ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
УХВАЛА

"20" серпня 2018 р.Справа № 922/1374/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Швидкіна А.О.

при секретарі судового засідання Трофименко С.В.

розглянувши справу

за заявою ОСОБА_1, м. Харків
до ОСОБА_1, м. Харків
про визнання банкрутом
учасники у справі про банкрутство не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.08.2018 р. заява ліквідатора про витребування майна була призначена до розгляду на 20.08.2018 р., залучено Краснікова Павла Івановича до участі у справі в межах розгляду заяви ліквідатора про витребування майна.

Ліквідатор у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Красніков П.І. у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заперечення на заяву ліквідатора.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.05.2017 р. порушено провадження у справі про банкрутство ОСОБА_1, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Постановою господарського суду Харківської області від 25.05.2017 р. ОСОБА_1, визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Шестопалову О.Д.

25.05.2017 р. на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України було опубліковано повідомлення про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Ухвалою суду від 19.06.2017 р. задоволено заяву ліквідатора (вх. № 19052), звільнено арбітражного керуючого Шестопалову О.Д. від виконання обов'язків ліквідатора банкрута; призначено ліквідатором у справі - арбітражного керуючого Тризну О.В.

Після опублікування на веб-сайті Вищого господарського суду України повідомлення про визнання боржника банкрутом до суду від ФОП Краснікова П.І., ФОП Ходак М.І., ФОП Літовченко В.Ю. та ФОП Кари В.В. надійшли заяви з грошовими вимогами до банкрута, за наслідком розгляду яких судом були винесені ухвали.

Ухвалою суду від 11.07.2017 р. затверджено реєстр вимог кредиторів ОСОБА_1 в наступному складі: ФОП Красніков П.І. на суму 3675830,50 грн. (3 черга задоволення вимог кредиторів); ФОП Літовченко В.Ю. у розмірі 1359545,00 грн. (3 черга задоволення вимог кредиторів); ФОП Ходак М.І. на суму 1087636,00 грн.; ФОП Кара В.В. у розмірі 1895565,00 грн.

Ухвалою суду від 19.07.2017 р. заяву ліквідатора ОСОБА_1 про затвердження мирової угоди задоволено; затверджено надану суду мирову угоду, укладену 12.07.2017 р. між боржником ОСОБА_1, від імені якої згідно з ч. 4 ст. 77 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" діє ліквідатор - арбітражний керуючий Тризна О.В., та кредиторами, від імені яких діє голова комітету кредиторів - ФОП Красніков П.І.; припинено дію мораторію, введеного ухвалою суду від 15.05.2017 р.; припинено провадження у справі.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.08.2017 р. ухвалу господарського суду Харківської області від 19.07.2017 р. скасовано.

03.08.2018 р. до суду від ліквідатора надійшла заява про витребування майна, в якій він просив суд за результатами розгляду заяви витребувати у Краснікова П.І. у власність боржника ОСОБА_1 наступне нерухоме майно: нежитлову будівлю літ.Г-1, загальною площею 85 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 1; земельну ділянку загальною площею 0,0207 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення: для обслуговування нежитлової будівлі (магазину непродовольчих товарів); нежитлове приміщення 1-го поверху №1-1 в літ. "Д-1", загальною площею 17,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомості: 01; земельну ділянку загальною площею 0,0036 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення: для обслуговування нежитлової будівлі, господарських будівель і споруд; 1/8 частки в праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 157, 9 кв.м, житловою площею 77,5 кв.м, реєстраційний номер майна 7230274; визнати недійсними правочини, за яким Красніков П.І. придбав вказані об'єкти нерухомого майна. Надана заява вмотивована скасуванням ухвали господарського суду Харківської області від 19.07.2017 р. про затвердження мирової угоди апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та оцінку майна банкрута; очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу; подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до п. 2 Правових висновків Верховного Суду у справах про банкрутство за січень-лютий 2018 року від 19.03.2018 р., справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, особливість вирішення майнових спорів з вимогами до боржника, у тому числі про визнання договорів недійсними, полягає в тому, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, без порушення нових справ з метою судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна та коштів боржника до ліквідаційної маси і проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії" висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Справи, передбачені п. п. 8, 9 ч. 1 ст. 20 ГПК України, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника (п. 9 ст. 30 ГПК України (виключна підсудність).

Зазначені норми кореспондуються з положеннями ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", відповідно до якої суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, тощо.

Системний аналіз положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону про банкрутство, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 р. у справі № 922/928/17 та Верховного Суду України від 16.04.2016 р. у справі №3-304гс16.

