РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.08.2018Справа № 910/8886/18

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Бондаренко М.В.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні

справу № 910/8886/18

за позовом публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова

корпорація України"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Газоторгова компанія"

про стягнення 303 409,61 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Половінкін О.В., довіреність № 67 від 20.02.2018р.;

від відповідача: Белячкова О.В., довіреність № 10/05-18 від 10.05.2018р..

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Газаторгова компанія" про стягнення 303 409,61 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № 1-15ГК/102 на постачання природного газу від 21.10.2016р. в частині неповернення суми попередньої опалти в розмірі 303 409,61 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.07.2018р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін. При цьому, суд зобов'язав відповідача подати відзив на позовну заяву з доданням доказів, що підтверджують викладені в ньому обставини в строк до 11.08.2018р. та встановив строк для подачі заяв, клопотань, відзиву, відповіді на відзив і заперечень на відповідь через відділ діловодства Господарського суду міста Києва або засобами поштового зв'язку тільки в письмовій формі у строк до 11.08.2018р.

30.07.2018р. через загальний відділ Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, та просить здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін по справі.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 247 ГПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

У ч. 5 ст. 12 ГПК України зазначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з матеріалів позову, справа є малозначною, у розумінні ч. 5 ст. 12 ГПК України, не є складною, характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають розгляду справи у загальному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи вищевикладене та наявність клопотання відповідача про розгляд справи за участю представників сторін, з метою правильного та об'єктивного вирішення даного спору, на підставі ч. 5, 6 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про здійснення подальшого розгляду даної справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2018р. судове засідання було призначено на 16.08.2018р.

16.08.2018р. через загальний відділ Господарського суду міста Києва від позивача отримано клопотання про долучення документів до матеріалів справи

У судовому засіданні 16.08.2018р., на підставі ч. 6 ст. 216 ГПК України, було оголошено перерву до 30.08.2018р.

Представник позивача в судовому засіданні 30.08.2018р. підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиві.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 04.09.2018р., відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.10.2016р. між позивачем (далі - споживач) та відповідачем (далі - постачальник) було укладено договір постачання природного газу №1-15ГК/102 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого Постачальник зобов'язується постачати природний газ Споживачу в необхідних для нього об'ємах (обсягах), а Споживач зобов'язується своєчасно оплачувати Постачальнику вартість природного газу, у розмірі, строки та порядку, що визначені цим Договором.

Згідно п. 4.3 Договору, приймання-передача Газу, переданого Постачальником Споживачу в відповідальному місяці, оформлюються щомісячними актами приймання-передачі газу, в яких зазначаються фактичні обсяги спожитого газу, його фактична ціна та вартість. Обсяг Газу, вказаний в акті приймання-передачі Газу, є остаточним обов'язковим для Сторін, і є підставою для остаточних розрахунків між Сторонами. Акт приймання-передачі Газу є невід'ємною частиною даного Договору.

Відповідно до п. 6.2 Договору, остаточний розрахунок здійснюється на підставі відповідного Акту та Рахунку-фактури до 8 числа місяця, наступного за місяця поставки, наступного за місяцем поставки.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору та на підставі виставлених відповідачем рахунків-фактури, позивач перерахував відповідачу грошові кошти (попередню оплату) за природний газ вартістю 4 927 936,39 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.

Однак, відповідачем поставлено позивачу природний газ вартістю 4 624 526,78 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами прийому-передачі вартісних показників природного газу, належним чином завірені копії яких містяться в матеріалах справи.

Згідно з п.7.1.5 Договору, Споживач має право вільно обирати постачальника та розірвати цей Договір у встановленому ним порядку.

На підставі п.7.1.5 Договору, позивач листом №201 від 05.04.2018р. повідомив відповідача, що договір вважається розірваним (припиненим) з 13.04.2018р.

Згідно з п. 6.4. Договору, надлишкові грошові кошти, які надійшли від Споживача, Постачальник зараховує як попередню оплату за умови відсутності у Споживача заборгованості за даним Договором.

Відповідно до п. 9.10 Договору, Постачальник зобов'язаний при проведені кінцевого розрахунку за цим Договором за наявності письмової вимоги Споживача повернути кошти, що сплачені Споживачем впродовж дії цього Договору та рахуються як переплата.

13.04.2018р., на підставі п.9.10 Договору позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою за вих. № 201 від 05.04.2018р. про повернення суми попередньої оплати по Договору в розмірі 303 409,61 грн.

Проте, відповідач не сплатив суму заборгованості в розмірі 303 409,61 грн.

У зв'язку з вищевикладеним, позивач стверджує, що відповідачем допущено неналежне виконання умов договору щодо поставки передплаченого природного газу, у зв'язку з чим просить стягнути з останнього 303 409,61 грн. заборгованості.

Відповідач у відзиві заперечує проти заявлених позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що спірний договір не розірвано у встановленому договором та чинним законодавством порядку, а тому у позивача відсутні підстави вимагати повернення попередньої оплати за договором. Натомість відповідачем було здійснено поставку природного газу у липні 2018 року на 132 162,44 грн., на підтвердження чого сторонами було підписано Акту прийому-передачі від 31.07.2018р. з посиланням на виконання умов Договору № 1-15ГК/102 від 21.10.2016р., що свідчить про схвалення позивачем дії спірного договору, прав, обов'язків позивача та відповідача за умовами договору станом на день розгляду спору в суді.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є не обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з статтею 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що відповідно до п. 9.10 Договору, Постачальник зобов'язаний при проведені кінцевого розрахунку за цим Договором за наявності письмової вимоги Споживача повернути кошти, що сплачені Споживачем впродовж дії цього Договору та рахуються як переплата.

