ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"29" серпня 2018 р. Справа № 924/384/18

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Мухи М.Є., за участю секретаря судового засідання Попика О.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотівка-Еліт" с. Лотівка Шепетівський район Хмельницька область

до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив", м. Шепетівка Хмельницька область

про стягнення 1 600 000 грн. боргу, 65665,75 грн. - пені, 41920грн. - інфляційних втрат, 11704,11 грн. - 3% річних, 107200 грн. штрафу

Представники сторін:

позивача: ОСОБА_1 ордер РН435 №0003 від 04.06.18р.

відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю від 14.05.18р.

В судовому засіданні відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення

Процесуальні дії по справі.

21.05.2018р. на адресу суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотівка-Еліт" с. Лотівка Шепетівський район Хмельницька область до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив", м. Шепетівка Хмельницька область про стягнення 2120176,11 грн. боргу, 144113,88 грн. - пені, 114745,05 грн. - інфляційних втрат, 27010,46 грн. - 3% річних, 284103,60 грн. штрафу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена позовна заява передана для розгляду судді Мусі М.Є.

Ухвалою господарського суду від 15.06.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 18.07.2018 р.

18.07.2018р. судом постановлено ухвалу про оголошення перерви у підготовчому засіданні на 1 серпня 2018р.

Ухвалою господарського суду від 01.08.2018р. заяву ТОВ "Лотівка - Еліт" про зменшення розміру позовних вимог прийнято (про стягнення 1 600 000 грн. боргу, 65665,75 грн. - пені, 41920грн. - інфляційних втрат, 11704,11 грн. - 3% річних, 107200 грн. штрафу). Підготовче засідання відкладено на 13 серпня 2018 року.

Ухвалою господарського суду від 13.08.2018 закрито підготовче провадження у справі №924/384/18. Призначено справу №924/384/18 до судового розгляду по суті на 29 серпня 2018 року.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Позивач із врахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог просить стягнути із відповідача 1 600 000 грн. боргу, 65665,75 грн. - пені, 41920грн. - інфляційних втрат, 11704,11 грн. - 3% річних, 107200 грн. штрафу за договором поворотної фінансової допомоги від 30.11.2016р. №30/11; обґрунтовуючи позовні вимоги ст. ст. 526, 625, 629, 1046 ЦК України та положеннями договору. В обґрунтування позову посилається на те, що 30.11.2016року між ТОВ "Лотівка-Еліт" та СВК "Перший національний виробничий кооператив" укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги № 30/11, відповідно до якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1 цього Договору ("Позика"), а Позичальник зобовязується повернути позику протягом визначеного цим Договором строку. Розмір поворотної фінансової допомоги становить 1 600 000,00гривень. Строк повернення позики становить 12 місяців. При цьому, строк може бути продовжений за домовленістю сторін. Після закінчення строку, Позичальник зобовязується протягом 10 календарних днів повернути Позикодавцеві позику.

Наголошує на тому, що ТОВ "Лотівка-Еліт" свої умови у відповідності до Договору позики (Поворотної фінансової допомоги) №30/11 від 30.11.2016 року виконало, що підтверджується платіжними дорученнями №8 від 12.01.2017р. на суму 915000 грн. та №271 від 20.01.2017р. на суму 620000 грн., № 720 від 03.02.2017р. на суму 585176,11 грн. Водночас, Відповідач свої зобов'язання щодо повернення грошових коштів не виконав, причини невиконання невідомі. Заборгованість згідно даного договору становить 1 600 000 гривень (із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Повноважний представник позивача у судових засіданнях позов підтримав, наполягає на його задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні та відповідач у наданому суду відзиві на позов від 12.07.2018р. зазначає, що оскільки позивачем позику у визначеному договором розмірі передано за останнім платіжним дорученням 03.02.2017р, тому, перебіг строку договору почався 04.02.2017р, а зобовязання з повернення позики виникло 15.02.2018р.