Згідно з ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 42 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, крім грошових коштів, що знаходяться на банківському рахунку умовного зберігання (ескроу) банкрута, об'єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об'єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, у комунальну власність відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

З огляду на вищевикладене вимоги щодо витребування майна боржника підсудні виключно господарському суду Харківської області, в провадженні якого перебування справа про банкрутство ОСОБА_1

Щодо суті заяви ліквідатора - Тризни О.В. про витребування майна з чужого незаконного володіння, то, з урахуванням досліджених в справі доказів, змісту заяви та заперечень сторін, що подані ними до суду, суд вважає, що така заява ліквідатора задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Ухвалою суду від 19.07.2017 р. заяву ліквідатора ОСОБА_1 про затвердження мирової угоди задоволено; затверджено надану суду мирову угоду, укладену 12.07.2017 р. між боржником ОСОБА_1, від імені якої згідно з ч. 4 ст. 77 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" діє ліквідатор - арбітражний керуючий Тризна О.В., та кредиторами, від імені яких діє голова комітету кредиторів - ФОП Красніков П.І.; припинено дію мораторію, введеного ухвалою суду від 15.05.2017 р.; припинено провадження у справі.

Надана мирова угода від 12.07.2017 р. містила умови домовленості між банкрутом та кредиторами про прощення 10 відсотків від загальної суми заборгованості, що дорівнює 7216718,90 грн.; згідно з її умовами погашення (задоволення) боргу в розмірі 7216718,90 грн. здійснюється кредитором - фізичною особою - підприємцем Літовченком В.Ю. на протязі 24 місяців з дня затвердження мирової угоди господарським судом, через що такий кредитор набуває у власність відповідне майно, яке належить боржнику.

Вищезазначена мирова угода на протязі місяця від 12.07.2017 р. фактично була виконана її сторонами, зокрема, кредитор ФОП Літовченко В.Ю. отримала у власність відповідне нерухоме майно та частку в праві власності на нерухоме майно, здійснила погашення кредиторських вимог шляхом передачі грошових коштів боржнику ОСОБА_1, яка в свою чергу за умовами мирової угоди здійснила перерахування таких коштів відповідно до визнаних та зазначених в мировій угоді сум вимог кредиторів таким кредиторам.

Так, згідно з вказаною мировою угодою кредитор ФОП Літовченко В.Ю. прийняла у власність та відповідно стала власником наступного нерухомого майна та частки в праві власності на нерухоме майно: земельної ділянки площею 0,0736 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельної ділянки площею 0,0207 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, для обслуговування будинку; нежитлової будівлі літ. "Г-1" загальною площею 85,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; нежитлового приміщення, 1-го поверху №1-1 в літ. "Д-1" загальною площею 17,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; 1/8 частки в праві власності на будинок, житловий з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_3.

За умовами вказаної угоди (п. 3.9) після державної реєстрації права власності на зазначені в її п. 3.6 об'єкти нерухомості, кредитор ФОП Літовченко В.Ю. вправі розпоряджатися такими об'єктами на свій власний розсуд, в тому числі продавати, міняти, дарувати, передавати в користування, іпотеку та інше до виконання таким кредитором в повному обсязі обов'язків, передбачених п. 3.4 мирової угоди.

Відповідно до п. 3.12 мирової угоди, вона набирає чинності з дня її затвердження господарським судом Харківської області та діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цією мировою угодою.

Отже, з дня затвердження вказаної мирової угоди ухвалою господарського суду Харківської області від 19.07.2017 р. мирова угода набрала чинності та діяла до моменту її повного виконання сторонами, а саме до 27.07.2017 р.

Як вбачається з наданих суду доказів, кредитор Літовченко В.Ю. зареєструвала за собою право власності на вказані об'єкти нерухомості після чого, з урахуванням положення 3.9. мирової угоди, розпорядилась майном на власний розсуд та за відповідними договорами купівлі-продажу в липні та серпні 2017 року відчужила належне їй на праві власності нерухоме майна, що було предметом мирової угоди від 12.07.2017 р.

Відтак Красніков П.І. на підставі відповідних договорів купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна та договору дарування частки в праві власності, що були укладені між ним та попереднім власником Літовченко В.Ю. у липні-серпні 2017 року, державної реєстрації права власності на вказану нерухомість, набув у власність, тобто став власником таких об'єктів нерухомого майна.

Згідно з ч. 4 ст. 13 Конституції України, усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначається правовий режим власності.

Відповідно до абз. 1 ч. 1. ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

З матеріалів справи вбачається, що станом на дату укладання мирової угоди у справі № 922/1374/17 від 12.07.2017 р. боржник ОСОБА_1 була власником відповідного нерухомого майна, що було в тому числі предметом мирової угоди та зазначено в п. 3.6. мирової угоди від 12.07.2017 р., при цьому, відповідна передача такого нерухомого майна, зокрема, його відчуження в рахунок погашення заборгованості перед кредиторами на умова часткового прощення боргу відбувалося беззаперечно з відома та по волі власника такого нерухомого майна - боржника ОСОБА_1

Належних та допустимих доказів того, що нерухоме майно та частка в праві власності на майно, що було предметом мирової угоди не належало боржнику ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

При цьому, суд бере до уваги наявність відповідних спорів колишнього чоловіка боржника ОСОБА_1 та зазначає, що будь-якого судового рішення або іншого належного та допустимого доказу чи доказів того, що станом на дату укладення мирової угоди, затвердження її судом та виконання, так і станом на час розгляду заяви ліквідатора про витребування майна відповідне нерухоме майно, що було предметом мирової угоди від 12.07.2017 р., не було власністю боржника ОСОБА_1 - суду не надано та про їхню наявність не зазначено.

