КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2018 р. Справа№ 910/22232/17
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Головатенко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: представник Кривошея Д.А. довіреність № 220/55/д від 22.01.18 року;

від відповідача: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Трініті
на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 року (повний текст підписано 26.04.2018 року)

у справі № 910/22232/17 (суддя: Чебикіна С.О.)

за позовом Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю Трініті

про стягнення 1 740 768,60 грн.

Встановив

Міністерство оборони України (далі позивач) вернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Трініті (далі відповідач) про стягнення 1 740 768,60 грн штрафних санкцій за порушення умов договору від 09.09.2016 року №286/3/16/97.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов поставки товару у відповідності до договору №286/3/16/97 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України).

Господарський суд міста Києва частково задовольнив позов Міністерства оборони України та присудив до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Трініті на користь Міністерства оборони України 138 198, 99 грн пені, 610 050,00 грн штрафу своїм рішенням від 16.04.2018 року (повний текст підписано 26.04.2018).

Не погодившись з прийнятим рішенням, 23.05.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю Трініті звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Крім того, скаржник зазначив, що позивачем не було вчинені відповідні дії щодо приймання товару, зокрема позивачем не було направлено свого представника для здійснення приймального контролю (якості) товарів.

Так, скаржник вказав, що судом першої інстанції не було встановлено чи було вжито відповідачем усіх залежних від нього дій аби не допустити прострочення.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2018 року справу № 910/22232/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Трініті на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 року у справі № 910/22232/17.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Київського апеляційного господарського суду № 09.1-08/2114/18 від 02.08.2018 року справу № 910/22232/17, у зв`язку із перебуванням судді Отрюха Б.В., який входять до складу колегії суддів і не є суддєю-доповідачем, у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.25, 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено до повторного автоматизованого розподілу.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2018 року справу № 910/22232/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.

02.08.2018 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду прийнято матеріали справи № 910/22232/17 з розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Трініті на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 до свого провадження у складі нової колегії головуючого судді Суліма В.В., судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г. Крім того, розгляд справи було відкладено на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

В судове засідання 06.09.2018 року представник відповідача не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується письмовою розпискою про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Разом з цим, згідно частини 3 пункту 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

У судовому засіданні Київського апеляційного господарського суду представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду першої інстанції залишити без змін а скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Трініті - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

09.09.2016 року Міністерство оборони України (в особі директора Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України) в якості замовника та Товариство з обмеженою відповідальністю "Трініті" в якості постачальника уклали договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) № 286/3/16/97 (далі договір), відповідно до умов якого, постачальник зобов`язався у 2016 році поставити замовнику одяг верхній, інший, чоловічий і хлопчачий (верхній одяг) лот 1. Куртка вітровологозахисна зимова (вид 1), а замовник зобов`язався забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у договорі.

Згідно з п. 1.2 договору номенклатура товару, передбаченого до поставки, вимоги, за якими виготовляється товар, строки (терміни) виконання договору, визначаються специфікацією.

Відповідно до специфікації була передбачено поставку у строк до 15.10.2016 року включно 5000 одиниць товару (куртка вітровологозахисна зимова (вид 1) загальною вартістю 8 715 000,00 грн.

Пунктом 1.5 договору обумовлено, що товар постачається на об`єднані центри забезпечення після здійснення приймального контролю (якості) спільною комісією з представника (представників) структурних підрозділів Управління військових представництв Міністерства оборони України та з представника (представників) Центру розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних сил України.

Відповідно до п. 1.6 договору, товар постачається партіями, які формуються відповідно до рознарядки і ростовки Міністерства оборони України, які є невід`ємними частинами цього договору. При формуванні кожної партії товару має бути витримана пропорційність за розмірами, яка встановлена ростовкою Міністерства оборони України.

За умовами розділу IV договору його ціна становить 8 715000,00 грн та може бути відкорегована у порядку, визначеному у ст. 36 Закону України "Про здійснення державних закупівель", а також, може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Відповідно до п. 5.1 договору сторони визначили, що розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30-ти банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, що підписаний керівником та головним бухгалтером постачальника.

Згідно з п. 6.1 договору товар постачається на умовах DDP - склад замовника відповідно до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року і встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами тощо.

Відповідно до п. 5.2 договору місцем поставки товару є об`єднані центри забезпечення Тилу Збройних сил України (одержувачі замовника) згідно з рознарядкою та ростовкою Міністерства оборони України, які є невід`ємними частинами договору, з обов`язковим дотриманням передбачених ними вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачів замовника та черговості відвантажень.

За умовами п. 6.3 договору датою поставки товару вважається дата, вказана одержувачем замовника у акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній постачальника.