Представником відповідача надано суду клопотання про приєднання до матеріалів справи розрахунку розміру штрафу (107200 грн.) із розрахунку 0.1% від суми позики (1 600 000грн.) за кожен день прострочення (67 днів) за період з 09.03.2018р. по 14.05.2018р.

Також наголошує на тому, що відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобовязань за договором позики свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Крім того, зазначає, що для нарахування пені позивачем взято період з 11 грудня 2017 року по 14 травня 2017 року, що суперечить умовам договору, тому для розрахунку необхідно за основу брати розмір коштів, які просить стягнути Позивач, відповідно розмір пені буде 87 014,34 грн. Також стверджує, що якщо для розрахунку за основу брати розмір коштів, які просить стягнути Позивач, розрахунок 3% річних буде складати 15509,23грн. окрім цього відповідачем зазначено про необхідність зменшення розміру пені на 50 відсотків відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України.

Представник відповідача у наданому суду відзиві на заяву про зменшення позовних вимог від 18.01.2018р. звертає увагу суду на те, що позивачем нараховано штраф та пеню за кожний день прострочення виконання грошового зобов'язання, тому Позивачем застосовується один вид відповідальності за одне і теж правопорушення.

Крім того, в силу положень ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, враховуючи, що невиконання зобов'язань пов'язане з наявністю заборгованості контрагентів перед відповідачем, відсутністю збитків для позивача, вважає, що розмір пені має бути зменшено судом на 50%.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

30.11.2016 р. між ТОВ "Лотівка-Еліт" (позикодавець) та СВК "Перший національний виробничий кооператив", (позичальник) укладено договір позики (зворотної фінансової допомоги) №30/11 (далі - договір), за умовами якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному п. 2.1 договору, а Позичальник зобов'язується повернути позику протягом визначеного договором строку. Розмір позики становить 1 600 000,00 грн. (п. 2.1. договору).

Позикодавець передає позику Позичальникові протягом 10 днів з моменту підписання Сторонами цього Договору. Позика вважається переданою Позичальникові в момент зарахування грошових коштів на рахунок Позичальника (п. п. 3.1, 3.2, 3.3 договору).

Строк позики 12 місяців. Строк, визначений у п. 4.1 цього Договору, може бути продовжений за домовленістю Сторін (п. п. 4.1, 4.2 договору).

Після закінчення строку, визначеного в п. 4.1 цього Договору, Позичальник зобовязується протягом 10 (десяти) календарних днів повернути Позикодавцеві позику. Позика повертається в безготівковій формі шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок Позикодавця. Позика вважається повернутою Позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його поточний рахунок (п.п.5.1-5.3).

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики Позичальникові. Строк Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього Договору та закінчується в момент виконання Позичальником своїх зобовязань за цим договором. Закінчення строку цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору. Якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним в Україні законодавством, зміни у цей Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору. Зміни у цей Договір набирають чинності з моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному в Україні законодавстві. Якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним в Україні законодавством, цей Договір може бути розірваний тільки за домовленістю Сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору. Договір вважається розірваним з моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, ньому Договорі або у чинному в Україні законодавстві (розділ 6 договору).

У випадку порушення своїх зобовязань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, визначену ним Договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. За порушення строків повернення позики Позикодавець має право нараховувати Позичальнику неустойку в розмірі облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості, за кожний день прострочення. При розрахунку неустойки приймаються: рік - 365 (триста шістдесят п'ять) днів, місяць - рівний календарній кількості днів. 3а порушення Позичальником строків повернення позики більше ніж на 15 (п'ятнадцять) банківських днів позичальник виплачує штраф у розмірі 0.1% від суми Позики за кожен день прострочення . Сума несплаченої Позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції (п.п.7.1.-7.3.).

Додаткові угоди та додатки до цього Договору с його невідємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані Сторонами та скріплені їх печатками. Сторони підтверджують наявність необхідного обсягу правосубєктності для укладення договорів подібного роду в тому числі наявність достатніх повноважень Сторін (п.п.9.5.,9.6.). Договір підписаний представниками та скріплений печатками сторін.

