ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2018 року Справа № 923/459/18

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. при секретарі Горголь О. М. , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи - підприємця Семенової Наталії Володимирівни, м. Херсон

до Приватного акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль", м. Херсон

про визнання недійсної додаткової угоди № 1 від 26.04.2014 року до договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води

за участю представників сторін:

від позивача: ФОП Семенова Н. В., адвокат Лодига М. Т.;

від відповідача: уповноважений представник Колганова Ю.М.

29 травня 2018 року Фізична особа - підприємець Семенова Наталія Володимирівна (позивач) звернулася до Господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" (відповідач), в якій просить визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 26.04.2014 року до договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води на підставі ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України, ст. 188 ГК України, ст.ст. 2, 4, 5, 20, 24, 162, 164, 171, 172 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 04.06.2018 року відкрито провадження у справі № 923/459/18. Розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 14.08.2018 року закрито підготовче провадження у справі № 923/459/18 та призначено розгляд справи по суті на 28.08.2018 р.

Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві. Зазначає, що 13.11.2014 року на адресу позивача була направлена Додаткова угода №1 до договору №515 від 04.10.2013 року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарачої води і цей факт було встановлено Постановою Одеського апеляційного господарського суду по справі №923/1759/15 за позовом ПАТ «Херсонська ТЕЦ» до ФОП Семенової Н.В. Відповідач також посилається на п.2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів недійсними» і стверджує, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідач у відзиві наполягає на тому, що посилання позивача на відсутність вільного волевиявлення при укладанні оскаржуваної Додаткової угоди є помилковим, оскільки ФОП Семеновою Н.В. не враховано той факт, що укладання договору із теплопостачальною організацією є обов'язком споживача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, які прибули в судове засідання, суд

встановив:

На підставі рішення господарського суду Херсонської області від 13.05.2014 року у справі №923/293/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» до Фізичної особи-підприємця Семенової Н.В. про визнання укладеним договору було укладено у письмовій формі договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води №515 (далі - договір) між Публічним акціонерним товариством «Херсонська теплоелектроцентраль» та Фізичною особою-підприємцем Семеновою Н.В. Рішення по справі №923/293/14 апеляційною інстанцією не переглядалось. У вищевказаному рішенні зазначено - набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Позивач у позові зазначає, що пунктом 3 договору визначено істотну умову договору, що відповідно до пунктів 9, 20, 23, 25 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою КМУ від 03.10.2007 р. №1198 впливає на розрахунок вартості послуг, а саме: показник максимального теплового навантаження на опалення для приміщення позивача - 0,002133 Гкал/годину. На думку позивача в розрахунках за теплову енергію відповідач використовує неузгоджений показник теплового навантаження, оскільки жодної належним чином оформленої додаткової угоди до договору позивач не підписувала. Позивач звертає увагу суду, що жодна додаткова угода до діючого договору жодним судом не визнавалась укладеною.

Позивач вважає, що Додаткова угода від 26.10.2014 року №1 до договору є недійсною, так як при її вчиненні не було дотримано вимог ст..203 ЦК України. Позивач стверджує, що не підписувала додаткову угоду, що вказує на недотримання форми її укладання.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно із п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" - правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема наявність спеціальних підстав визнання недійсною угоди.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до Постанови Одеського апеляційного господарського суду від 10.03.2016 року по справі №923/1759/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» до Фізичної особи-підприємця Семенової Наталії Володимирівни - доводи Фізичної особи-підприємця Семенової Н.В. щодо внесення Публічним акціонерним товариством «Херсонська теплоелектроцентраль» в односторонньому порядку змін до договору не заслуговують на увагу, оскільки суперечать наявним матеріалам справи та фактичним діям ФОП Семенової Н.В. У вищевказаній Постанові Одеського апеляційного господарського суду встановлено наступне: «ПАТ "Херсонська ТЕЦ" направлено на юридичну адресу ФОП Семенової Н.В. проект додаткової угоди від 26.10.14 р. до Договору. Скаржник вважає, що ПАТ "Херсонська ТЕЦ" порушила порядок оформлення та направлення додаткової угоди, оскільки супровідний лист до неї датовано 07.10.2014, в той час як додаткова угода датована 26.10.2014. Однак,судова колегія вважає, що це є технічною помилкою при датуванні вказаного листа, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, згідно якого лист було направлено 13.11.2014, тобто при написанні дати супровідного листа помилково зазначено 07.10.2014 замість 07.11.2014. Також слід зазначити, що дата Договору в додатковій угоді замість 04.10.13 р. позивачем зазначена 13.05.14 р, тобто дату судового рішення, яким визнано укладеним Договір від 04.10.13 р., однак це не змінює змісту договору та самого факту наявності цього договору. Щодо номеру договору, то жодна із сторін не довела належними доказами факт існування між сторонами іншого договору, ніж договору, укладеного на підставі рішення господарського суду Херсонської області від 13.05.14 р., а тому додаткова угода №1 від 26.10.14 р. укладена саме до цього договору. Сама ж додаткова угода була направлена за юридичною адресою відповідача - м. Херсон, вул. Комкова,83, кв.314.

Частина четверта статті 181 Господарського кодексу України передбачає, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Скаржник свідомо відмовилась від отримання цієї додаткової угоди, тобто, позбавила себе можливості своєчасно належним чином оформити додаткову угоду, або, у разі виникнення розбіжностей, вжити заходи щодо їх врегулювання в судовому або досудовому порядку.

Разом з тим, в березні 2015 року ФОП Семенова Н.В. здійснила платіж з цільовим призначенням: "За спожиту теплоенергію зг. рах. №0-195 за 2015 рік". Зазначений платіж не є помилковим, його здійснення скаржником визнано, із заявами щодо повернення цих коштів, як помилково сплачених скаржник не зверталась. Таким чином, відповідачем вчинено дії з виконання її зобов'язань за договором з урахуванням змін, передбачених додатковою угодою.»

Відповідно до приписів ч.4 ст.75 ГПК України - обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено відповідними доказами існування підстав для визнання недійсною додаткової угоди №1 до договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води.

Суд погоджується з позицією відповідача щодо безпідставного посилання позивача на ст..227 ЦК України, а саме зазначення того, що відповідач, не маючи відповідної ліцензії, здійснив зміни в будівельному проекті власного приміщення ФОП Семенової Н.В., а правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу є оспорюваним. Суд звертає увагу позивача, що вищевказане посилання позивача не підтверджено відповідними доказами.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Враховуючи положення ч. 4 ст. 238 ГПК України, зміст п.58 рішення у справі Серявін та ін. проти України щодо тлумачення належного обґрунтування рішення, інші доводи позивача судом до уваги не беруться, як явно необґрунтовані та такі, що не відносяться до предмету спору.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У зв'язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на позивача.

На підставі вищевикладених норм права, керуючись ст..ст.129, 232-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

1.Відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (підпункт 17.5 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України).

Дата складання повного тексту рішення 05.09.2018 року.

Суддя В.В.Литвинова