КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2018 р. Справа№ 911/476/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Отрюха Б.В.

Суліма В.В.

секретар судового засідання Головатенко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача: представник Овдієнко Т.В. довіреність № б/н від 19.07.18

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

на рішення Господарського суду Київської області від 08.06.2018, повне рішення складено 13.06.2018

у справі № 911/476/18 (суддя Горбасенко П.В.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Київської митниці Державної фіскальної служби України

про зобов'язання укласти договір

ВСТАНОВИВ:

У провадженні господарського суду Київської області знаходиться справа № 911/476/18 за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" до Київської митниці Державної фіскальної служби України про зобов'язання укласти договір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Київська митниця Державної фіскальної служби України відмовляється від укладання договору про відшкодування витрат Державному підприємству "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на утримання нерухомого майна та надання комунальних послуг споживачу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2018 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з'ясуванням всіх обставин справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення Господарського суду Київської області від 08.06.2018 у справі № 911/476/18. Завершено підготовчі дії у справі № 911/476/18. Призначено справу до розгляду на 04.09.2018.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2018 № 09.1-08/2673/18, у зв'язку із відпусткою судді Шаптали Є.Ю., який не є суддею-доповідачем у даній справі, призначено повторний автоматизований розподіл судових справ.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2018, справу № 911/476/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Отрюх Б.В., Сулім В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2018 прийнято матеріали справи № 911/476/18 до свого провадження.

Представник відповідача у судовому засіданні 04.09.2018 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Київської області від 08.06.2018 у справі № 911/476/18 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Представники позивача у судове засідання 04.09.2018 не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, враховуючи те, що в ухвалі Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2018 доведено до відома учасників судового процесу, що нез'явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, а також положення ч. 12 ст. 270 ГПК, судова колегія ухвалила розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників позивача.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, встановила наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено господарським судом першої інстанції, відповідно до загальних положень Статуту позивача (далі - Статут) затвердженого Наказом Міністерства інфраструктури України 06.10.2017 № 340, Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" є державним комерційним підприємством цивільної авіації, яке засноване на державній власності та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України, відповідно до ч.ч. 2, 3 п. 2.1. ст. 2 якого, аеропорт створений для здійснення господарської діяльності з метою: наземного і технічного обслуговування повітряних суден авіакомпаній, що використовуються на внутрішніх, міждержавних і міжнародних повітряних лініях; своєчасного задоволення попиту економіки та суспільних потреб в наданні першочергових послуг для здійснення авіаційних перевезень пасажирів та вантажу.

Відповідно до п. 3.2. ст. 3 Статуту аеропорт здійснює свою діяльність на основі і відповідно до законодавства України та цього Статуту, який затверджується Уповноваженим органом управління.

Згідно із п. 4.2. ст. 4 Статуту майно аеропорту є державною власністю і належить йому на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, Аеропорт володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, закріпленим за ним, вчиняючи щодо такого майна будь-які дії, що не суперечать законодавству та цьому Статуту, за погодженням з Уповноваженим органом управління.

Відповідно до п. 4.4. ст. 4 Статуту аеропорт не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом та виключно за погодженням з Уповноваженим органом управління.

В свою чергу частиною 3 ст. 188 Митного кодексу України передбачено, що перелік приміщень, зазначених у частині другій цієї статті, та вимоги до них визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, відповідно до обсягу та характеру міжнародних перевезень.

Наказом Державної митної служби України та Міністерства транспорту України № 149/168 від 06.03.2003 затверджено перелік службових приміщень, якими адміністрації, зокрема, міжнародних аеропортів, забезпечують на договірних засадах митні органи, а також встановлені вимоги до таких приміщень.

На виконання ст. 188 Митного кодексу України позивач забезпечив відповідача відповідними службовими приміщеннями, які були передані відповідно до службової записки від 28.04.2012 № 09-10-351 та додатку до неї, та відповідних актів видачі користування основних засобів та товарно-матеріальних цінностей (копії містяться в матеріалах справи).

Однак, між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини щодо користування приміщеннями, зазначеними в позовній заяві, натомість користування зазначеними приміщеннями здійснюється відповідно до положень Митного кодексу України.

Підпунктом 1 п. 8 Переліку пунктів пропуску через державний кордон, в яких здійснюється переміщення товарів через митний кордон України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 435 від 21.05.2012 визначені міжнародні пункти пропуску для повітряного сполучення, зокрема Бориспіль.

Згідно ст. 188 МК України з метою прискорення виконання митних формальностей під час переміщення транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України працівники водного, повітряного, автомобільного та залізничного транспорту сприяють посадовим особам органів доходів і зборів у виконанні ними своїх службових обов'язків.

Адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв'язку та створює їм належні умови для роботи (ч. 2 ст. 188 МК України).

Згідно із ч. 2 ст. 556 МК України у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов'язані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв'язку.

Приміщення в терміналі "D", зазначені позивачем в позовній заяві, як вказує відповідач, використовуються митницею виключно для здійснення митних формальностей. Підвальні приміщення, що розташовані в терміналі «D», використовуються для побутових потреб.

Пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України "Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства" № 100 від 22.02.1994 установлено, що: проведення роботи, пов'язаної з обладнанням, утриманням і ремонтом у пунктах пропуску через державний кордон приміщень для виконання зазначених видів контролю та службових приміщень для розміщення відповідних прикордонних підрозділів, митних та інших установ, що здійснюють контроль на державному кордоні (крім облаштування інженерними, технічними засобами для здійснення прикордонного, митного та інших видів контролю), покладається на Міністерство інфраструктури (пункти пропуску для залізничного, морського, річкового, поромного та повітряного сполучення) і на Державну фіскальну службу (пункти пропуску для автомобільного сполучення).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі із договору.

За ствердженням відповідача, що не спростовано позивачем, договірні правовідносини щодо користування приміщеннями, зазначеними в позовній заяві, відсутні.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне вказати, що на розгляд суду можуть бути передані наступні переддоговірні спори: спори з приводу договору за державним замовленням (ст.ст. 183, 187 Господарського кодексу України); спори з приводу договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону. Мова йде про укладення публічних договорів (ч. 4 ст. 633 Цивільного кодексу України), договорів із енергопостачання та постачання інших ресурсів згідно з вимогами спеціального законодавства, укладення договорів суб'єктами, що визнані монополістами на певному ринку товарів (робіт, послуг), укладення договорів залізницею (наприклад, ст. 77 Статуту залізниць України), укладення договорів із особами, що одержали таке право за результатами торгів, аукціону, конкурсу, тендеру; в інших випадках, прямо встановлених законом, зокрема, ч. 1 ст. 649 Цивільного кодексу України передбачає, що судом вирішуються розбіжності, які виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування; якщо між сторонами спору було укладено попередній договір і одна зі сторін ухиляється від укладення основного договору (ст.ст. 182, 187 Господарського кодексу України); якщо між сторонами укладено угоду про передання переддоговірного спору на вирішення суду (ст. 187 Господарського кодексу України).

Враховуючи те, що договір про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та надання комунальних послуг споживачу не входить до зазначеного вище переліку договорів, те, що нормами чинного законодавства України не визначено обов'язку відповідача укласти з позивачем спірний договір, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги немає підстав визнати такими, що спростовують висновки оскаржуваного рішення.

Одночасно колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Таким чином, оскільки саме відповідач є користувачем майна, переданого відповідно до службової записки від 28.04.2012 № 09-10-351, то і споживачем житлово-комунальних послуг також є відповідач, і у зв'язку із відсутністю відповідного договору, сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги зобов'язаний, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", щомісяця.

Як вже зазначалось, частинами 1, 2 ст. 188 Митного Кодексу передбачено, що з метою прискорення виконання митних формальностей під час переміщення транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України працівники водного, повітряного, автомобільного та залізничного транспорту сприяють посадовим особам органів доходів і зборів у виконанні ними своїх службових обов'язків. Адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв'язку та створює їм належні умови для роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Митного Кодексу у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов'язані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв'язку.

Однак, зазначеними нормами законодавства України, якими забезпечуються органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв'язку на безоплатній основі, не передбачено покладення витрат з утримання такого майна на власника чи балансоутримувача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 916/3164/14.

Згідно із ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Слід зазначити, що надання органам доходів і зборів комунальних послуг на безоплатній основі прямо не передбачено нормами чинного законодавства України, а їх надання балансоутримувачем може призвести до негативних наслідків його фінансово-економічного стану, що є неприпустимим.

Згідно із ч. 2 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело по неправильного вирішення справи.

Однак, з огляду на вищевикладене, правові підстави для скасування рішення Господарського суду Київської області від 08.06.2018 у справі № 911/476/18 та для задоволення апеляційної скарги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", відсутні.

Скаржником у апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 277 ГПК України, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду Київської області від 08.06.2018 у справі № 911/476/18.

Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на рішення Господарського суду Київської області від 08.06.2018 у справі № 911/476/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 08.06.2018 у справі № 911/476/18 залишити без змін.

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на позивача - Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль".

4. Матеріали справи № 911/476/18 повернути до Господарського суду Київської області.

Повний текст постанови складено та підписано 05.09.2018.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень, викладених у ст.ст. 286- 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Б.В. Отрюх

В.В. Сулім