ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

03 вересня 2018 року м. ТернопільСправа № 921/412/17-г/7

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Чопка Ю.О.

при секретарі судового засідання Ярославській З.І.

розглянувши заяву Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" про відстрочку виконання рішення суду від 06.12.2017 (вх. №16084 від 23.08.2018)

у справі №921/412/17-г/7

за позовом: Дочірньої компанії "ОСОБА_1 України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116

до відповідача: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" вул. Чернівецька, 54, м. Тернопіль, 46006

про cтягнення 18 420 989,43 грн., з яких: 16 474 432,74 грн. - інфляційні нарахування, 1 946 556,69 грн. - 3% річних.

За участю представників сторін:

стягувача: ОСОБА_1, представник за довіреністю

боржника: ОСОБА_2, представниця за довіреністю

Встановив:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 04.05.2016 позов Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 19.09.2017 в позові відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06 грудня 2017 року рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.09.2017 у справі №921/412/17-г/7 скасовано повністю і прийнято нове рішення.

Позов Дочірньої компанії "ОСОБА_1 Україна" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз Україна" до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" на користь Дочірньої компанії "ОСОБА_1 України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 16 474 432 грн. 74 коп. - інфляційних втрат за зобовязаннями, що виникли на підставі договору № 06/110-1998 на купівлю-продаж природного газу, розраховані за період червень 2014 року квітень 2017 року та 1 946 556 грн. 69 коп. 3% річних розрахованих від сум основного боргу, що виникли на підставі договору № 06/110-1998 на купівлю-продаж природного газу, за період з 29.06.2014 р. по 26.04.2017 р. включно. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" на користь Дочірньої компанії "ОСОБА_1 України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" судовий збір у розмірі 240 000 грн. 00 коп. за подання позовної заяви. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" на користь Дочірньої компанії "ОСОБА_1 України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 264000,00 грн. судових витрат за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку.

03.01.2018 року на виконання постанови Львівського апеляційного господарського суду від 06 грудня 2017 видані відповідні накази.

Постановою Верховного Суду України від 15 травня 2018 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2017 у справі 921/412/17-г/7 залишено без змін.

23 серпня 2018 року Приватне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" звернулося до суду із заявою про відстрочку виконання рішення суду від 06.12.2017 року терміном на 5 місяців.

У звязку із тим, що суддя Стадник М.С., яка розглядала дану справу перебуває у відпустці, Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.08.2018р. заяву передано на розгляд судді Чопко Ю.О.

Ухвалою суду від 23.08.2018 року заяву Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" про відстрочку виконання рішення суду від 06.12.2017 (вх. №16084 від 23.08.2018) у справі №921/412/17-г/7 прийнято до розгляду та призначено розгляд останньої на 03.09.2018р. о 16:00 год.

Стягувач подав клопотання №31/13-31-23 від 31.08.2018, підтримане представником в судовому засіданні, про витребування у відповідача доказів, а саме баланс підприємства за 2017-2018 роки, звіти про фінансової результати і дебіторську заборгованість станом на останній звітній період та на дату звернення з заявою про відстрочку (за 2017 рік та поточний рік), інформацію у вигляді банківської довідки про залишки грошових коштів на банківських рахунках за період з 20.12.2010 (з часу укладення договору) та матеріали останньої інвентаризації товарно-матеріальних цінностей.

Представник боржника щодо поданого клопотання заперечив, посилаючись на те, що заборгованість виникла за 2017 рік і до матеріалів справи доданий звіт про фінансові результати за цей період і його цілком достатньо для розгляду поданої заяви. Щодо подання інформації за ІІ півріччя 2018 року то це зробити не можливо оскільки воно тільки розпочалося. Щодо надання довідок про рух коштів за період з 2010 року (з часу укладення договору) також заперечила, та пояснила, що заборгованість по договору оплачується по укладеній мировій угоді товариством вчасно і жодного прострочення оплат по цій мировій угоді не допущено, а щодо подання матеріалів останньої інвентаризації товарно-матеріальних цінностей вважає повністю безпідставним і дані матеріали не впливають на розгляд даної заяви.

Суд, розглянувши клопотання, відхилив його.

