КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2018 р. Справа№ 911/3880/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

секретар судового засідання Шмиговська А.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Банкомзв'язок»

на рішення господарського суду Київської області від 05.12.2016 р.

у справі № 911/3880/15 (суддя Чонгова С.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк»

до Приватного акціонерного товариства «Банкомзв'язок»

треті особи: 1) Національний банк України

2) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

3) ОСОБА_2

про стягнення 729050,39 доларів США

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Банкомзв'язок» про стягнення 729050,39 доларів США, що складається з: 695125,35 доларів США - основної заборгованості по кредиту; 31366,36 доларів США основної заборгованості по відсоткам за користуванням кредитом та 2558,68 доларів США пені за період з 02.06.2015 р. по 26.08.2015 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем порушено зобов'язання за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №732/5 від 11.06.2013 р. в частині своєчасного повернення кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом. Також аргументація позовних вимог ґрунтується на відповідних приписах ГК та ЦК України, що регламентують зобов'язальні та кредитні правовідносини й обумовлена неодноразовими зверненнями до позичальника з вимогами щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами, які відповідачем на час подання позову не виконані.

Ухвалою господарського суду Київської області від 16.09.2015 р. до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено - ОСОБА_2

Ухвалою господарського суду Київської області від 02.12.2015 р. до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено - Національний банк України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.01.2016 р. до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Рішенням господарського суду Київської області від 24.02.2016 р. у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 р. рішення господарського суду Київської області від 24.02.2016 р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.09.2016 р. рішення господарського суду Київської області від 24.02.2016 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 р. скасовано. Справу передано на новий розгляд до господарського суду Київської області. Переглядаючи справу в касаційному порядку Вищий господарський суд України зазначив, що суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили доводи позивача щодо: наявності ознак нікчемності договору поруки, визначених відповідними пунктами ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; обставин незаконного вивільнення банком грошових коштів з рахунків фізичних осіб та вкладів ОСОБА_2 (з наданням привілеїв), який є кредитором і акціонером відповідача та обіймав посаду Ради з отриманням управлінських функцій та штучне погашення кредитів третьою особою - ОСОБА_2 з метою незаконного виведення активів з банківської установи; укладення договору поруки без згоди НБУ; заборони, встановленої постановою Правління НБУ від 30.04.2015 р. №293/БТ «Про віднесення ПАТ «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого контролю за діяльністю банку», якою передбачено, що під час здійснення особливого режиму контролю всі розрахунки в національній валюті повинні проводитися через кореспондентський рахунок банку, відкритий у НБУ.

Рішенням господарського суду Київської області від 05.12.2016 р. позов задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Банкомзв'язок» на користь Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» 695125,35 доларів США основної заборгованості по кредиту, 31366,36 доларів США основної заборгованості по відсоткам за користуванням кредитом, 2558,68 доларів США пені, а також 73080,00 грн. судового збору.

Вказане рішення мотивовано тим, що договір поруки протирічить вимогам ч. 3 ст. 38 ЗУ Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, а саме п.п. 7, 8 вказаної статті, тобто є нікчемним, а тому зобов'язання ПрАТ «Банкомзв'язок» з погашення кредиторської заборгованості за кредитним договором № 732/5 від 11.06.2013 р. не є виконаним.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ПрАТ «Банкомзв'язок» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити. Вважає, що погашення кредитної заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором призвело до припинення зобов'язання його виконанням, проведеним належним чином, що підтверджується належними доказами у справі. Також відповідачем долучено до матеріалів справи доповнення до апеляційної скарги та письмові пояснення.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Позивачем було долучено до матеріалів справи відзив на апеляційну скаргу та додаткові письмові пояснення.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін. Також Фондом гарантування вкладів фізичних осіб подано письмові пояснення.

Національний банк України в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін. Також Національним банком України подано письмові пояснення.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити. Представником ОСОБА_2 подано письмові пояснення.

Згідно Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», вводяться в дію зміни до відповідних процесуальних законів. Зокрема, відповідно до п. 9 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, який набрав чинності з 15.12.2017 р., справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

З урахуванням викладеного, розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Банкомзв'язок» здійснено за приписами Господарського процесуального кодексу України в новій редакції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третіх осіб, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

11.06.2013 р. між ПАТ «Український професійний банк» та ПрАТ «Банкомзв'язок» укладено договір про відкриття кредитної лінії № 732/5, згідно умов п. 1.1. якого банк відкриває позичальнику відкличну мультивалютну кредитну лінію у розмірі 1000000,00 доларів США з правом конвертації іноземної валюти в національну валюту та 0,00 грн. терміном до « 05» січня 2017 року, на поповнення обігових коштів та погашення кредитної заборгованості за договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 339/5 від 25.11.2010 р.

