та до п. 3 договору;

- відповідач 2 вказував, що позивач, як учасник товариства відповідача 2, не наділений правом визнавати недійсним договір укладений товариством, поза відносинами представництва, та не наділений суб'єктивним правом щодо здійснення правомочностей власника майна товариства, а тому він не належить до кола тих суб'єктів, які мають право оспорювати вказаний договір;

- відповідач 3 зазначав, що за спірним договором відбулася заміна саме кредитора. При укладенні договору про переведення боргу № 14/09-2 від 14.09.2015 було допущено орфографічну помилку у назві самого договору та зазначене невірне посилання на ст. 520 ЦК України, у зв'язку з чим сторонами 15.09.2015 укладено додаткову угоду № 1 до договору. Вказаною додатковою угодою сторонами внесено зміни у назву договору виклавши у наступній редакції: "Договір про відступлення права вимоги № 14/09-02 від 14.09.2015", а також абзац 3 договору викладено в редакції : "Первісний кредитор" в особі ОСОБА_3, на підставі ст. 512 ЦК України, уклали цей договір про відступлення права вимоги про наступне". Відтак, сторонами при укладенні спірного договору було дотримано вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 в позові відмовлено повністю. При цьому місцевий господарський суд у своєму рішенні зазначив про те, що позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Крім того, позивач не наділений суб'єктивним правом щодо здійснення повноважень власника майна товариства, тому він не належить до кола тих суб'єктів, які мають право оспорювати вказаний договір.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 у справі №910/23076/16 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 16 ЦК України, п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України, ст. 167 ГК України, а також неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення. Загалом доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися позивачем при поданні позовної заяви до суду першої інстанції.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.05.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 у справі №910/23076/16 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 у справі №910/23076/16- залишено без руху. Роз'яснено апелянту право протягом 10 днів з дня вручення зазначеної ухвали усунути недоліки, зазначені у мотивувальній частині, а саме подати до Київського апеляційного господарського суду докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва в розмірі 2 067, 00 грн.

30.05.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання №б/н від 24.05.2018 про долучення до матеріалів справи доказів сплати судового збору, а саме: квитанції №0.0..1 від 11.04.2018 про сплату судового збору у сумі 551, 20 грн. та квитанції №0.0..1 від 24.05.2018 про сплату судового збору у сумі 1 516, 00 грн. за подання апеляційної скарги по справі №910/23076/16.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.06.2018 поновлено процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 у справі №910/23076/16 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 у справі №910/23076/16.

Надано право відповідачам подати до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі.

Відповідачі своїм правом не скористались, відзиви на апеляційну скаргу у законодавчо встановлений строк до суду апеляційної інстанції не подали.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2018 розгляд справи №910/23076/16 призначено на 12.07.2018.

12.07.2018 розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 у справі №910/23076/16 не відбувся у зв'язку з перебуванням головуючого судді Зубець Л.П. на лікарняному.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.08.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 у справі №910/23076/16 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.08.2018 прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 у справі №910/23076/16 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Зубець Л.П., судді Мартюк А.І., Алданова С.О. та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06.09.2018.

05.09.2018 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача 3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв'язку із зайнятістю в судовому процесі по справі №960/6606/18 в Господарському суді міста Києва, що призначено на 06.09.2018 о 10 год. 00 хв.

Колегія суддів вирішила відмовити в задоволенні клопотання відповідача 3, з огляду на відсутність у клопотанні посилання на обставини, які б унеможливлювали розгляд даної справи за наявними у ній матеріалами.

Представники сторін у судове засідання 06.09.2018 не з'явилися. Позивач, відповідачі 1, 2 про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання не була визнана обов'язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу у відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 06.09.2018 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши надані до матеріалів справи докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

10.04.2014 між ОСОБА_3 (позикодавець/відповідач 1) та ТОВ "Гросер" (позичальник/відповідач 2) було укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) (далі - договір позики), відповідно до умов якого позикодавець надає позичальнику грошові кошти у вигляді поворотної фінансової допомоги у розмірі, передбаченому у п.п. 2.1 п. 2 цього договору (100 000, 00 грн.), а позичальник зобов'язується повернути надану поворотну фінансову допомогу в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 2.3 договору позики поворотна фінансова допомога надається позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується.

