ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2018 р. Справа № 914/2746/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Малех І.Б.

ОСОБА_1

Секретар судового засідання Андреюк Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу за вих.№17 від 11.05.18 Товариства з обмеженою відповідальністю "Мімоза", м. Львів

на рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.18

у справі № 914/2746/17

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Мімоза, м. Львів

до відповідача: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів

про визнання недійсним договору оренди від 25.06.1998 № 6686

за участю представників:

від позивача ОСОБА_2 адвокат;

від відповідача ОСОБА_3 представник;

Автоматизованою системою документообігу суду справу №914/2746/17 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Малех І.Б. та Давид Л.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.06.18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Мімоза" на рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.18 у справі №914/2746/17

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.06.18 розгляд справи призначено на 26.07.18.

Розпорядженням керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду від 25.07.18 призначено проведення автоматизованої заміни складу суду у звязку з перебуванням судді члена колегії Малех І.Б. у відпустці.

Замість судді Малех І.Б. введено суддю Якімець Г.Г., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 25.07.18.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.07.2018 (колегія суддів Кордюк Г.Т. головуючий суддя, судді : Давид Л.Л., Якімець Г.Г.) зупинено провадження у справі №914/2746/17 до вирішення питання про відвід суддів Кордюк Г.Т. та Давид Л.Л. Передано справу №914/2746/17 для вирішення питання про відвід суддів у порядку, встановленому ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2018 справу було передано колегії суддів у складі ОСОБА_4 головуючий суддя, судді: Бонк Т.Б., Данко Л.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.07.2018р. у задоволені заяви Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 25.07.2018 про відвід суддів Кордюк Г.Т. та Давид Л.Л. відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 31.07.2018 поновлено апеляційне провадження у даній справі та призначено справу до розгляду на 16.08.2018.

Розпорядженням керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду від 15.08.18 призначено проведення автоматизованої заміни складу суду у звязку з перебуванням суддів членів колегії Давид Л.Л. та Якімець Г.Г. у відпустці.

Замість суддів Давид Л.Л. та Якімець Г.Г. введено суддів Плотніцького Б.Д. та Малех І.Б., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 15.08.18.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.08.2018 розгляд справи відкладено на 23.08.2018.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.04.18 у справі №914/2746/17 (суддя Манюк П.Т.) в задоволені позовних вимог відмовив повністю.

Приймаючи рішення у справі, місцевий господарський суд посилався на те, що позовні вимоги повинні бути доведені належними доказами і не можуть базуватись на припущеннях. Саме лише посилання у оспорюваному договорі на договір оренди від 02.08.1996 № 6686 не може братися судом до уваги як належний і допустимий доказ існування будь-яких правовідносин між сторонами у цей період на підставі договору оренди від 02.08.1996 №6686 та свідчити про подальше одночасне існування двох договорів оренди щодо того самого обєкта та між тими самими сторонами. Також місцевий господарський суд встановив, що відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови не свідчить про його недійсність, якщо інше прямо не передбачено законом. Відсутність у договорі істотної умови може свідчити про його неукладення. При цьому, визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Також, судом першої інстанції було встановлено, що господарські суди при розгляді справи № 914/2713/15 визнали обгрунтованими позовні вимоги Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та встановили, що відповідачем (ТОВ "Мімоза") в порушення приписів п. 16.2. договору від 25.06.1998 № 6686, було передано обєкт оренди в суборенду третім особам без згоди орендодавця. Оспорюваний договір був дійсним, реальним та таким, що спричиняв взаємні права та обовязки для сторін вказаного правочину. З вищенаведеного судового рішення вбачається, що договір від 25.06.1998 № 6686 був вчинений та виконувався сторонами, що спростовує доводи позивача про його неукладеність.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.18 по справі №914/2746/17.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, позивач покликається на те, що при прийнятті оскарженого рішення місцевий господарський суд не зясував всі наявні обставини справи.

Апелянт вказує на те, що договір оренди нежитлових приміщень № 6686 від 25.06.1998р. є недійсним, оскільки обєкт оренди за цим договором на момент його укладення перебував в оренді на підставі укладеного між позивачем та Управлінням комунального майна Департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради договору оренди нежитлових приміщень № 6686 від 02.08.1996р., який на момент підписання спірного договору був чинним, оскільки припиненим, достроково розірваним чи визнаним недійсним не був. Тобто, орендоване майно, яке було предметом договору оренди від 02.08.1996р. не вибувало з користування позивача. Крім того, відповідачем не було передано обєкт оренди на виконання договору оренди від 25.06.1998р., що підтверджується відсутністю відповідного акту прийому-передачі. Тому, на думку позивача має місце укладення двох договорів оренди між тими ж сторонами та стосовно одного й того ж самого обєкта оренди.

