ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.08.2018 Справа № 920/379/18

Господарський суд Сумської області у складі судді Спиридонової Н.О. при секретарі судового засідання Гордієнко Ж.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/379/18 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" (вул. Єреванська, буд. 1, м. Київ, 03087, ідентифікаційний код 23697280) в особі Сумської обласної дирекції Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" (вул. Г. Кондратьєва, буд. 4, м. Суми, 40000),

до відповідача: фізичної особи-підприємця Васіна Івана Миколайовича (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1),

про стягнення 88914,97 грн. на підставі кредитного договору № 043-К від 28.10.2011, укладеного між сторонами.

представники сторін:

позивача: Середа Ю.С. (довіреність № 226 від 31.05.2017), Лазарько О.А. (довіреність № 165 від 11.04.2018);

відповідача: Неговська І.В.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 88914,97 грн. за період з 07.07.2016 по 09.04.2018, з яких: 75965,82 грн. за процентами прострочена, 12949,15 грн. пеня за несвоєчасну сплату процентів, на підставі кредитного договору № 043-К від 28.10.2011, укладеного між сторонами, а також позивач просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1762,00 грн.

Ухвалою суду від 25.05.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 14.06.2018.

Ухвалою суду від 14.06.2018 відкладено підготовче засідання на 17.07.2018.

У судовому засіданні 17.07.2018 було оголошено перерву до 20.07.2018 для надання можливості представнику відповідача ознайомитись з матеріалами справи та надати суду свої письмові пояснення.

Відповідач надав суду відзив від 03.07.2018 на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, зазначивши про те, що після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію та позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, оскільки нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено.

Позивач надав суду відповідь від 11.07.2018 на відзив відповідача, в якій зазначає, що кредитний договір, укладений 28.11.2011 між АБ «Укргазбанк» та фізичною особою - підприємцем Васіним І.М., не розірваний, дію його не припинено, заборгованість за ним не погашена, тому банк має повне право на нарахування та стягнення відсотків за користування кредитними коштами та пені.

20.07.2018 до суду електронною поштою надійшли заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив, в яких зазначає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентах та пені за несвоєчасну сплату процентів не підлягають задоволенню, оскільки після ухвалення рішення суду від 19.08.2013 про стягнення боргу, позивач має право лише на отримання інфляційного нарахування на суму боргу, виражене в національній валюті та три проценти річних від простроченої суми боргу згідно положень ст. 625 ЦК України, проте такої вимоги позивач не заявляв.

Протокольною ухвалою господарського суду Сумської області від 16.08.2018 оголошено перерву до 23.08.2018 10 год. 45 хв.

Представники позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову.

У ході судового засідання судом були встановлені обставини справи, досліджено докази, надані сторонами на підтвердження своїх позицій по суті спору, а також вчинено інші необхідні дії, встановлені Главою 6 «Розгляд справи по суті» Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, дослідивши та оцінивши надані суду докази, суд встановив:

28.11.2011 між АБ «Укргазбанк» та фізичною особою-підприємцем Васіним Іваном Миколайовичема (далі - відповідач) було укладено кредитний договір № 043-К згідно з яким відповідачу було надано кредит в сумі 700000,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 18% річних, зі строком кредитування з 28.10.2011 по 24.10.2014.

Відповідно до п. 1.3.2. позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути у повному обсязі в строки (терміни), зазначені в графіку погашення кредиту.

Погашення кредиту позичальник здійснює на рахунок №21 у гривні, відкритий в АБ «Укргазбанк», код банку 320478, відповідно до Графіку погашення кредиту який наведено в Додатку 1 до цього договору. Якщо останній день сплати чергового платежу по кредиту припадає на вихідний або святковий день, то сплата чергового платежу по кредиту здійснюється у день, що передує такому вихідному або святковому дню. У разі ненадходження платежів від позичальника у встановлені цим договором строки, суми непогашених у строк платежів визнаються простроченими та наступного банківського дня перераховуються на рахунки простроченої заборгованості (п. 3.2 договору).

Згідно з п. 3.3., 3.4 договору нарахування процентів по договору здійснюється на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими коштами, виходячи з процентної ставки у розмірі, визначеному в п. 1.1. договору. При розрахунку процентів використовується метод «факт/факт», виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році. Проценти нараховуються Банком щомісячно, не пізніше останнього банківського дня місяця, за період з дати надання кредиту по останній календарний день місяця, в якому наданий кредит, та надалі з першого дня по останній календарний день місяця, в день дострокового погашення заборгованості по кредиту, а також в день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності з п. 1.3 договору, за період з першого календарного дня місяця, в якому відбувається погашення кредиту, по день, що передує дню погашення кредиту. Проценти сплачуються позичальником щомісячно, не пізніше 5 (п'ятого) числа місяця, наступного за місяцем користування кредитом, а також в день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності з п. 1.3. договору, в день повного погашення заборгованості по кредиту, в день дострокового погашення заборгованості по кредиту, або в день дострокового розірвання договору.