Зменшення кредитної заборгованості здійснюється щомісячно, починаючи з червня 2013 року, в сумі 20000,00 дол. США, остаточне погашення кредитної заборгованості в сумі 140000,00 дол. США здійснюється не пізніше « 05» січня 2017 р.

Згідно п. 1.4. договору, про відкриття кредитної лінії плата за користування одержаними кредитними ресурсами в доларах США встановлюється в розмірі 14 % річних.

Відповідно до п. 4.1. договору, позичальник зобов'язується повернути одержані кредитні ресурси в строк у відповідності до п. 1.1. цього договору та сплатити нараховані проценти шляхом перерахування грошових коштів на позичковий рахунок та рахунки нарахованих процентів, відповідно до встановлених строків.

Пунктом 4.4. договору передбачено, що у разі порушення позичальником умов цього договору, несвоєчасного повернення отриманого кредиту та сплати процентів за його використання, встановлення банком факту нецільового використання кредиту, ненадання в строк більше, ніж 60 днів після дати, вказаної у п. 4.3. цього договору, документів, вказаних у зазначеному пункті, а також у випадку виникнення обставин, які ставлять під сумнів повернення позичальником отриманого кредиту, відсутності заставленого майна або загрози його втрати, неналежного та недостатнього забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором, банк має право достроково стягнути отримані позичальником кредитні кошти, проценти за їх використання та штрафні санкції за договором.

Відповідно до п. 7.1., 7.2., 7.3. договору, нарахування та сплата процентів за користування кредитними ресурсами здійснюються щомісячно та одночасно з остаточним погашенням кредитної заборгованості за цією кредитною лінією, але не пізніше « 05» січня 2017 року. Проценти нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитною лінією.

Сплата процентів за користування кредитними ресурсами здійснюється позичальником щомісячно в період з 25 числа по останній робочий день місяця та одночасно з остаточним погашенням кредитної заборгованості за цією кредитною лінією, але не пізніше « 05» січня 2017 року, на рахунок нарахованих процентів № НОМЕР_1 в банку. При цьому, сплаті підлягають проценти, які нараховані на 25 число місяця включно; сплата процентів, які нараховані за період з 26 числа по останній календарний день місяця здійснюється в наступний період сплати процентів.

При розрахунку процентів за користування кредитними ресурсами приймається метод «факт/факт», при якому до розрахунку приймається фактична кількість днів у місяці та у році.

При розрахунку процентів враховується перший день користування кредитними ресурсами та не враховується останній день користування кредитними ресурсами (день погашення позичкової заборгованості).

Нарахування та сплата процентів за користування кредитними ресурсами здійснюються у тій валюті, в якій були отримані кредити у межах відкритої кредитної лінії.

Пунктом 9.1. договору про відкриття кредитної лінії визначено строк його дії, згідно якого цей договір набуває чинності з дати його підписання сторонами та діє до « 05» січня 2017 року, а в частині невиконаних зобов'язань позичальника - до повного та належного їх виконання.

13.06.2013 р. сторонами було підписано додатковий договір до договору про відкриття кредитної лінії № 732/5 від 11.06.2013 р., згідно умов якого сторони дійшли згоди викласти п. 1.1. договору у наступній редакції: «Банк відкриває позичальнику відкличну мультивалютну кредитну лінію у розмірі 1625000,00 дол. США з правом конвертації іноземної валюти в національну валюту та 0,00 грн. терміном до « 05» січня 2017 року, на поповнення обігових коштів та погашення кредитної заборгованості за договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 339/5 від 25.11.2010 р.

Зменшення кредитної заборгованості здійснюється щомісячно, починаючи з липня 2013 року, в сумі 20000,00 дол. США, остаточне погашення кредитної заборгованості в сумі 785000,00 дол. США здійснюється не пізніше « 05» січня 2017 р.

12.11.2013 р. між ПАТ «Український професійний банк» та ПрАТ «Банкомзв'язок» був підписаний додатковий договір до договору про відкриття кредитної лінії № 732/5 від 11.06.2013 р., згідно умов якого сторони дійшли згоди викласти п. 1.4. договору у наступній редакції: «Плата за користування одержаними кредитними ресурсами в доларах США з 01.12.2013 р. встановлюється в розмірі 13,5 % річних».

На виконання умов договору про відкриття кредитної лінії позивачем 13.06.2013 р. було надано відповідачу кредит та перераховано грошові кошти у межах кредитного ліміту у розмірі 1625000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером № 17321617 від 13.06.2013 р., розрахунком заборгованості станом на 26.08.2015 р., доданим до позовної заяви, які долучені до матеріалів справи.