Крім того, позивач зазначає, що реальність укладення договору оренди від 02.08.1996 р. підтверджується наступними доказами: відповідач визнає обставину укладення такого договору; посилання в спірному договорі оренди від 25.06.1998р на договір оренди № 6686 від 02.08.1996р.; інші докази, які містяться в матеріалах справи такі, як договір купівлі-продажу патенту на право оренди будівлі (споруди, приміщення) № 386, згідно п.1.1 якого, продавець зобовязується передати у власність покупця патент на право ореди будівлі, загальною площею 159,3 кв.м., а покупець зобовязується прийняти вказаний патент і сплатити ціну відповідно до умов договору, патент № 377 від 06.06.1996 року на право оренди будівлі на період з 29.05.1996р до 29.05.2006р, що підтверджує ту обставину, що будучи власником патенту на право оренди будівлі між Управлінням комунального майна Департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мімоза» було укладено договір оренди від 02.08.1996 року. Відтак, позивач вважає, що договір оренди № 6686 від 25.06.1998 року повинен бути визнаний судом недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України.

Також, апелянт стверджує, що відсутність факту передачі майна в користування (в даному випадку акта приймання-передачі) у відносинах найму свідчить про неукладеність оспорюваного договору, оскільки передача нерухомого майна згідно п. 9 Договору від 25.06.1998 року здійснюється Жеком «орендарю» згідно акту прийому передачі. Окрім того, апелянт зазначає, що в оспорюваному договорі при зазначені вартості майна та визначені розміру орендної плати не враховано її індексації, не узгоджено порядку використання амортизаційних відрахувань, відновлення орендованого майна та умови його повернення, не передбачено відповідальності за порушення умов договору оренди відповідно до вимог закону, страхування орендарем взятого ним в оренду майна, в договорі відсутня умова про обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, оспорюваний договір є неукладеним.

16 серпня 2018 року до суду від Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради поступив відзив на апеляційну скаргу, б/н від 15.08.2018 (вх. № суду 0104/4750/18 від 16.08.2018), в якому відповідач заперечує проти вимог апеляційної скарги та просить рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.2018 у справі №914/2746/17 залишити без змін.

В обгрунтування своїх вимог відповідач покликається на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених обставин та висновків, які покладені в основу оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а саме рішення є таким, що винесене внослідок повного, всебічного та обєктивного зясування обставин справи, а норми матеріального та процесуального права застосовані судом правильно. Так, відповідач вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги повинні бути доведені належними доказами і не можуть базуватись на припущеннях. Оригіналу або копії договору оренди від 02.08.1996 № 6686 позивачем не долучено, а Управління комунальної власності у своїх поясненнях зазначало, що в архіві управління за №6686 обліковується договір, укладений з ТОВ «Мімоза» 25.06.1998, а договір із таким номером від 02.08.1996 відсутній. Саме лише посилання у оспорюваному договорі на договір оренди від 02.08.1996 № 6686 не може братися судом до уваги як належний і допустимий доказ існування будь-яких правовідносин між сторонами у цей період на підставі договору оренди від 02.08.1996 №6686 та свідчити про подальше одночасне існування двох договорів оренди щодо того самого обєкта та між тими самими сторонами.

У судовому засіданні присутні представники сторін підтримали свої доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, відповідно, навели свої доводи з питань, що виникли в ході судового засідання.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 25.06.1998 між сторонами у справі було укладено оспорюваний договір оренди нежитлових приміщень № 6686, відповідно до п.1.1 якого орендодавець на підставі договору оренди від 02.08.1996 № 6686 здав, а орендар прийняв в оренду з 29.05.1996 до 29.05.2006 терміном на 10 років у користування нежитлові приміщення за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7. Призначення приміщень під магазин Кулінарія (п. 2 договору). Загальна площа орендованого приміщення 159,3 м.кв.

Як вбачається із позовних вимог, ТОВ «Мімоза» звернулося до господарського суду із позовом про визнання недійсним з моменту укладення договору від 25.06.1998 № 6686.