Представник боржника в судовому засіданні 03.09.2018 підтримав заяву про відстрочку виконання рішення та просить її задовольнити. На обґрунтування поданої заяви посилається на те, що заборгованість в сумі 18 420 989, 43 грн., що є предметом розгляду, виникла внаслідок інфляційних процесів нарахованих на основний борг, що виник на підставі договору поставки природного газу за № 06/10-1998. Так, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 23.10.2012 року у справі № 5/27/5022-595/2012, за неналежне виконання договору №06/10-1998 стягнуто з ПАТ "Тернопільгаз" на користь ДК "ОСОБА_1 України" 31 653 730,28 грн. основного боргу, 2 391 692,55 грн. пені. 1 162 097,36 грн. інфляційних втрат, 1 228 912,59 грн. та 64 380 грн. судового збору. Оплату задоволених позовних вимог врегульовано між сторонами у даній справі шляхом укладення мирової угоди, яку затверджено місцевим судом згідно ухвали від 13.02.2013 року у справі № 5/27/5022-595/2012. ПрАТ "Тернопільгаз" здійснює виконання мирової угоди згідно взятих зобов'язань за даною мировою угодою. Рішенням Львівського апеляційного Господарського суду від 06.12.2017 року на ПрАТ "Тернопільгаз" додатково покладено обов'язок по сплаті штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору за №06/10-1998 в сумі 18 420 989, 00 грн. Виконати рішення суду від 06.12.2017 року, про стягнення з ПрАТ "Тернопільгаз" в сумі 18 420 989,43 грн., які складаються виключно із інфляційних нарахувань та 3 % річних в примусовому порядку одноразово не є можливим із-за відсутності грошових коштів на сплату штрафних санкцій, оскільки ПрАТ "Тернопільгаз" не є комерційною структурою і у тарифі на розподіл природного газу не передбачено статті витрат на сплату штрафних санкцій.

Представниця боржника просить суд врахувати, що відповідно до виданої НКРЕКП ліцензії, ПрАТ Тернопільгаз здійснює розподіл природного газу на території Тернопільської області, відповідно до встановленого тарифу, доведеного НКРЕКП. Діючий тариф на послуги з розподілу природного газу обраховані відповідно до вимог ОСОБА_2 визначення та розрахунку тарифу на послуги розподілу природного газу затвердженої Постановою НКРЕКП від 25.02.2016 року №236. Структура тарифу враховує витрати на покриття власних, нормованих і виробничо-технологічних витрат та втрат природного газу. Відповідно до проведеного ПрАТ Тернопільгаз розрахунку згідно ОСОБА_2, фактична величина витрат в газорозподільних мережах у 2016 році склала 41,4 млн. м.куб., Міністерством енеретики та вугільної промисловості України виробничо-технологічні витрати затверджено Наказом №847 від 25.12.2015 року на рівні 19,3 млн.м.куб. В результаті необгрунтованого затвердження ВТВ на 2016 рік збитки по підприємству склали 31,7 млн.грн.

Враховуючи середню вартість природного газу для потреб ВТВ, за цінами НАК Нафтогаз України, яка склалась за результатами 2017 року (7795,5 грн за 1000 м куб без врахування ПДВ). для покриття потреб ВТВ ПрАТ "Тернопільгаз" необхідно 323,5 млн.грн. на рік.

Проте в структурі тарифу на розподіл природного газу, затвердженій постановою НКРЕКП від 15.12.2016 року №2305 закладено на покриття цих витрат тільки 117,67 млн грн.

Таким чином, доведений регулятором тариф, який діє з 01.01.2016 року і станом на сьогоднішній день, не покриває в повній мірі витрат на провадження діяльності з розподілу природного газу з отриманням обґрунтованого рівня прибутку, що підтверджується Звітом про фінансові результати де збитки по підприємству за 1 півріччя 2018 року, згідно якого збитки склали 79,3 млн.грн. Внаслідок чого у підприємства недостатньо обігових коштів для випадати заробітної плати, сплати податків, зборів інших обов'язкових платежів, та здійснення інших платежів. З приводу заниження тарифу на розподіл природного газу ПрАТ Тернопільгаз неодноразово звертався до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, прем'єр-міністра України, однак позитивного вирішення не досягнуто. Просить суд задовольнити заяву.

