РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.09.2018Справа № 910/7696/18

Господарський суд міста Києва у складі: головуючий - суддя Спичак О.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

За позовомФізичної особи-підприємця Нетеки Миколи Володимирівни
ДоДержавного підприємства «Інформаційно-аналітичне агентство»
Простягнення 12 939,00 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Нетека Микола Володимирович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства "Інформаційно-аналітичне агентство" про стягнення 16 000,00 грн суми основного боргу, 9 520,00 грн пені та 2 523,00 грн інфляційних нарахувань.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором № 40 від 03.07.2017 щодо оплати в повному обсязі виконаних робіт.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 1 статті 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2018 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв'язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 04.07.2018 була направлена судом рекомендованими листами з повідомленнями про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 01301, м. Київ, вул. Еспланадна, буд. 4-6, кім. 419/2.

23.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача, в якому вказаний учасник судового процесу проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що на даний момент сума основного боргу є погашеною, що підтверджується доданими до відзиву платіжними дорученнями. З огляду на зазначене відповідач просив суд закрити провадження у справі в даній частині позовних вимог. Щодо нарахованої неустойки та інфляційних втрат відповідач заперечив посилаючись на те, що позивачем в супереч п. 3.3 договору не було надано замовнику рахунку на оплату, а отже з урахуванням вищезазначеного пункту договору, строк виконання зобов'язань з оплати не настав, у зв'язку з чим відсутнє прострочення виконання зобов'язань.

26.07.2018 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог у відповідності до якої останній просив суд стягнути з відповідача лише 10 416,00 грн пені, у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання та 2 523,00 грн інфляційних втрат.

Відповідно до п. 2 ч. 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Пунктом 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 встановлено, що статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п., а тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи- об'єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

З огляду на вищенаведене, суд розцінює заяву позивача, як заяву про зменшення розміру позовних вимог. Судом вищезазначена заява була розглянута та прийнята, у зв'язку з чим нова ціна позову становить 12 939,00 грн.

Також 26.07.2018 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, у відповідності до якої останній заперечив проти доводів викладених у відзиві на позов.

06.08.2016 через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Наразі, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

До того ж, з огляду на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Відповідно до ч. 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

03.07.2017 між Державним підприємством «Інформаційно-аналітичне агентство» (далі - замовник, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Нетекою Миколою Володимировичем (покупець, відповідач) було укладено договір № 40 (у подальшому - договір), відповідно до п.1.1. якого виконавець проводить демонтажні роботи устаткування, такелажні роботи устаткування, виготовлення оснастки для перевезення, а замовник сплачує вартість виконаних робіт, згідно розділу 3 даного договору.

Умови зазначеного договору свідчать про те, що за своєю правовою природою він є договором про надання послуг.

У відповідності до статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За умовами п. 3.1 договору, загальна вартість послуг виконавця за даним договором становить 28 000,00 грн. (двадцять вісім тисяч гривень 00 копійок),без ПДВ є фіксованою й зміні не підлягає, згідно (див. Додатка №2) договору.

Відповідно до п. 3.2 договору, у вартість договору не входить, і оплачується замовником окремо:

- будь-яке збільшення обсягу робіт, не обумовлених Договором;

- робота в вихідні та святкові дні під час проведення всього комплексу робіт; будівельні роботи;

- електромонтажні роботи;

- додаткові навантаження, розвантаження, перевантаження, непередбачені даним Договором;

- монтажні роботи устаткування; пусконалагоджувальні роботи устаткування;

- ремонт устаткування по поліпшенню його технічного стану і якості роботи, підлягають додатковій оплаті Замовником, про що складається додатковий Договір.

Згідно п. 3.3 договору, оплата за договором проводиться в 2 етапи в такий спосіб: 1-й етап - 70% загальної вартості договору - оплата протягом 5-х банківських днів з моменту підписання договору й виставляння рахунку виконавцем: 2-й етап 30% загальної вартості робіт протягом 3-х банківських днів перед проведенням завантаження устаткування.

Відповідно до розділу 4 договору, прийом-здача виконаних робіт здійснюється вповноваженими представниками сторін з підписанням, наданого виконавцем, акту виконаних робіт.

Роботи вважаються виконаними, якщо: устаткування в комплекті (див. Додаток №1) демонтовано (згідно пп. 1.1.1., даного Договору); устаткування в комплекті (див. Додаток №1) переміщено на територію замовника (згідно пп. 1.1.1., даного Договору).

Замовник зобов'язаний протягом трьох днів підписувати акти приймання-здачі виконаних робіт, а у випадку виявлення недоліків у проведених роботах (або брака), акт виконаних робіт повинен бути підписаний разом з переліком виявлених недоліків.