У позовній заяві підставою позову зазначено, що на момент укладення оспорюваного договору оренди нежитлових приміщень від 25.06.1998 № 6686, приміщення на вул. Краківській, 7 у м. Львові (обєкт оренди) вже перебували в оренді на підставі договору оренди від 02.08.1996 № 6686, укладеного між тими самими сторонами, який був чинним, оскільки припиненим, достроково розірваним чи визнаним недійсним не був. На думку позивача, обєкт оренди у період дії відповідного договору не може бути обєктом оренди за іншими договорами, укладеними пізніше.

Однак, в матеріалах справи відсутній договір оренди від 02.08.1996 № 6686 між тими самими сторонами.

Ухвалою від 29.01.2018 господарський суд Львівської області за клопотанням позивача витребовував від Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, в порядку ст. 81 ГПК України:

- договір оренди нежитлових приміщень від 02 серпня 1996 року № 6686 укладений між Управлінням комунального майна Львівської міської ради (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю Мімоза (орендар);

- докази припинення, дострокового розірвання чи/ або зміну умов договору оренди нежитлових приміщень від 02.08.1996 № 6686;

- акт приймання-передачі (або інший документ), який підтверджує повернення ТОВ Мімоза з оренди (користування) нежитлових приміщень за адресою: м. Львів вул. Краківська, 7, переданих йому під магазин Кулінарія на підставі договору оренди нежитлових приміщень від 02 серпня 1996 року № 6686;

- акт приймання-передачі (або інший документ), який підтверджує передачу ТОВ Мімоза в оренду (користування) нежитлових приміщень за адресою: м. Львів вул. Краківська, 7, під магазин Кулінарія на підставі договору оренди нежитлових приміщень від 25 червня 1998 року № 6686.

Відповідач у своїх поясненнях від 15.02.2018 зазначив, що в архіві управління комунальної власності за № 6686 обліковується договір, укладений із ТОВ «Мімоза» 25.06.1998, договір із таким номером від 02.08.1996 відсутній. Що стосується надання копії акта приймання-передачі, який підтверджує передачу ТОВ «Мімоза» обєкту оренди за договором від 25.06.1998 № 6686, відповідач зазначив, що такий акт не складався, оскільки це не вимагалось чинним на 1998 рік законодавством.

Отже, сторонами у даній справі не представлено до суду оригіналу чи копії договору оренди від 02.08.1996 № 6686.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мімоза» звернулося до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради із запитом вих№ 27 від 29.11.2017, яким просить надати наступну інформацію: чи мало місце припинення дії договору оренди № 6686 від 02.08.1996 чи/або його дострокове розірвання; чи було повернуто орендодавцеві нежитлові приміщення за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7 у звязку з припиненням чи достроковим розірванням договору оренди № 6686 від 02.08.1996; якщо так, то просить повідомити яким документом підтверджується припинення дії чи/або дострокове розірвання оренди № 6686 від 02.08.1996 та як наслідок передання орендодавцеві нежитлових приміщень за адресою: м. Львів, вул. Краківська, 7 у звязку з припиненням чи достроковим розірванням вказаного договору оренди з наданням відповідних копій таких документів, завірених у встановленому порядку.

Листом від 05.12.2017 Управління комунальної власності Львівської міської ради надало відповідь на запит ТзОВ «Мімоза», в якому зазначено, що Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.10.2015 у справі № 914/2713/15 розірвано договір оренди нежитлових приміщень № 6686 від 25.06.1998 р., укладений між Управлінням комунальної власності Львівської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мімоза». Даним рішенням зобовязано ТзОВ «Мімоза» повернути, шляхом висилення, управлінню комунальної власності орендоване майно приміщення, що ззнаходиться за адресою: м.Львів, вул. Краківська, 7, загальною площею 159, 3 кв.м. Дане рішення залишено без змін Вищим господарським судом України від 06.04.2016. За наявною інформацією станом на час розгляду запиту орендовані приміщення ТзОВ «Мімоза» орендодавцеві не повернуті.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 2 Закону України «Про оренду державного і комунального майна» (в редакції чинній на момент укладення спірного договору, надалі Закон) визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

На підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності (п.2.9. Постанови Пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

За умовами ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 73 ГПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України).