Позивачем відповідно до платіжних доручень №8 від 12.01.2017р. на суму 915000 грн. та №271 від 20.01.2017р. на суму 620000 грн., № 720 від 03.02.2017р. на суму 585176,11 грн. перераховано на рахунок відповідача 2120176,11 грн. із призначенням платежу зворотно-фінансова допомога згідно договору №30/11 від 30.11.2016р..

Оскільки відповідач в порушення договірних зобов'язань у визначений договором строк не повернув позивачу позику, позивач просить суд стягнути з відповідача 1600000 грн. боргу, 65665,75 грн. - пені, 41920грн. - інфляційних втрат, 11704,11 грн. - 3% річних, 107200 грн. штрафу.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Нормами ст. 627 ЦК України встановлено свободу договору, тобто відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 Цивільного кодексу України).

Як убачається із матеріалів справи, господарські правовідносини між сторонами виникли з договору позики від 30.11.2016 р. №30/11, за умовами якого позивач взяв на себе зобов'язання із перерахунку відповідачу грошових коштів в розмірі 1600000 грн., а відповідач зобов'язався, в свою чергу, повернути вказані кошти відповідно до п. 4.1, п. 5.1 договору після закінчення строку, визначеного в п. 4.1 цього Договору протягом 10 (десяти) календарних днів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України на позичальника покладено обов'язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 629 цього Кодексу договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як убачається з матеріалів справи та визнається сторонами, позивач на виконання договору позики № 30/11 від 30.11.2016 р. відповідно до платіжних доручень №8 від 12.01.2017р. на суму 915000 грн. та №271 від 20.01.2017р. на суму 620000 грн., № 720 від 03.02.2017р. на суму 585176,11 грн. перерахував на рахунок відповідача 2120176,11 грн. із призначенням платежу зворотно-фінансова допомога згідно договору №30/11 від 30.11.2016р..

Проте відповідач свої зобов'язання щодо повернення перерахованої суми у термін, як того вимагає п. 4.1, п. 5.1 договору, не виконав, чим створив заборгованість перед позивачем у розмірі 1600000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано відповідачу 11704,11 грн. 3% річних за період з 15.02.2018р. по 14.05.2018 р. та 41920 грн. інфляційних втрат за період лютий - квітень 2018р.

Суд, здійснивши перевірку поданого позивачем розрахунку в системі "Законодавство", дійшов висновку, що позивачем правомірно нараховано 3% річних в межах максимально можливого розміру. За таких обставин стягненню з відповідача підлягають 3% річних у розмірі 11704,11 грн.

Під час перерахунку втрат від інфляції судом враховуються положення п.3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань". Так, згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. Тому, зважаючи на вищевикладене та п.п. 4.1.,4.2.,5.1. договору від 30.11.2016р. № 30/11 правомірним є нарахування інфляційних втрат за платіжним дорученням №8 від 12.01.2017р. на суму 915000 грн. за період лютий - квітень 2018р., за платіжним дорученням №271 від 20.01.2017р. на суму 620000 грн. за період лютий - квітень 2018р., за платіжним дорученням № 720 від 03.02.2017р. на суму 65000 грн. (відповідно до заяви позивач про зменшення позовних вимог) за період березень квітень 2018р. При цьому, позивачем в межах можливих нарахувань заявлено до стягнення 41920 грн. інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача.

Позивач також просить стягнути з відповідача 65665,75 грн. пені за період з 15.02.2018р. по 14.05.2018 р. виходячи з облікової ставки НБУ відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

У ч. 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що за порушення строків повернення позики Позикодавець має право нараховувати Позичальнику неустойку в розмірі облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості, за кожний день прострочення. Тобто сторони передбачили можливість нарахування пені за прострочення терміну повернення позики у п. 7.2 договору позики від 30.11.2016 р., при цьому умовами договору не передбачено інший строк нарахування пені, ніж визначений ст. 232 ГК України.

