ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

п р о в і д м о в у у в і д к р и т т і п р о в а д ж е н н я у с п р а в і

30 серпня 2018 року № 926/1468/18

Суддя Т.І. Ковальчук,

розглянувши матеріали за позовом Державної служби України з надзвичайних ситуацій, м. Київ,

до ОСОБА_1 профспілкової організації працівників Чернівецького обласного центру з гідрометеорології, м. Чернівці,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Чернівецький обласний центр гідрометеорології, м. Чернівці,

про визнання протиправною вимоги профспілки,

В С Т А Н О В И В:

Державна служба України з надзвичайних ситуацій, м. Київ, звернулася з позовом до ОСОБА_1 профспілкової організації працівників Чернівецького обласного центру з гідрометеорології, м. Чернівці, про визнання протиправною вимоги профспілки, а саме просить визнати протиправною вимогу від 27.07.2018 р. № 40/10-45 про розірвання трудового договору (в порядку п. 9 ст. 38 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності та ст. 45 КЗпП України) ОСОБА_1 профспілкової організації працівників Чернівецького центру з гідрометеорології.

За приписами частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, повязаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 ГПК України визначено категорії справ, що відносяться до юрисдикції господарських судів, а саме, справи у спорах, що виникають у звязку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобовязання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, повязані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі повязані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобовязаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобовязання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, повязаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, повязаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобовязань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) субєктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) субєктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України Про третейські суди, якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між субєктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа-підприємець.

Обґрунтовуючи підвідомчість справи у спорі про визнання протиправною вимоги профспілки господарському суду, заявник покликається на те, що позивач і відповідач є неприбутковою (некомерційною) організацією та субєктом господарювання відповідно, діяльність яких з господарського забезпечення діяльності негосподарюючих субєктів регулюється в тому числі нормами Господарського кодексу України, тому за субєктним складом сторін спір, за вирішенням якого звернулася Державна служба України з надзвичайних ситуацій, є підвідомчим господарському суду.

Також у позовній заяві вказано, що між сторонами виник спір про право Профспілки на реалізацію господарського забезпечення своєї діяльності як неприбуткової організації та право Державної служби України з надзвичайних ситуацій на реалізацію повноважень як власника корпоративних прав Центру з гідрометеорології, тому характер спірних відносин відповідає вимогам статей 4, 20 ГПК України.

Однак такі обгрунтування позивачем підвідомчості даної справи господарському суду є помилковими.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України від 24 жовтня 2011 року № 10 Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам (далі Постанова пленуму) надано розяснення з метою однакового і правильного визначення підвідомчості і підсудності справ господарським судам.

Так, відповідно до п. 1 Постанови пленуму у вирішенні питань, повязаних з прийняттям позовних заяв, господарським судам слід розрізняти поняття підвідомчості і підсудності справ.

Зокрема, підвідомчість це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції (стаття 12 Господарського процесуального кодексу України, далі - ГПК) (нині стаття 20 ГПК України в редакції з 15.12.2017 р. суд).

У пункті 2 Постанови пленуму вказано що з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України Про судоустрій і статус суддів, згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 41, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК (ст. 4 ГПК України в редакції з 15.12.2017 р. суд), а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Згідно з розясненнями, вміщеними в пункті 3 Постанови пленуму, у вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі субєкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Дослідивши характер спору, за вирішенням якого звернувся заявник, суд встановив, що:

- між сторонами спору відсутні врегульовані Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства господарські відносини, з яких виник даний спір;

- у законі відсутня норма, яка прямо передбачає вирішення спору господарським судом;

- існує законодавча норма, яка прямо передбачає вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Так, заявник просить визнати протиправною вимогу ОСОБА_1 профспілкової організації працівників Чернівецького обласного центру з гідрометеорології від 27.07.2018 р. № 40/10-45 про розірвання трудового договору з керівником Чернівецького обласного центру з гідрометеорології ОСОБА_2 в порядку п. 9 ст. 38 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності та ст. 45 КЗпП України.

Особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок визначає Закон України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності (далі Закон).

Відповідно до статті 2 названого Закону професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки. Профспілки, їх обєднання здійснюють представництво і захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілок в державних органах та органах місцевого самоврядування, у відносинах з роботодавцями, а також з іншими обєднаннями громадян (ст. 19 Закону).