Суд зазначає, що докази, які подаються до господарського суду повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Так, відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Допустимість доказів відповідно до ст. 77 ГПК України визначається тим, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ст. 78 ГПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

При цьому колегія суддів зазначає, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Таким чином, твердження апелянта, що в матеріалах справи є достатні та належні докази, які підтверджують існування договірних правовідносин згідно договору оренди № 6686 від 02.08.1996 є безпідставним з огляду на наступне.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи договору оренди №6686 від 02.08.1996, колегія суддів зазначає, що позивачем не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами існування між сторонами договірних відносин по договору оренди №6686 від 02.08.1996 та не доведено одночасного існування двох договорів оренди щодо того самого обєкта та між тими самими сторонами.

Крім того, судова колегія погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції, що саме лише посилання у оспорюваному договорі на договір оренди від 02.08.1996 № 6686 не може братися судом до уваги як належний і допустимий доказ існування будь-яких правовідносин між сторонами у цей період на підставі договору оренди від 02.08.1996 № 6686, та свідчити про подальше одночасне існування двох договорів оренди щодо того самого обєкта та між тими самими сторонами. Дане зазначеня може тільки свідчити, що такий договір можливо був укладений, однак не може підтверджувати факт його подальшого існування чи інших обставин, які б підтверджували одночасну дію двох договорів оренди на один і той самий обєкт.

Щодо твердження апелянта, що договір купівлі-продажу патенту на право оренди будівлі (споруди, приміщення) № 386, згідно п.1.1 якого, продавець зобовязується передати у власність покупця патент на право ореди будівлі, загальною площею 159,3 кв.м., а покупець зобовязується прийняти вказаний патент і сплатити ціну відповідно до умов договору, патент № 377 від 06.06.1996 року на право оренди будівлі на період з 29.05.1996р до 29.05.2006р, що підтверджує ту обставину, що будучи власником патенту на право оренди будівлі між Управлінням комунального майна Департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мімоза» було укладено договір оренди від 02.08.1996 року, необхідно зазначити наступне.

Наявний договір купівлі - продажу патенту на право оренди та встановлений у ньому строк чинності патенту також не може бути достовірним доказом існування одночасно договорів оренди № 6686 від 02.08.1996 та №6686 від 25.05.1998 на той самий обєкт та на той самий час, оскільки як уже було зазначено, без наявності самого договору оренди від 02.08.1996 факт щодо його тривалості та існування після укладення договору оренди №6686 від 25.05.1998 є недоведеним.

Окрім того, проаналізувавши умови оспорюваного договору, судом не встановлено обовязку передання майна за актом приймання передачі на момент укладення договору від 25.06.1998. У договорі від 25.06.1998 зазначено, що орендар прийняв в оренду майно ще 29.05.1996 до 29.05.2006 на підставі договору оренди № 6686 від 02.08.1996.

Пунктом 9 Договору від 25.06.1998 хоча і встановлено передача Жеком «Орендарю» за актом прийму-передачі орендованого приміщення, однак з умов договору вбачається, що орендар прийняв майно 29.05.1996, тобто в момент укладення договору купівлі-продажу патенту. На якій підставі майно було прийняте орендарем 29.05.1996 сторони не змогли пояснити зі спливом тривалого терміну ( 20 років).

Щодо твердження апелянта, що посилання відповідача, які викладені у поясненні на ухвалу про витребування доказів, а саме що спірний договір оренди № 6686 від 25.06.1998 року є новацією по відношенню до Договору оренди №6686 від 02.08.1996, свідчить про існування договірних відносин між Управлінням комунального майна Департаменту економічної політики Львівської міської рпади та Товариства з обмежиним відповідальністю «Мімоза» які виникли ще 02.08.1996 року, а також факт його виконання, необхідно зазначити наступне.

Як уже було наведено вище, щоб надати оцінку доказу, який, згідно норм чинного процесуального законодавства повинен бути допустимим, достовірним, достатнім та належним, потрібно щоб його сторонами було представлено. Оскільки для встановлення факту припинення первісного зобов'язання за домовленістю сторін про його заміну новим зобов'язанням між тими ж сторонами (ч.2 ст. 604 ЦК України) необхідно дослідити умови первісного зобовязання, а таке в даному випадку відсутнє, колегія суддів вважає, що факт новації не пітверджено матеріалами справи.