Навпаки, матеріали справи, а саме дані з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчать про те, що станом на 12.07.2017 р. саме боржник - ОСОБА_1 мала у особистій приватній власності нежитлову будівлю літ Г-1, загальною площею 85 км.в, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомості: 01; земельну ділянку загальною площею 0,0207 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення: для обслуговування нежитлової будівлі (магазину непродовольчих товарів); нежитлове приміщення 1-го поверху № 1-1 в літ. "Д-1", загальною площею 17,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об'єкта нерухомості: 01; земельну ділянку загальною площею 0,0736 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; а також 1/8 частки в праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 157,9 кв.м., житловою площею 77,5 кв.м., реєстраційний номер майна 7230274 та такі об'єкти нерухомості належали боржнику на підставі дублікату договору купівлі-продажу, серія та номер: 1192, виданого 02.08.2016 р., видавник: Олійник Л.М. приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу, Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 від 05.12.2008 р., свідоцтва про право власності, серія та номер: 12572406, виданого 11.11.2013 р., видавник: Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції Харківської області, Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_4 від 28.10.2008 р., рішення суду, справа № 2-29444/2003р., 02.07.2004 р., Московський районний суд м. Харкова та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Як зазначив Верховний Суд в своїй постанові від 01.02.018 р. у справі №521/14976/15-ц, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, повинно враховуватись, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до ст. 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Суд зазначає, що ліквідатором - арбітражний керуючим Тризною О.В. не доведено, що Красніков П.І. володіє спірним майном без відповідної правової підстави. При цьому судом встановлено, що вказані об'єкти нерухомого майна вибули з власності, саме боржника ОСОБА_1 за її волею шляхом укладання мирової угоди.

За змістом статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При цьому судом встановлено, що жоден з правочинів, вчинених щодо спірного майна недійсним у встановленому законом порядку не визнано.

При цьому, при витребуванні майна у добросовісного набувача під час розгляду таких вимог мають бути враховані всі умови, передбачені ст. 388 ЦК України (що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 06.12.2010 р. у справі № 3-13гс10).

Зокрема, за змістом п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України витребування власником майна від добросовісного набувача можливе, якщо буде встановлено, що власник не мав свідомо поставленої мети передати своє майно у власність (володіння) іншій особі чи невизначеному колу осіб, не вживав будь-яких дій чи заходів із цією метою, утратив майно внаслідок учинення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна, без погодження з ним, власником, чи особою, якій він передав майно у володіння.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 р. у справі № 6-117цс12.

Виходячи зі змісту ст. 388 та ч. 1 п. 3 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Отже, враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Суд зазначає, що постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.08.2017 р. мирова угода не визнавалася недійсною, а лише скасовано ухвалу суду, якою її затверджено. Роз'яснень з цього приводу суд апеляційної інстанції не надав. Справу про банкрутство ОСОБА_1 направлено на розгляд до суду першої інстанції. Питання щодо відмови в затвердженні мирової угоди апеляційним судом не вирішувалося, як не вирішувалося питання щодо недійсності вказаної угоди. Станом на час розгляду апеляційним судом скарги на ухвалу суду від 19.07.2017 р. про затвердження мирової угоди у справі № 922/1374/17 про банкрутство ОСОБА_1 така мирова угода від 12.07.2017 р. вже була повністю виконана її сторонами, у тому числі й боржником ОСОБА_1

Визнання мирової угоди недійсною можливо лише з урахуванням вимог ст. 82 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

При цьому, як зазначив Верховний Суд в своїй постанові від 24.05.2018 р. у справі № Б-24/236-10, вимоги про витребування спірного майна не підпадають під ознаки ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки майно вибуло не поза волею власника майна, а внаслідок певних розпорядчих дій ліквідатора та в даному випадку й дій боржника, у тому числі за його волею в ході ліквідаційної процедури (шляхом укладення мирової угоди 12.07.2017 р.).

Крім того, скасування ухвали суду про затвердження мирової угоди, на підставі якої майно вибуло із володіння власника, не свідчить про відсутність волі останнього на його відчуження в розумінні ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України Верховного Суду України від 26.10.2016 р. у справі № 570/2619/14-ц.

Враховуючи мету й характер такої процесуальної дії, саме по собі скасування ухвали суду про визнання мирової угоди, на підставі якої майно вийшло із володіння власника, не свідчить про відсутність волі останнього на його відчуження.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07.11.2012 р. у справі № 6-81ц12.

Згідно зі ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Витребування майна із чужого незаконного володіння - це передбачений законом спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 19.06.2018 р. у справі №921/369/17-г/13 право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд вважає за необхідне у задоволенні заяви ліквідатора про витребування майна (вх. № 22472 від 03.08.2018 р.) відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 37-46, 90-92 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. ст. 387, 388 ЦК України, ст. ст. 233-235 ГПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ліквідатора про витребування майна (вх. № 22472 від 03.08.2018 р.) в повному обсязі.

Ухвала набирає законної сили 20 серпня 2018 року.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги в строки, передбачені ст. 256 ГПК України.

Повний текст ухвали складено 27 серпня 2018 року.

Суддя Швидкін А.О.