ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.08.2018

Справа № 910/7429/18

Суддя Господарського суду міста Києва Підченко Ю.О., розглянувши в спрощеному провадженні справу

За позовом

до

Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція"

Державного агентства резерву України

про

стягнення 14 671,05 грн.

Суддя Підченко Ю.О.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" (надалі – позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Державного агентства резерву України (надалі – відповідач) про стягнення 14 125,57 грн. основного боргу, 146,29 грн. 3% річних та 399,19 грн. інфляційного збільшення суми боргу, у зв’язку із тим що відповідач, в порушення умов договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 050/15 від 23.08.2013, не відшкодовує витрати за зберігання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/7429/18. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у зв'язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу – для подання відповіді на відзив.

24.07.2018 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо заявлених позивачем вимог, вказуючи на те що позивачем не узгоджено з відповідачем витрати за зберігання матеріальних цінностей та не підписаний акт взаєморозрахунків фактичних витрат у сумі заявленій позивачем, а отже – у відповідача відсутні підстави для сплати позивачеві заборгованості.

06.08.2018 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказує на те, що заперечення проти позову наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву є необґрунтовані та такими, що не відповідають дійсності.

Суд також враховує положення частини 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" 04.11.1950 року про право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

23 серпня 2013 року між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від імені якого діє відокремлений підрозділ «Рівненська атомна електрична станція» (за Договором – Зберігач) та Державним агентством резерву України (за Договором – Держрезерв) було укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 050/15 (надалі – Договір), за умовами якого Держрезерв передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1мр, передбачені цим договором форми актів затверджуються Держрезервом України (п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 1.1. Договору, зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі – цінності) здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах Зберігача.

Пунктом 3.1. Договору обумовлено, що Держрезерв зобов'язаний відшкодувати Зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Згідно п. 4.2. договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється за узгодженням з Держрезервом України та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженого з Держрезервом України кошторису витрат, затверджених Держрезервом України акту виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву та наданими до нього копій документів, що підтверджують фактичні витрати, акту звірки заборгованості згідно з даним договором, податкової накладної на момент сплати). У разі, коли Держрезерв визнає за можливе, відрахування суми витрат частинами протягом поточного року.

Пунктом 4.3. Договору встановлено, що оплата робіт із закладення поставки цінностей до мобілізаційного резерву проводиться після отримання та погодження Держрезервом України акту встановленої форми на основі попередньо укладеного договору (поставки) цінностей мобілізаційного резерву.

Відповідно до п. 4.4. Договору, витрати по переміщенню матеріальних цінностей та оплата залізничного тарифу узгоджується окремим договором.

Згідно п. 7.3. договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, що які виникли до його укладення, а саме з 1 січня 2013 року, і діє протягом усього терміну зберігання цінностей (до повного виконання нарядів Держрезерву України на відпуск матеріальних цінностей).

За своєю правовою природою між позивачем та відповідачем укладено договір зберігання. Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 638, 936, 946, 947 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та ст. ст. 179, 180 Господарського кодексу України (далі – ГК України), а також приписів Закону України "Про державний матеріальний резерв", він вважається укладеним.

Згідно приписів ст. ст. 1, 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв", державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання). Відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву – зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно п. 1 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2002 № 532 (надалі – Порядок), сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

Також, пунктом 2 Порядку визначено, що сума витрат яка підлягає відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку сплачується за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

При цьому, пунктом 7 Порядку встановлено, що відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, укладений між сторонами договір зберігання є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно зі ст. ст. 173, 174, 175 ГК України (ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з кошторису витрат на зберігання матеріальних цінностей державного і мобілізаційного резерву на складах та у резервуарах відповідального зберігача в 2017 році, копія якого міститься в матеріалах справи, Сторонами було узгоджено суму витрат, яка підлягає відшкодуванню за зберігання матеріальних цінностей в розмірі 18 045,83 грн.

Разом з тим, в матеріалах справи містяться копії щоквартальних звітів про фактичні витрати за зберігання та акти на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей, підписані та належним чином оформлені позивачем, що були направлені відповідачеві листами № 013/3038 від 07.04.2017 – за І квартал 2017 року в сумі 4 324,04 грн., № 013/5782 від 07.07.2017 – за II квартал 2017 року в сумі 4 154,20 грн., № 013/8549 від 09.10.2017 – за III квартал 2017 року в сумі 2 777,72 грн. та № 013/327 від 10.01.2018 – за IV квартал 2017 року в сумі 2 869,61 грн., копії яких, з доказами їх направлення також містяться в матеріалах справи.

При цьому, позивач вказує на те, що направлені листи та звіти з актами про відшкодування витрат за зберігання, матеріальних цінностей залишилися без реагування із сторони відповідача.

Статтями 525 та 526 ЦК України, що кореспондуються за змістом з положеннями статті 193 ГК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому за приписом ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з листа позивача № 013/617 від 19.01.2018, копія якого міститься в матеріалах справи, позивачем було пред'явлено відповідачеві вимогу про відшкодування витрат за вищевказаними актами на загальну суму 14 125,57 грн., яка була отримана відповідачем 22.01.2018 (копія повідомлення про вручення поштового відправлення міститься в матеріалах справи).

Доказів сплати вказаної заборгованості відповідачем суду не надано.

Таким чином, позивач виконав взяті на себе зобов’язання зі зберігання матеріальних цінностей, відповідно до умов Договору та в межах кошторису витрат, що був узгоджений Сторонами, а відповідач, у свою чергу, не виконав взяті на себе зобов’язання з відшкодування фактичних витрат зі зберігання матеріальних цінностей за I - IV квартали 2017 року на загальну суму 14 125,57 грн., чим порушив права позивача.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача 14 125,57 грн. основного боргу за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 050/15 від 23.08.2013 є обґрунтованою, у зв’язку із чим позов в цій частині вимог підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, у зв’язку із порушенням відповідачем взятих на себе зобов’язань за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 050/15 від 23.08.2013 в частині оплати витрат за зберігання матеріальних цінностей за I - IV квартали 2017 року, позивачем нараховано 146,29 грн. 3% річних та 399,19 грн. інфляційного збільшення суми боргу за період 30.01.2018 по 04.06.2018.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційного збільшення суми боргу, суд приходить до висновку, що він є обґрунтованим, арифметично вірним, відповідає вимогам Законодавства та умовам Договору, а тому позов у частині вимог про стягнення 3% річних та інфляційного збільшення суми боргу підлягає задоволенню.

Судом дана належна оцінка відзиву відповідача на позовну заяву, водночас заперечення відповідача щодо Сторонами розміру витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 з посиланням на пункт 4.4 договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 050/15 від 23.08.2013 та пункт 2 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2002 № 532 є необґрунтованими та спростовуються підписаним сторонами та скріпленим печатками Сторін кошторисом витрат на 2017 рік, копія якого міститься в матеріалах справи.

Відповідно до положень статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються відповідача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 126, 129, 165, 178, 202, 232, 233, 237, п. 2. ч. 5. ст. 238, 240, 241, 247,ч. 1. ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, суд –

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28; ) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3; ) в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська область, м. Вараш; ) основний борг у розмірі 14 125, 57 грн., 3% річних у розмірі 146, 29 грн., інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 399, 19 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 762, 00 грн. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Згідно з п. п. 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 29.08.2018 року.

Суддя                                                                                 Ю.О. Підченко