Пунктами 3.1, 3.2 договору позики встановлено, що поворотна фінансова допомога підлягає поверненню позичальником позикодавцю до 31.01.2015. Днем повернення суми поворотної фінансової допомоги вважається день зарахування грошових коштів на поточний рахунок позикодавця або шляхом сплати позикодавцю готівки через касу позичальника. Поворотна фінансова допомога вважається повернутою позичальником з моменту остаточного перерахування грошових коштів, що позичалися, на поточний рахунок позикодавця, що підтверджується випискою з банку, або сплати позикодавцю готівки через касу позичальника, що підтверджується видатковим касовим ордером.

Згідно з п. 4.1 договору позики позичальник зобов'язаний повернути поворотну фінансову допомогу до закінчення строку, визначеного у п.п. 3.1 п. 3 цього Договору.

14.09.2015 між ОСОБА_3 (далі - первісний кредитор/відповідач-1), ТОВ "Гросер" (далі - боржник/відповідач-2) та ТОВ "Продзернопром" (далі - новий кредитор/відповідач-3) було укладено договір про переведення боргу №14/09-2 (далі - договір), відповідно до п. 1 якого первісний кредитор переводить, а новий кредитор приймає грошовий кредит у розмірі 100 000, 00 грн., що виник на підставі договору про надання поворотної допомоги (позики) №б/н від 10.04.2014.

За твердженням позивача, вказаний договір є договором про відступлення права вимоги, а не договором про переведення боргу. Зокрема, позивач стверджує, що під час укладення вказаного договору сторони мали на меті заміну боржника - ТОВ "Гросер" на іншого боржника, який би виплатив такий борг кредитору - ОСОБА_3, а по суті замінили кредитора у зобов'язанні, що суперечить волі сторін. Порушення свого права, як учасника ТОВ "Гросер", якому належить 50 % статутного капіталу товариства, полягає у тому, що стягнення з ТОВ "Гросер" 100 000, 00 грн. призвело до скрутного матеріального становища господарського товариства, наслідком чого є невиплата дивідендів з прибутку.

Місцевий господарський суд у позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, вважає його таким, що відповідає як фактичним обставинам справи, так і вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином визнається дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин характеризується сукупністю ознак, що властиві йому. Двосторонній правочин є вольовою дією осіб, яка спрямована на досягнення певного правового результату, це дія суб'єктів цивільних відносин, заснованих на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності учасників.

Отже двостороннім правочином є погоджена дія двох чи більше сторін, тому двосторонній правочин - це договір. Для вчинення двостороннього правочину необхідно волевиявлення кожної із сторін та їх взаємоузгодженість. Договірні правовідносини виникають між суб'єктами лише тоді, коли кожна із сторін висловить свою волю на його встановлення і ця воля набуде характеру узгодженого волевиявлення. При цьому, така воля сторін правочину не залежить від волі чи бажання третіх осіб, які не є учасниками правочину і які не вправі визначати доцільність укладення правочину.

Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним .

Вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави щодо визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України.

За приписом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. А саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203).

Дійсність правочину - це визнання за ним властивостей юридичного факту, який породжує правові наслідки, до яких прагнули суб'єкти правочину при його вчиненні. Першою умовою дійсності правочину є відповідність його змісту вимогам цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 ЦК України, зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 ЦК України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Отже місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як вбачається з матеріалів справи 14.09.2015 ОСОБА_3 (первісний кредитор), ТОВ "Гросер" (боржник) та ТОВ "Продзернопром" (новий кредитор) уклали договір про переведення боргу №14/09-2 (далі - договір), відповідно до п. 1 якого первісний кредитор переводить, а новий кредитор приймає грошовий кредит у розмірі 100 000, 00 грн., що виник на підставі договору про надання поворотної допомоги (позики) №б/н від 10.04.2014. В подальшому 15.09.2015 сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору, якою внесено зміни у назву договору виклавши у наступній редакції, а саме: "Договір про відступлення права вимоги №14/09-02 від 14 вересня 2015 року". Крім цього, абзац 3 договору викладено в наступній редакції: "учасник товариства з обмеженою відповідальністю "Гросер", що надалі іменується "Первісний кредитор" в особі ОСОБА_3, на підставі ст. 512 ЦК України, уклали цей договір про відступлення права вимоги (надалі - по тексту "Договір" про наступне".

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин, аналогічна позиція викладена в пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Заявляючи позов про визнання недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Досліджуючи матеріали справи, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Також суд апеляційної інстанції дослідив доводи позивача про порушення його корпоративних прав щодо управління справами товариства, розподілу прибутку товариства (з одержанням своєї частки) від господарської діяльності товариства та погіршення майнового стану підприємства, що на думку позивача впливає на його права як учасника та оцінив їх як недостатні для задоволення позову.