Пунктом 5.3.3. договору визначено, що банк має право відмовитися від надання позичальнику передбаченого договором кредиту частково або в повному обсязі, а також вимагати дострокового повного виконання позичальником своїх зобов'язань по цьому договору, включаючи нараховані проценти за користування кредитними коштами, комісії та штрафні санкції, у випадках, коли: позичальник не виконав у строк свої зобов'язання по поверненню кредиту (його частини) та/або сплаті плати за кредит, та/або інші зобов'язання по сплаті грошових коштів, передбачені договором; позичальником або майновим поручителем не виконуються зобов'язання, прийняті ними відповідно до укладених договорів забезпечення; інша ніж обтяжував особа набула права стягнення на предмет застави (іпотеки); порушено справу про банкрутство позичальника або майнового поручителя; подано позов про визнання недійсними у повному обсязі чи в частині та/або неукладеними цього договору та/або договорів забезпечення виконання позичальником зобов'язань; позичальником порушено порядок погашення кредиту згідно графіку погашення кредиту; погіршився фінансовий стан позичальника (наявність збиткової діяльності за даними балансу на дві звітні дати поспіль, зменшення надходжень коштів на поточний рахунок більш як на 50 відсотків у порівнянні з попереднім місяцем та інше); позичальником не виконуються умови, передбачені Розділом ІУ та пп. 5.2.13, 5.2.19 договору; позичальником порушено умови договору, зокрема, використано кредит не за цільовим призначенням; позичальником не виконано умови Розділу УІІ договору; виникли будь-які обставини, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернений.

В пункті 6.3. договору сторони домовились, що за порушення визначених в цьому договорі строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитними коштами та/або комісійних винагород позичальник зобов'язаний сплатити банку неустойку (пеню), яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України сторони домовляються, що розрахунок пені за прострочення виконання зобов'язань (щодо строків (визначених в цьому договорі) повернення кредиту та /або сплати процентів за користування кредитними коштами) припиняється через один рік від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Сплата штрафних санкцій (неустойки, пені) за цим договором не звільняє позичальника від відшкодування збитків, завданих банку, в повному обсязі.

В порушення вищезазначених умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого за відповідачем утоврилася кредитна заборгованість за період з 07.07.2016 по 09.04.2018 в сумі 88914,97 грн., з яких: заборгованість за простроченими процентами - 75965,82 грн., пеня за несвоєчасну сплату процентів - 12949,15 грн.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад.» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно положень ст. 630 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 7.4 кредитного договору, в разі невиконання позичальником зобов'язань, зазначених в п. 7.3 договору, Банк має право вимагати дострокового виконання зобов'язань за цим договором та пов'язаними договорами, зокрема: погашення існуючої кредитної заборгованості, сплати нарахованих процентів, комісій, можливих штрафних санкцій.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача заборгованість, що виникла станом на 29.07.2013 в сумі 526058,31 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом строкова, заборгованість за кредитом прострочена, заборгованість за процентами строкова, заборгованість за процентами прострочена, пеня за несвоєчасну сплату кредиту, пеня за несвоєчасну сплату процентів.

Рішенням господарського суду Сумської області від 19.08.2013 у справі № 920/1145/13 позов Банку задоволено. Ухвалою суду від 10.04.2014 вказане рішення розстрочене на 66 місяців.

У вересні 2014 року Банк повторно звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за нарахованими процентами та штрафними санкціями в сумі 157657,85 грн., що виникла за період з 29.07.2013 по 19.08.2014.

Рішенням господарського суду Сумської області від 01.10.2014 у справі № 920/1567/14 позов задоволено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 рішення суду від 01.10.2014 в частині стягнення штрафних санкцій в сумі 49830,33 грн. скасовано та в задоволенні позовних вимог в даній частині відмовлено, в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.09.2015 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.02.2015 залишено без змін.

05.08.2016 Банк звернувся до господарського суду Сумської області з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за нарахованими процентами та штрафними санкціями в сумі 211101,28 грн., що виникла за період з 20.08.2014 по 06.07.2016.

Рішенням господарського суду Сумської області від 12.09.2016 у справі № 920/762/16 позов задоволено, рішення набрало законної сили.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повергнення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статі 1048 цього Кодексу.

Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий з 28.10.2011 по 24.10.2014.

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк, Банк використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги Банку.

Відтак, у межах строку кредитування до 24.10.2014 відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного місяця. Починаючи з 29.07.2013, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Разом з тим, суд відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі пунктів 3.4, 6.3. кредитного договору він мав право нараховувати передбачені договором проценти та пеню до повного погашення заборгованості за кредитом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Бруманеску проти Румунії» дійшов висновку про те, що принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права, і для того, щоб судове рішення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», необхідно, щоб воно було розумно передбачуваним. Отже, забезпечення єдності судової практики є нічим іншим, як реалізацією принципу правової визначеності.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України" зазначено, що в рішенні національного суду є можливим посилання на рішення українських судів, у яких останні схильні до відповідного тлумачення законодавчих положень, котрими врегульовані подібні відносини, або в яких був загальний підхід у таких справах (п.56), та, що відповідне тлумачення або загальних підхід національних судів у таких справах має впливати на прийняття рішення в подібних відносинах.

Судом, з огляду на зазначену практику Європейського суду з прав людини, при розгляді даної справи врахований загальних підхід щодо розгляду спорів про стягнення заборгованості за кредитним договором, який викладений, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, у яких суд прийшов до висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина перша статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 86 Господарського процесуального кодексу України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати по сплаті судового збору згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 178, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено 23.08.2018.

Згідно статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

СУДДЯ Н.О. СПИРИДОНОВА