Статтею 20 Закону закріплено право профспілок, їх обєднань на ведення колективних переговорів та укладання колективних договорів, генеральної, галузевої (міжгалузевих), територіальної угоди від імені працівників у порядку, встановленому законом.

Згідно частини 7 названої статті Закону профспілки, їх обєднання здійснюють контроль за виконанням колективних договорів, угод. У разі порушення роботодавцями, їх обєднаннями, органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування умов колективного договору, угоди профспілки, їх обєднання мають право направляти їм подання про усунення цих порушень, яке розглядається в тижневий термін. У разі відмови усунути ці порушення або недосягнення згоди у зазначений термін профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до місцевого суду.

Відповідно до статті 21 Закону профспілки, їх обєднання захищають право громадян на працю, беруть участь у розробленні та здійсненні державної політики у галузі трудових відносин, оплати праці, охорони праці, соціального захисту.

За приписами частини 9 цієї статті уповноважені представники профспілок мають право вносити роботодавцям, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування подання про усунення порушень законодавства про працю, які є обовязковими для розгляду, та в місячний термін одержувати від них аргументовані відповіді. У разі ненадання аргументованої відповіді у зазначений термін дії чи бездіяльність посадових осіб можуть бути оскаржені до місцевого суду.

Стаття 33 Закону унормовує право профспілок, їх обєднань щодо притягнення до відповідальності посадових осіб, а саме: профспілкові органи мають право вимагати розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи або організації, якщо він порушує цей Закон, законодавство про працю, про колективні договори та угоди.

Вимога профспілкових органів про розірвання трудового договору (контракту) є обовязковою для розгляду і виконання. У разі незгоди з нею керівник, стосовно якого прийнято рішення, або орган чи особа, від яких залежить звільнення керівника, можуть у двотижневий строк оскаржити рішення профспілкового органу до місцевого суду. У цьому разі виконання вимоги про розірвання трудового договору зупиняється до винесення судом рішення.

З наведених норм Закону випливає, що вимога профспілкових органів про розірвання трудового договору (контракту) є формою реалізації повноважень профспілки щодо здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки.

Відповідно до статті 45 Кодексу законів про працю України на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує законодавство про працю, про колективні договори і угоди, Закон України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності.

Якщо власник або уповноважений ним орган, або керівник, стосовно якого предявлено вимогу про розірвання трудового договору, не згоден з цією вимогою, він може оскаржити рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) до суду у двотижневий строк з дня отримання рішення. У цьому разі виконання вимоги про розірвання трудового договору зупиняється до винесення судом рішення.

Відтак, очевидно, що правовідносини, які виникають в звязку з реалізацією профспілкою даних повноважень, не мають ознак господарських правовідносин у розумінні Господарського кодексу України і не регулюються нормами господарського чи цивільного права, а унормовані положеннями Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності, Закону України Про колективні договори і угоди та Кодексу законів про працю України.

При цьому, у частині 2 статті 33 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності прямо передбачено, що у разі незгоди керівника, стосовно якого прийнято рішення про розірвання трудового договору (контракту), або органу чи особи, від яких залежить звільнення керівника, вимога профспілкових органів про розірвання трудового договору (контракту) може бути оскаржена до місцевого суду (а не до господарського суду).

З огляду на викладене суд доходить висновку, що у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України у прийнятті позовної заяви належить відмовити, оскільки спір, за вирішенням якого звернулася Державної служби України з надзвичайних ситуацій, не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Суд розяснює позивачеві, що згідно частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України загальні суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 2 статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб предявляються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Відтак, з даним позовом до відповідача ОСОБА_1 профспілкової організації працівників Чернівецького обласного центру з гідрометеорології слід звертатися до загального місцевого суду за місцезнаходженням відповідача, а саме: до Шевченківського районного суду міста Чернівці.

У звязку з тим, що суд відмовляє у відкритті провадження у справі, сплачений позивачем судовий збір може бути повернутий за його клопотанням ухвалою суду відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України Про судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

У Х В А Л И В :

1. У відкритті провадження у справі відмовити.

2. Позовну заяву та додані до неї документи повернути позивачеві.

Порядок оскарження

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Т.І.Ковальчук