Виконавець зобов'язується усувати всі виявлені недоліки в обсягах і в строки погоджені й установлені в додатку до акту виконаних робіт.

Не можуть бути підставою для не підписання акту виконаних робіт, і відображатися в додатку до акту виконаних робіт: - виявлення дефектів і недоліків устаткування, не виявлених до монтажу, але виниклих внаслідок природного зношування або сліди, що мають ушкодження не пов'язані з роботами виконаними виконавцем; - виявлення дефектів і недоліків устаткування, пов'язані з неналежним зберіганням устаткування, передбаченого пунктами п.2.1.6., і п. 2.1.12. даного Договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, 10.07.2017 всі роботи згідно договору № 40 від03.07.2017 виконавцем були виконані, про що 10.07.2017 між сторонами було підписано акт здачі-прийняття робіт, в якому вказано про те, що сторони не мають одна до одної претензій та, що даний акт є підставою для здійснення розрахунків. Також позивачем зазначено проте, що ним відповідачу було надано на оплату рахунок-фактуру № 25 від 10.07.2017 на суму 28 0000,00 грн.

Проте, відповідач (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) оплатив надані послуги з простроченням строків. Зокрема, замовником наступним чином оплачувались надані послуги: 28.02.2018 на підставі платіжного доручення № 47 сплачено 8 000,00 грн; 19.03.2018 на підставі платіжного доручення № 62 сплачено 2 000,00 грн; 16.04.2018 на підставі платіжного доручення № 101 сплачено 2 000,00 грн; 15.06.2018 на підставі платіжного доручення № 144 сплачено 6 000,00 грн; 17.07.2018 на підставі платіжного доручення № 179 сплачено 10 000,00 грн.

У відповідності до умов п. 6.3 договору, замовник несе матеріальну відповідальність за несвоєчасну оплату робіт (послуг) у розмірі 0,1 % від загальної вартості договору за кожний день прострочення.

З огляду на наведений пункт договору, позивач нарахував та просить стягнути з відповідача, у зв'язку з прострочення здійснення оплати наданих послуг, пеню у розмірі 10 416,00 грн нараховану за період з 11.07.2017 по 17.07.2018, а також 2 523,00 грн інфляційних нарахувань за період прострочення з 11.06.2017 по 16.04.2018.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся з позовом до Господарського суду міста Києва про стягнення з відповідача 10 416,00 грн пені та 2 523,00 грн інфляційних втрат.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив посилаючись на те, що в своїй позовній заяві ФОП Нетека М.В. посилається на те, що 10.07.2017 ДП «Інформаційно-аналітичне агентство» отримало рахунок на оплату. Проте дане твердження не відповідає дійсності, оскільки позивач за весь час після укладення договору так і не надав відповідачу рахунок на оплату, як це передбачено договором. До позовної заяви доданий лише сам рахунок на суму 28000,00 грн, без жодних відміток відповідача про його отримання. Будь-яких доказів на підтвердження факту вручення вказаного рахунку або відправлення його поштою на адресу замовника позивач не надав. У тому числі рахунок не був виставлений і при направленні позивачем на адресу відповідача претензії від 22.02.2018. Відтак, оскільки рахунок не був виставлений позивачем, то і не настав передбачений договором строк виконання зобов'язання з оплати робіт. Відповідно, не відбулось прострочення виконання цього зобов'язання і як наслідок не виникли підстави для стягнення пені та інфляційних збитків, у зв'язку з простроченням оплати. Також відповідачем зауважено про помилки в розрахунку суми пені, наведеному в позовній заяві. Зокрема, відповідачем зазначено, що позивач розраховує пеню від всієї суми договору, незалежно від визначених ним періодів прострочення. Проте нормою ч. 3 ст. 549 ЦК України встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як видно, дана норма сформульована імперативно і не допускає можливості передбачити в договорі обчислення розміру пені від загальної суми зобов'язання. По-друге, при розрахунку суми пені позивачем проігноровані положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Так статтею 3 даного Закону встановлено, що розмір пені, встановлений за згодою сторін, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір подвійної облікової ставки НБУ у період, за який позивач нараховує пеню, був меншим, ніж 0,1 % в день, що свідчить про помилковість розрахунку позивача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає договір № 40 від 03.07.2017, як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п. 3.3 договору, оплата за договором проводиться в 2 етапи в такий спосіб: 1-й етап - 70% загальної вартості договору - оплата протягом 5-х банківських днів з моменту підписання договору й виставляння рахунку виконавцем: 2-й етап 30% загальної вартості оплата протягом 3-х банківських днів перед проведенням завантаження устаткування.