Щодо доводів апелянта, що у договірі не зазначено усіх істотних умов, які передбачені нормами законодавства, необхідно зазначити наступне.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 2.6. Постанови від 29.05.2013 N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснив, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами). Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Господарського кодексу України або Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України. По суті вимога про визнання договору неукладеним є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення. Встановлення судом такого факту відсутності укладення договору може мати місце лише при розгляді іншого господарського спору. Неукладений договір не може бути визнаний недійсним. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Визнання договору неукладеним може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками його виконання сторонами (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015р. №3-502гс15).

Судом встановлено, що Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.10.2015 у справі № 914/2713/15, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 06.04.2016, позов Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради задоволено, розірвано договір оренди нежитлових приміщень від 25.06.1998 № 6686, укладений між Управлінням комунального майна департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради та ТОВ "Мімоза" та зобов'язано ТОВ "Мімоза" повернути шляхом виселення Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради приміщення за адресою м. Львів, вул. Краківська, 7, загальною площею 159,3 кв.м. Вказане рішення суду обґрунтоване тим, що відповідачем в порушення приписів ч. 3 ст. 285 ГК України, ст. 762 ЦК України, ст. ст. 18, 22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п. 16.2. договору № 6686 від 25.06.1998, було передано обєкт оренди в суборенду третім особам без згоди орендодавця.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто вказана стаття встановлює презумпцію правомірності правочину.

Відповідно до п.41 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86- му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), "Верховенство права" одним з обов'язкових елементів поняття "верховенство права" є юридична визначеність.

Згідно з п.п.44, 46, 50 даної Доповіді: Принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов'язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку. Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія [юридичних норм] також суперечить принципові юридичної визначеності, принаймні у кримінальному праві (ст. 7 ЄКПЛ), позаяк суб'єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки; але це також стосується і цивільного та адміністративного права - тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси [особи]. На додаток, юридична визначеність вимагає дотримання принципу res judicata. Остаточні рішення судів національної системи не повинні бути предметом оскарження. Юридична визначеність також вимагає, щоб остаточні рішення судів були виконані. У приватних спорах виконання остаточних судових рішень може потребувати допомоги з боку державних органів, аби уникнути будь-якого ризику «приватного правосуддя», що є несумісним з верховенством права. Системи, де існує можливість скасовувати остаточні рішення, не базуючись при цьому на безспірних підставах публічного інтересу, та які допускають невизначеність у часі, несумісні з принципом юридичної визначеності. Існування суперечливих рішень, що їх виніс Верховний чи Конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.

Відповідно до п.72 рішення Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява N 48553/99) зазначено:

"Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції ( 995_004 ), яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів."

Посилання, що одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду мається міститься і у справах Європейського суду з прав людини "Брумареску проти Румунії", "Салов проти України" та інші.

Враховуючи прийняте рішення господарським судом Львівської області у справі №914/2713/15, яким визнано обгрунтовані вимоги Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та встановлено, що ТзОВ «Мімоза» в порушення приписів п.16.2 договору від 25.06.1998 № 6686, було передано обєкт оренди в суборенду третім особам без згоди орендодавця, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, що даний факт свідчить, що оспорюваний договір був дійсний, реальним та таким, що спричинив взаємні права та обовязки для сторін вказаного правочину. Таким чином, договір оренди від 25.06.1998 № 6686 вже було надано оцінку та встановлено, що такий був вчинений та виконувався сторонами.

Визнання ж неукладеним договору, який за рішенням суду розірвано з підстав порушення орендарем його умов є порушенням принципу «юридичної визначеності».

Суд погоджується із доводами ТзОВ «Мімоза», викладених у відповіді на заперечення на позов (а.с.50-58) про те, що не можуть бути взяті до уваги доводи відповідача про відсутність предмета спору у звязку з розірванням договору оренди за рішенням суду, оскільки позивач вказує на те, що орендоване майно не повернуто, про що представник відповідача не заперечив.Відтак, відсутні підстави для застосування висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 04.10.2017 у справі №906/418/14 про припинення зобовязання.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами у справі обставини на які він посилається в апеляційній скарзі, а відтак вони не спростовують правильного висновку суду першої інстанції, про відмову в задоволені позовних вимог.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Львівіської області від 16.04.2018 року, відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника в порядку ст.ст.129, 282 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 16.04.18 у справі №914/2746/17 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мімоза" без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку і строки встановлені ст. ст.288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено 27.08.2018

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Малех І.Б.

Суддя Плотніцький Б.Д.