Стягувач у запереченнях №31/13-3110 від 31.08.2018 (вх.№16533 від 03.09.2018) та його представник в судовому засіданні щодо поданої заяви заперечив та пояснив, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Таким чином, боржник необґрунтовано звертається з заявою про надання відстрочки виконання рішення суду строком на 5 місяців, оскільки ГПК передбачено максимальний строк відстрочки рішення суду - не більше одного року з дня ухвалення такого рішення, а по справі № 921/412/17-г/7 ухвалено відповідне рішення про стягнення коштів 06.12.2017 року.

Розглянувши заяву Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" про відстрочку виконання рішення суду від 06.12.2017 (вх. №16084 від 23.08.2018) у справі №921/412/17-г/7, суд прийшов до висновку, що заява не підлягає до задоволенню.

Відповідно до ст. 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. При цьому слід зазначити, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 331 ГПК, ця стаття не вимагає.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч. 5 ст. 331 ГПК України).

Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Частиною 3 ст. 331 ГПК України визначено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 ГПК України.

Згідно з п. 7.1.2, 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Крім цього, господарський суд також враховує можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все передбачає такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускає їх настання.

Таким чином, ухвала про відстрочку виконання судового рішення може бути винесена судом лише у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його виконання неможливим.

При цьому, такі виняткові обставини визначаються судом з огляду на матеріали справи, у тому числі подані стороною докази на обґрунтування такої заяви.

Вирішуючи питання про відстрочення виконання судового рішення суд повинен враховувати, що:

1. виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року №18-рп/2012);

2. невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року №11-рп/2012);

3. відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишилося невиконаним на шкоду будь-якій із сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, п.40, Reports of Judgments and Decisions 1997-ІІ);

4. за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі «ОСОБА_3 проти Італіїї, №22774/93, п.74, ECHR 1999-V).

Крім того, суд враховує ту обставину, що існування заборгованості, підтвердженої обовязковим і таким, що підлягає виконанню судовим рішенням, надає особі, на чию користь воно було винесене, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить «майно» цієї особи в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року, заява №3236/03, п.43).

З метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд повинен встановити:

1. чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами;

2. чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація «потерпілій стороні» за затримку виконання судового рішення, ухваленого на його користь, та індексація присудженої суми;

3. чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як «потерпілої сторони»;

4. чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спору.

Тобто, для визнання поважними причин затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обовязково мають враховуватися інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення, оскільки п.1 ст.6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.

Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно затримувати (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», Reports 1997-II, п.40; рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява №59498/00, п.34, ECHR 2002-ІІІ, та рішення від 6 березня 2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви, заява №41510/98, п.27).

Задоволення заяви означало б, фактично, врахування інтересів лише боржника (Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз»). В той же час, дотримання справедливого балансу прав та інтересів вимагає врахування інтересів також і стягувача. Відсутність коштів на рахунках чи їх арешт ще не свідчать про неможливість виконання рішення суду, з огляду на існуванні інших, крім звернення стягнення на грошові кошти, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», способів виконання рішення суду.

З огляду на те, що нормами чинного Господарського процесуального кодексу України не визначено конкретного переліку обставин, які свідчать про неможливість чи ускладнення виконання рішення, відтак, суд оцінює докази, які підтверджують такі обставини, в кожному конкретному випадку, з урахуванням інтересів обох сторін.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення випливає, що безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Питання щодо надання відстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з'ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати як доводи позивача так і заперечення відповідача, а також дотримуватися розумно встановленого строку відстрочки.

Приписами ч.ч.1-3 статті 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі ст. 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд доходить до висновку, що сам-по-собі незадовільний фінансовий стан боржника, чи факт накладення арешту на його рахунки в банках, не є такими виключними обставинами, які б давали підстави для відстрочки виконання рішення суду.

Виходячи з вищенаведеного і керуючись статтями 74, 77, 79, 86, 331 Господарського процесуального кодексу України господарський суд

У Х В А Л И В :

1.В задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Тернопільгаз" про відстрочку виконання рішення суду від 06.12.2017 у справі №921/412/17-г/7 - відмовити.

2.Повний текст ухвали виготовлено 07 вересня 2018 року.

Ухвала може бути оскаржена протягом десяти днів з дня складення повного тексту до Львівського апеляційного господарського суду через господарський суд Тернопільської області.

Суддя Ю.О. Чопко