При цьому, Додатковою угодою № 15 від 29.12.2017р. до Договору сторони внесли зміни до п.13.1 Договору, визначивши, що даний договір набуває чинності з моменту його підписання повноважними представника Сторін та скріплення печатками Сторін і поширенням на відносини між Сторонами щодо постачання природного газу, які виникли з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2018 року включно, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Також, додатковими угодами до Договору сторони передбачили порядок здійснення розрахунків за поставлений відповідачем природний газ з визначенням етапів проплат, які мали здійснюватись позивачем авансовими платежами до початку місяця споживання природного газу.

В листі за № 201 від 05.04.2018р. позивач, посилаючись на п.7.5.1 договору, зазначає, що споживач має право вільно обирати постачальника та розірвати Договір у встановленому ним порядку. Споживач має право на зміну постачальника у строки та порядку, відповідно до ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу», за умови виконання вимог ч.2 ст. 14 Закону України «Про ринок природного газу», та інших вимог, відповідно до чинного законодавства.

А тому, позивач повідомив відповідача про розірвання договору з 13.04.2018р., і з зазначенням того, що відповідно до п.9.10 договору відповідач має здійснити кінцевий розрахунок та повернути передплату в розмірі 303 409,61 грн.

Суд не погоджується з твердженням позивача про розірвання спірного договору з 13.04.2018р., з огляду на нижченаведене.

Відповідно до ч.2 ст. 14 Закону України «Про ринок природного газу», за умови виконання споживачем своїх зобов'язань за договором постачання:

1) зміна постачальника за ініціативою споживача має бути завершена в термін не більше трьох тижнів з дня повідомлення таким споживачем про намір змінити постачальника, за умови дотримання правил зміни постачальника, у тому числі обов'язку щодо здійснення повного остаточного розрахунку з попереднім постачальником;

2) до припинення договору постачання діючий постачальник зобов'язаний забезпечувати постачання природного газу споживачу на умовах чинного договору.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015р. № 2496 було затверджено Правила постачання природного газу (далі - Правила), дія яких поширюється на постачальників, споживачів природного газу - фізичних осіб (побутових споживачів), фізичних осіб - підприємців, юридичних осіб та Операторів ГРМ/ГТС.

Згідно з абз. 2 п. 2, п. 4 розділу IV Правил, зміні постачальника має передувати укладання договору постачання природного газу з новим постачальником та розірвання договору постачання природного газу з діючим постачальником або його призупинення в частині постачання природного газу у певному розрахунковому періоді, а також відсутність у споживача простроченої заборгованості за поставлений природний газ перед діючим постачальником. Кожен споживач, який має намір змінити постачальника, повинен виконати свої зобов'язання по розрахунках за природний газ перед діючим постачальником (або укласти з ним графік реструктуризації заборгованості за природний газ, якого має дотримуватись) та підписати з ним угоду про розірвання договору постачання природного газу або його призупинення в частині постачання природного газу з дати, з якої постачання природного газу буде здійснювати новий постачальник, відповідно до пункту 5 цього розділу.

Відтак, згідно зазначених вимог Правил, наявність підписаної сторонами угоди про розірвання договору на постачання природного газу є обов'язковою умовою.

Відповідно до п.12.3 договору, всі зміни і доповнення до даного договору повинні бути викладені у письмовій формі, підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками.

В матеріалах справи відсутня підписана повноважними представника позивача та відповідача додаткова угода про розірвання спірного договору постачання природного газу.

До того ж, умови спірного договору не наділяють жодну із сторін правом розірвання договору в односторонньої порядку.

Натомість, Додатковою угодою № 15 від 29.12.2017р. до Договору сторони визначили строк дії договору до 31 грудня 2018 року включно, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Отже, договір постачання природного газу № 1-15ГК/102 від 21.10.2016р., з урахуванням положень додаткової угоди № 15 до договору, є чинним станом на день розгляду справи в суді, оскільки позивачем не дотримано порядку, встановленого для розірвання договору умовами договору та нормами чинного законодавства, що є обов'язковими.

Крім того, про схвалення чинності спірного договору свідчить Акт прийому-передачі природного газу від 31.07.2018р. на суму 132 162,44 грн., який підписаний повноважними представниками сторін, копія якого залучена позивачем до матеріалів справи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірний договір є чинним на момент розгляду справи в суді, а відтак права та обов'язки сторін договору є дійсними. Перераховані позивачем відповідачу грошові кошти в якості попередньої оплати здійснено за наявності правових підстав, а тому положення п.9.10 договору, в даному випадку, не можуть бути застосовані при умові строку дії договору до 31.12.2018р., що виключає і наявність підстав для задоволення вимог щодо повернення невикористаної на даний час суми попередньої оплати позивачу.

Згідно статей 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, факт порушення відповідачем зобов'язань за договором позивачем належним чином не доведений, документально не підтверджений і в той же час відповідачем спростований. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору, відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 04.09.2018р.

Суддя А.І. Привалов