За таких обставин, з огляду на п. п. 4.4, 5.1 договору позивачем правомірно нараховано пеню за період з 15.02.2018р. по 14.05.2018 р. в сумі 65665,75 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Позивач також просить стягнути з відповідача 107200 грн. штрафу із розрахунку 0.1% від суми позики (1600000 грн.) за кожен день прострочення (67 днів). Пунктом 7.3. договору передбачено, що за порушення позичальником строків повернення позики більше ніж на 15 банківських днів позичальник виплачує штраф у розмірі 0.1% від суми позики за кожен день прострочення.

Судом враховується, що статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Статтею 231 ГК України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов'язань, зазначених у частині другій цієї статті. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов'язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов'язань, визначається відповідним суб'єктом господарювання - господарською організацією.

Тобто сторони передбачили можливість нарахування штрафу за порушення Позичальником строків повернення позики більше ніж на 15 банківських днів у розмірі 0,1% від суми позики за кожен день прострочення, що узгоджується із приписами ст. 230, 231 ГК України.

За таких обставин, з огляду на п. п. 4.4, 5.1 договору позивачем правомірно нараховано 107200 грн. штрафу із розрахунку 0.1% від суми позики (1600000грн.) за кожен день прострочення (67 днів), який підлягає стягненню з відповідача.

Щодо тверджень відповідача про неможливість нарахування одночасно штрафу та пені судом відзначається наступне.

Відповідно до ч.1 ст.61 Конституції України передбачено що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Предметом даного спору є стягнення заборгованості та штрафних санкцій згідно укладеного між сторонами договору.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України та статті 549 ЦК України унормовано, що видами штрафних санкцій є штраф та пеня.

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГКУкраїни.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України.

При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З урахуванням викладеного, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто, не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 17 травня 2018 року у справі №910/6046/16, від 25 травня 2018 року у справі №922/1720/17 , 09.07.2018р. у справі № 903/647/17. Суд по даній справі не вбачає підстав для відступу від вказаної правової позиції.

Судом також критично оцінюються твердження відповідача про те, що позивачем всупереч вимогам законодавства нараховано штраф та пеню за кожний день прострочення виконання і грошового зобов'язання, оскільки розмір договірної штрафної санкції обраховано у відсотковому розмірі за кожну добу прострочення, що, за визначенням ст.549 ЦК України, відповідає поняттю "пеня". Між тим для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення в законі відповідальності за порушення зобовязання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобовязання.

З приводу аргументів відповідача про зменшення на 50% розміру заявленої до стягнення пені з посиланням на наявну значну заборгованість перед відповідачем його контрагентів суд враховує таке.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду. Суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Враховуючи зазначене, суд зазначає, що відповідачем не доведено існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки розмір боргу (1600000 грн.) значно перевищує розмір заявленої до стягнення пені (65665,75 грн.); відповідач не виконав зобов'язання, не вживав жодних заходів з метою належного виконання зобовязання та допустив значений період прострочення його виконання.

При цьому судом критично оцінюються як виняткові підстави для зменшення пені аргументи відповідача про наявність перед ним значної заборгованості його контрагентів, з посиланням на відкриття судом проваджень у справах за позовами відповідача про стягнення заборгованості, оскільки доказів про правомірність заявлених позовних вимог та відповідні рішення щодо стягнення боргу на користь відповідача відсутні. При цьому суд не вважає, що зазначені обставини є винятковими, враховуючи те, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність суб'єктів господарювання (ст. 42 ГК України).

Отже, суду не надано доказів, які би підтверджували наявність винятковості обставин для зменшення розміру штрафних санкцій.

Згідно з ч. 1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги є обґрунтованими та підтвердженими наявними у матеріалах справи доказами, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача у звязку із задоволенням позову.