Згідно п. 11.1 договору, останній набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2016 року включно, в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

Додатком № 1 до договору сторони документально оформили рознарядку Міністерства оборони України за специфікацією, а додатком № 2 - ростовку та центр забезпечення речовим майном, яким визначено Військову частину НОМЕР_1 м. Київ.

Крім того, 14.12.2016 року сторони уклали додаткову угоду № 1 договору, яким серед іншого, змінено строки (терміни постачання) товару до 26.12.2016 року.

Згідно з додатком № 1 до додаткової угоди № 1 центром забезпечення речовим майном за договором визначено Військову частину НОМЕР_1 (229 ОЦЗ).

21.12.2016 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 2, якою п. 11.1 викладено в наступній редакції: "договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 30.03.2017 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного завершення".

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем на виконання умов договору було поставлено, а позивачем прийнято товар в кількості 3 198 шт на загальну суму 5 574 114,00 грн, що підтверджується видатковою накладною №Т-0509 від 23.12.2016 року (наявна в матеріалах справи).

Згідно акту приймального контролю якості № 2 від 16.07.2017 року та видаткової накладної №Т-0290 від 16.07.2017 року, відповідачем було поставлено позивачеві решту товару за вказаним договором у кількості 1802 шт 16.07.2017 року на загальну суму 3 140 886,00 грн, тобто з порушенням терміну поставки товару визначеного в додатковій угоді №1 від 14.12.2016 року.

Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що позивачем не було вчинені відповідні дії щодо приймання товару, зокрема позивачем не було направлено свого представника для здійснення приймального контролю (якості) товарів, колегія суддів відзначає наступне.

Так, позивач у листі та своїх поясненнях посилався на неможливість прийняття товару з огляду на закінчення строку його поставки, передбаченого Договором та змінами внесеними до ТУ 14.1-134-00034022:2016 від 15.02.2017 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2017 року у справі №910/4966/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Трініті до Міністерства оборони України про зобов`язання прийняти товар за договором №286/3/16/97 від 09.09.2016 року, було встановлено, що зобов`язання з виготовлення та поставки товару, що виникло з договору №286/3/16/97 від 09.09.2016 року мало бути виконане Товариством з обмеженою відповідальністю Трініті у строк до 26.12.2016 року. 17.01.2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю Трініті зверталося до Міністерства оборони України з вимогою отримати товар за вказаним договором у кількості 1 802 шт. на загальну суму 3 140 886,00 грн, в отриманні якого Міністерство оборони України ухилилось. Даним рішенням позов було задоволено.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що при винесенні рішення судом першої інстанції було зазначено, що за неналежне виконання своїх обов`язків відповідач може вимагати сплати, зокрема неустойки, сплата якої також передбачена, у випадку прострочення постачальника, зокрема умовами п. 8.3.4 договору.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня).

У відповідності до п.п. 8.3.4 договору передбачено, що за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,2 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості договору. При цьому, за умовами п.п. 8.3.6 договору сплата неустойки (пені, штрафу) і відшкодування збитків, завданих неналежним виконання обов`язків не звільняють сторін від виконання зобов`язань за договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

На підставі вищевикладених норм закону та умов договору у зв`язку з порушенням відповідачем виконання зобов`язань з поставки товару у визначений договором строк, позивач в позові просить стягнути з відповідача 1740768,60 грн (пеня у розмірі 0,2 % за прострочення поставки на 180 днів 1 130718,60 грн. та штраф у розмірі 7 (сім) відсотків від вартості непоставленої продукції 610 050,00 грн).

Проте, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем допущено прострочення поставки товару за період саме з 27.12.2016 року по 17.01.2017 року.

Посилання апелянта зроблені в апеляційній скарзі не можуть бути враховані так, як в матеріалах справи відсутні докази неналежного виконання договору позивачем в зазначений вище період.

Ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене, колегія суддів перевіривши розрахунок штрафних санкцій, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкцій підлягають задоволенню частково, а саме, пені 0,2 % за прострочення поставки (з 27.12.2016 року по 17.01.2017 року) у розмірі 138 198, 99 грн та штрафу 7% у розмірі 610 050,00 грн.

Щодо клопотання відповідача щодо зменшення пені та штрафу, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1. ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Так, судом враховано ступінь виконання відповідачем зобов`язання та досліджено причини такого невиконання, водночас відповідачем, в розумінні ч. 1. ст. 233 Господарського кодексу України не доведено суду наявності підстав для звільнення його від відповідальності за невиконання зобов`язання з поставки товару до 17.01.2017 року, а тому клопотання позивача про зменшення пені та штрафу задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду, щодо часткового задоволення позовних вимог.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Трініті - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2018 року у справі №910/22232/17 - залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/22232/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич

Дата підписання повного тексту 10.09.2018 року.