ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2018 року

м. Київ

Справа № 903/859/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Вронська Г.О., Ткач І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сігнаєвської К.І.;

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій",

на рішення Господарського суду Волинської області

(суддя - Шум М.С.)

від 19.03.2018,

та постанову Рівненського апеляційного господарського суду

(головуючий - Огороднік К.М., судді - Коломис В.В., Тимошенко О.М.)

від 21.06.2018,

за позовом фізичної особи-підприємця Приходько Наталії Володимирівни,

до приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації,

про спонукання до укладення договору,

В С Т А Н О В И В:

ФОП Приходько Н.В. звернулась до Господарського суду Волинської області з позовом про спонукання до укладання договору ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" про надання автостанційних послуг.

Позовні вимоги обґрунтовані обов'язковістю укладення договору згідно з ст. 179 ГК України, ст. 32 Закону України "Про автомобільний транспорт", Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, Порядком регулювання діяльності автостанцій.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 19.03.2018, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.06.2018, позов задоволено. Визнано укладеним між ФОП Приходько Н.В. та ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" договір про надання автостанційних послуг в редакції проекту договору ФОП Приходько Н.В. на умовах, викладених у резолютивній частині рішення.

Приймаючи рішення, суд дійшов висновків, що запропонований позивачем проект договору про надання автостанційних послуг відповідає вимогам закону та містить всі істотні умови необхідні для такого договору.

ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані рішення і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Підставами для скасування судових рішень відповідач зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанції. Стверджує, що між сторонами у справі уже існують договірні відносини, а тому відсутня необхідність укладення іншого договору, який змінює існуючі договірні відносини між сторонами.

У відзиві на касаційну скаргу позивач заперечує проти касаційної скарги ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" та просить постанову апеляційного суду та рішення місцевого суду залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального та процесуального права та прийняли законні та обґрунтовані рішення. Вказує, що у відповідача в силу прямої вказівки закону виник обов'язок щодо укладення договору про надання автостанційних послуг. Укладення договору про надання автостанційних послуг є обов'язковим.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи і перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено господарськими судами, 19.09.2017 між ФОП Приходько Н.В. і Департаментом інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації було укладено два договори про організацію перевезень пасажирів: № 2574 за маршрутами: Нововолинськ - Луцьк, Луцьк - Будятичі, № 205 Будятичі - Нововолинськ та № 2576 за маршрутом: Луцьк - Нововолинськ.

22.09.2017 позивачем на адресу ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" було надіслано проект договору про надання автостанційних послуг № 22/09/17-1 від 22.09.2017.

Вказаний договір було надіслано разом з листом № 22/09/17-1 від 22.09.2017 до якого позивачем додано підписані два примірники договору № 22/09/17-1 від 22.09.2017 про надання автостанційних послуг, копію договору, укладеного з Департаментом інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації від 19.09.2017 за № 2574, копію договору, укладеного з Департаментом інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації від 19.09.2017 за № 2576, затверджений розклад руху автобусів на маршруті (в 2 примірниках, таблиці вартості проїзду пасажирів автобусами на маршрутах та вартість перевезення багажу.

ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" відмовилось від підписання такого договору про надання автостанційних послуг № 22/09/17-1 від 22.09.2017 про що надіслало позивачу листа № 661/2 від 10.10.2017.

ФОП Приходько Н.В., вважаючи, що такі дії відповідача є порушенням норм чинного законодавства, звернулась з позовом до суду у цій справі.

Як вбачається з матеріалів справи, причиною виникнення спору стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для укладення спірного договору.

Згідно з приписами частин першої - третьої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Згідно з статтею 32 Закону України "Про автомобільний транспорт" відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій визначаються договором.

Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів.

Власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.

Пунктом 5.3 Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.09.2010 № 700, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.11.2010 за № 1068/18363, передбачено, що власник зобов'язаний укласти з перевізником договір про надання послуг автостанції за наявності у перевізника договору про організацію перевезень на автомобільних маршрутах загального користування з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною чи районною державною адміністрацією або дозволу Державної служби України з безпеки на транспорті на перевезення пасажирів на маршруті загального користування, розкладом руху якого передбачено заїзд на автостанцію власника.

Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 30.11.2010 за № 860 затверджено Примірну форму договору про надання послуг автостанцією перевізникові, предметом якого є надання власником за завданням перевізника на території автостанцій (автовокзалів) комплексу обов'язкових послуг, пов'язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інших послуг відповідно до вимог Закону України "Про автомобільний транспорт" і Правил.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що укладення договору про надання послуг автостанцією є обов'язковим для сторін спору в силу вимог закону.

Запропонований позивачем проекту договору про надання автостанційних послуг відповідає нормам Закону України "Про автомобільний транспорт", Порядку регулювання діяльності автостанцій, Правилам надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, Типовому технологічному процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів, затвердженому наказом Міністерства транспорту України № 565 від 28.09.2001, примірній формі договору про надання послуг автостанцією перевізникові, затвердженій наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 860 від 30.11.2010, та містить всі істотні умови необхідні для такого виду договору.

За таких обставин, вимога позивача про визнання договору про надання автостанційних послуг укладеним, в редакції запропонованій позивачем, є обґрунтованою і підлягала задоволенню.

Щодо аргументів скаржника про відсутність необхідності укладення спірного договору з огляду на існування між сторонами договірних відносин, то такі доводи були розглянуті судами попередніх інстанцій та їм надана належна правова оцінка. Господарські суди правильно вказали, що оскільки договір, чи додаткова угода, які укладені між сторонами, де б передбачалось надання послуг з обслуговування перевезень пасажирів автобусами саме за маршрутами Нововолинськ - Луцьк, Луцьк - Будятичі, Будятичі - Нововолинськ, Луцьк - Нововолинськ в матеріалах справи відсутні, а наявні в матеріалах справи договори не регулюють організацію перевезень за вказаними маршрутами, укладення договору про надання автостанційних послуг на нові маршрути є обов'язковим в силу закону.

Посилання відповідача на необхідність при укладенні договору надання автостанції паспорта маршруту відхиляються Верховним Судом оскільки відповідно до п. 10 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові до договору перевізник має надавати копію договору (договорів) перевізника з місцевим органом виконавчої влади чи дозволу (дозволів) Державтотрансадміністрації на обслуговування маршруту (маршрутів), рейсу (рейсів); копію затвердженого розкладу руху автобусів на маршруті (маршрутах); таблиці вартості проїзду пасажирів автобусами на маршруті (маршрутах), рейсі (рейсах), які обслуговує перевізник, та - вартість перевезення багажу.

Позивачем надано відповідачу необхідні документи разом з проектом договору № 22/09/17-1 від 22.09.2017 про надання автостанційних послуг, зокрема копії договорів про організацію перевезень пасажирів № 2574 та № 2576 від 19.09.2017, копії розкладів руху автобусів та таблиці вартості проїзду. У позивача при укладенні договору про надання автостанційних послуг відсутній обов'язок надавати автостанції паспорт маршруту.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки судами були прийняті рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно з ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 19.03.2018 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 21.06.2018 у справі за № 903/859/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді Г. Вронська

І. Ткач