З приводу витрат позивача на оплату правничої допомоги в сумі 10000,00 грн., зазначених в попередньому орієнтовному розрахунку судових витрат, суд зауважує, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 16 ГПК України).

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Відповідно ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Так, у матеріалах справи знаходиться ордер серії РН 435 №00023 від 04.06.2018р. на надання правової допомоги позивачу адвокатом ОСОБА_1, ордер серії ЧЦ №002722 від 10.05.2018р. на надання правової допомоги позивачу адвокатом ОСОБА_3

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для відшкодування стороні витрат по оплаті послуг адвоката за договором про надання правової допомоги необхідним є як факт їх надання позивачу, так і те, що зміст наданих послуг є необхідним для розгляду справи у господарському суді.

Відповідно до ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Згідно з приписами ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як зазначено у ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

При цьому, позивачем не заявлялись до стягнення витрати на правову допомогу, не надано доказів у їх підтвердження, а також не подано відповідної заяви в порядку, передбаченому ст. 129 ГПК України, а тому питання їх розподілу між сторонами судом не вирішується.

25.07.2018р. позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача 1 600 000 грн. боргу, 65665,75 грн. - пені, 41920грн. - інфляційних втрат, 11704,11 грн. - 3% річних, 107200 грн. штрафу. Дана заява з урахуванням вимог ст. 46 ГПК України, судом була прийнята.

Крім того, у заявах від 25.07.2018р. та 29.08.2018р позивач просив суд у зв'язку із зменшенням позовних вимог повернути надміру сплачений судовий збір.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи платіжного доручення від 18.05.2018р. № 2892 позивачем було сплачено 40352,24 грн. судового збору. Враховуючи вищевикладені обставини, зміст заяв про зменшення розміру позовних вимог та заяв позивача про повернення частини сплаченого судового збору, суд вважає за необхідне повернути позивачеві частину сплаченого судового збору відповідно до ст. 7 Закону України „Про судовий збір".

Керуючись ст. ст. 2, 4, 74, 86, 129, 233, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "Лотівка-Еліт" (с. Лотівка, вул. Центральна, 1, корпус Б, Шепетівський район Хмельницька область ) до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" (Хмельницька область, м. Шепетівка, Старокостянтинівське шосе, 31, ) про стягнення 1 600 000 грн. боргу, 65665,75 грн. - пені, 41920грн. - інфляційних втрат, 11704,11 грн. - 3% річних, 107200 грн. штрафу задовольнити.

Стягнути з сільськогосподарського виробничого кооперативу "Перший національний виробничий кооператив" (Хмельницька область, м. Шепетівка, Старокостянтинівське шосе, 31, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Лотівка-Еліт" (с. Лотівка, вул. Центральна, 1, корпус Б, Шепетівський район Хмельницька область) 1 600 000 грн. (один мільйон шістсот тисяч гривень 00 коп.) боргу, 65665,75 грн. (шістдесят п'ять тисяч шістсот шістдесят п'ять гривень 75 коп.) - пені, 41920грн. (сорок одна тисяча дев'ятсот двадцять гривень 00 коп.) - інфляційних втрат, 11704,11 грн. (одинадцять тисяч сімсот чотири гривні 11 коп.) - 3% річних, 107200 грн. (сто сім тисяч двісті гривень 00 коп.) штрафу, 27397,35 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ.

Повернути товариству з обмеженою відповідальністю "Лотівка-Еліт" (с. Лотівка, вул. Центральна, 1, корпус Б, Шепетівський район Хмельницька область) з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 12954,89 грн. (дванадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят чотири гривні 89 коп.).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК, з урахуванням п. 17.5 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 06.09.18р.

Суддя М.Є. Муха

Віддруковано 3 примірники: 1 - до справи, 2 - позивачу (30453, Хмельницька область, Шепетівський р-н, с. Лотівка, вул. Центральна, 1, корпус Б), 3 - відповідачу (30403 Хмельницька область, м. Шепетівка, Старокостянтинівське шосе, 31).