Отже, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що предмет спірного договору, зокрема п. 1. та наявність у матеріалах справи додаткової угоди № 1 від 15.09.2015 вказують на відсутність правових підстав для визнання договору про переведення боргу № 14/09-2 недійсним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновниками, акціонерами, членами) у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Законом не передбачено права учасника (засновника, акціонера, члена) юридичної особи звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів цієї особи поза відносинами представництва. Водночас згідно з положеннями статті 16 ЦК України, пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України та статті 167 ГК України незалежно від суб'єктного складу, якщо учасник (засновник, акціонер, член) юридичної особи обґрунтовує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то він має право подати відповідний позов. Такий спір підвідомчий господарським судам і підлягає вирішенню у загальному порядку.

При цьому, письмові та усні пояснення позивача зводяться до порушення його прав як акціонера, зокрема, на отримання дивідендів.

Крім того у відзивах на позовну заяву відповідачами було зазначено, що позивач як учасник ТОВ "Гросер" не наділений правом визнавати недійсним договір укладений товариством, поза відносинами представництва, та не наділений суб'єктивним правом щодо здійснення правомочностей як власника майна товариства, а тому він не належить до кола тих суб'єктів, які мають право оспорювати вказаний договір.

Відповідно до ст. 167 ГК України корпоративні права-це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з ст. 116 ЦК України, ст. 10 ЗУ "Про господарські товариства" учасники товариства мають право: брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів. На вимогу учасника, товариство зобов'язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів; здійснити відчуження часток у статутному капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом.

Частинами 1, 3 ст. 145 ЦК України визначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників.

У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 146 ЦК України контроль за діяльністю виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю здійснюється у порядку, встановленому статутом та законом.

Як вбачається за вищевикладеними нормами, загальні збори товариства з обмеженою відповідальністю можуть формувати органи, що здійснюють постійний контроль за фінансово-господарською діяльністю виконавчого органу. Порядок створення та повноваження контрольного органу встановлюються загальними зборами учасників товариства. Для здійснення контролю за фінансовою діяльністю товариства з обмеженою відповідальністю згідно з рішенням його загальних зборів, а також в інших випадках, встановлених статутом і законодавством, може призначатися аудиторська перевірка.

Отже, право позивача на управління товариством передбачено нормами закону, в порядку визначеному установчими документами, зокрема шляхом прийняття рішень на загальних зборах. Акціонер не наділений правом визнавати недійсним спірний договір укладений товариством, поза відносинами представництва.

Учасники господарського товариства не вправі звертатися до суду за захистом прав та інтересів як інших учасників господарського товариства, так і самого товариства поза відносинами представництва.

Розділом десятим Статуту ТОВ "Гросер" (том справи - 2, аркуші справи - 15-34) визначено, що для належного функціонування товариства учасники створюють наступні органи управління: загальні збори учасників, які є вищим органом управління; директор товариства, який є виконавчим органом та діє в період між загальними зборами учасників, ревізійна комісія товариства є контролюючим органом товариства.

Зазначеним Статутом (ст. 11.4.) визначено перелік повноважень, що належить виключно до компетенції загальних зборів, зокрема: визначення основних напрямків діяльності товариства, затвердження його планів діяльності, визначення форм контролю за діяльністю директора, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів.

Також ст. 11.2 Статуту визначено, що будь-хто з учасників вправі вимагати розгляду питання на загальних зборах учасників за умови, що воно було ним поставлено не пізніше як за 25 календарних днів до початку зборів.

Дослідивши наведені норми чинного законодавства та положення Статуту ТОВ "Гросер" колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що позивач не наділений суб'єктивним правом щодо здійснення повноважень власника майна товариства, тому він не належить до кола тих суб'єктів, які мають право оспорювати вказаний договір.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно, юридичні особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх оспорюваних або порушених прав.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Виходячи із змісту правових норм, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення корпоративних прав позивача ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано. Позивач мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності всіх фізичних осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного і соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 у справі №910/23076/16 відповідає фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи та не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи вимоги ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладаються на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73, 74, 76, 269, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 у справі №910/23076/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2018 у справі №910/23076/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/23076/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова

Дата складання повного тексту постанови суду 10.09.2018.