Отже, з огляду на умови зазначеного пункту договору сума у розмірі 19 600,00 грн мала бути сплачена відповідачем протягом 5-х банківських днів з моменту підписання договору й виставляння рахунку виконавцем, а сума у розмірі 8 400,00 грн протягом 3-х банківських днів перед проведенням завантаження устаткування.

Заперечення відповідача щодо відсутності з його боку прострочення виконання зобов'язань з огляду на те, що в матеріалах справи відстані докази на отримання замовником рахунку на оплату спростовується наступним.

Відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Подія є явищем об'єктивної реальності, яке відбувається незалежно від волі людини та її суб'єктивної поведінки, на відміну від дій, під якими розуміють обставини, що виникають за волею людини, тобто вольові акти, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 212 Цивільного кодексу України закріплено право осіб, які вчиняють правочин, обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Слід зауважити, що рахунок-фактура за своїми ознаками не є первинним документом, а містить лише платіжні реквізити, тобто носить інформаційний характер; ненадання рахунку-фактури, по своїй суті, не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні приписів Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунка-фактури не звільняє відповідача від обов'язку оплатити поставлений товар. Аналогічну правову позицію висловлено Вищим господарським судом України у постанові від 22.02.2017р. по справі №904/5288/16.

З огляду на вищезазначене суд приходить до висновку, що прострочення замовником обов'язку з оплати наданих послуг на суму 19 600,00 грн розпочалося зі спливом 5-ти банківських днів з моменту підписання договору, а саме з 11.07.2017, а на суму 8 400,00 грн з 07.07.2017 (останній банківський день перед підписанням акту здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Позивачем було здійснено нарахування пені та інфляційних втрат у зв'язку з простроченням виконання зобов'язань з оплати.

У частині першій статті 546 Цивільного кодексу України зазначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 Господарського кодексу України). Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими Господарським кодексом України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (частина перша статті 199 Господарського кодексу України),

Видами забезпечення виконання зобов'язання за змістом положень частини першої статті 546 Цивільного кодексу України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов'язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов'язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

За змістом положень частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до умов п. 6.3 договору, замовник несе матеріальну відповідальність за несвоєчасну оплату робіт (послуг) у розмірі 0,1 % від загальної вартості договору за кожний день прострочення.

При цьому, з огляду на вищезазначений пункт договору, суд приходить висновку, що розмір договірної штрафної санкції обраховано у відсотковому розмірі за кожну добу прострочення за визначенням статті 549 Цивільного кодексу України відповідає поняттю «пеня».

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом України у постанові від 08.02.2017 у справі №910/29752/15.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку з оплати не виконано, чим допущено прострочення виконання зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), а тому позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення пені.

При цьому судом зазначається, що позивачем невірно здійснено розрахунок пені з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже з огляду на вищенаведене, пеня обраховується від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, а строк її нарахування не перевищує шести місяців, якщо інший строк не встановлено в договорі.

При перевірці наданого позивачем розрахунку судом встановлено, що позивачем було нараховано пеню за період з 11.07.2017 по 17.07.2018 на суму 28 000,00 грн та без врахування вимог встановлених в статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З огляду на те, що позивачем було невірно здійснено розрахунок пені судом здійснено власний її розрахунок з урахуванням вимог ч. 3 статті 549 Цивільного кодексу України, статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Здійснивши власний розрахунок пені (в межах періоду визначеного позивачем) суд вважає за можливе стягнути з відповідача пеню у розмірі 3 660,01 грн, нарахованої за період з 11.07.2017 по 10.01.2018 на суму 19 600,00 грн та з 11.07.2017 по 06.01.2018 на суму 8 400,00 грн за порушення термінів оплати послуг, у зв'язку з чим відповідні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Також позивачем було заявлено до стягнення 2 523,00 грн інфляційних нарахувань за прострочення з оплати наданих послуг.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом було здійснено перевірку розрахунку інфляційних нарахувань, який за висновком суду є арифметично вірним, у зв'язку з чим позовні вимоги в даній частині підлягають повному задоволенню на суму 2 523,00 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Інформаційно-аналітичне агентство» (місцезнаходження: 01023, м. Київ, вул. Еспланадна, 4-6, ) на користь Фізичної особи-підприємця Нетеки Миколи Володимировича (місцезнаходження: 03187, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 3 660,01 грн пені, інфляційні втрати у розмірі 2 523,00 грн та 841,00 грн витрат зі сплати судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Згідно з п.п. 17.5 пункту 17 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Спичак О.М.