Під час розгляду справи встановлено, що 27.05.2015 р. між ПАТ «Український професійний банк», ПрАТ «Банкомзв'язок» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 732/5-1, згідно умов п. 1.1. якого за договором про відкриття кредитної лінії № 732/5 від 11.06.2013 р., банк відкрив відкличну мультивалютну кредитну лінію у розмірі 1185000,00 дол. США, терміном до 05.01.2017 р., на поповнення обігових коштів та погашення кредитної заборгованості за договором про відкриття траншевої кредитної лінії № 339/5 від 25.11.2010 р.

Згідно п. 1.2. поруки, поручитель бере на себе зобов'язання в повному обсязі відповідати перед банком як солідарний боржник за кредитним договором.

Відповідно до п. 2.1. договору поруки, у разі повного або часткового невиконання позичальником/поручителем зобов'язань за кредитним договором в передбачені кредитним договором строки, банк має право задовольнити свої вимоги за рахунок поручителя.

Пунктом 3.1. договору поруки визначено строк його дії, згідно якого цей договір набуває чинності з 27 травня 2015 року та діє до 05 січня 2017 року, але у будь-якому випадку до повного виконання позичальником та/або поручителем зобов'язань за вищевказаним кредитним договором та всіма додатковими договорами до нього.

Згідно договору поруки №732/5-1 від 27.05.2015 р., станом на 27.05.2015 р. загальна заборгованість по поверненню кредиту та по поверненню нарахованих відсотків за користування кредитом відповідача перед позивачем за кредитним договором про відкриття кредитної лінії № 732/5 від 11.06.2013 р. складала 703095,48 доларів США, з яких 695125,35 доларів США - основна заборгованість по кредиту, 7970,13 доларів США - основна заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 26.08.2015 р., доданим до позовної заяви, відповідними виписками по особовому рахунку відповідача, наявними у матеріалах справи.

Поручителем за договором поруки від 27.05.2015 р. - ОСОБА_2, платіжними дорученнями в іноземній валюті або банківських металах №№ 1 та 2 від 27.05.2015 р., здійснено погашення кредиту № 732/5 від 11.06.2013 р. та відсотків за ним (т.1 а.с. 35-36).

30.04.2015 р. Правлінням НБУ було прийнято постанову №293/БТ «Про віднесення ПАТ «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого контролю за діяльністю банку».

Постановою Правління НБУ від 28.05.2015 № 348 ПАТ «Український професійний банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі цієї постанови Правління НБУ рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.05.2015 №107 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ» з 29.05.2015 розпочато процедуру виведення ПАТ «Український професійний банк» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації.

У серпні 2015 р. позивач звернувся до відповідача та третьої особи-3 з листами № 01-10/3775 від 06.08.2015 р. та № 01-10/3803 від 07.08.2015 р., якими повідомив останніх про нікчемність правочинів, а саме договору поруки № 732/5-1, укладеного 27.05.2015 р. між ПАТ «Український професійний банк», ПрАТ «Банкомзв'язок» та ОСОБА_2; додаткового договору про внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії № 732/5 від 11.06.2013 р., укладеного 27.05.2015 р. між ПАТ «Український професійний банк» та ПрАТ «Банкомзв'язок»; договору про розірвання договору про відкриття кредитної лінії № 732/5 від 11.06.2013 р., укладеного 27.05.2015 р. між ПАТ «Український професійний банк» та ПрАТ «Банкомзв'язок»; всіх документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів пов'язаних із укладанням договору поруки № 732/5-1 від 27.05.2015 р. та погашенням ОСОБА_2 заборгованості ПрАТ «Банкомзв'язок» по договору про відкриття кредитної лінії № 732/5 від 11.06.2013 р.

Згідно ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Як зазначали в судових засіданнях та письмових поясненнях представники позивача та третіх осіб (Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб), - третя особа 3 (ОСОБА_2) є пов'язаною з банком особою (позивачем у справі), оскільки він є акціонером банку, а також кредитором, був обізнаний з негативним фінансовим станом позивача та окрім того, є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) позичальника - ПрАТ «Банкомзв'язок», укладення договору поруки та перерахування коштів за цим договором не було направлено на реальний результат. Вказане позивач підтверджує відомостями про остаточних учасників у структурі власності позивача (т.4 а.с.162-163), листом голові Національного Банку України від 27.05.2015 р. №01-08/1521, що підписаний від імені акціонерів ОСОБА_2 (т.4 а.с.191), додатком до постанови Правління НБУ щодо переліку пов'язаних з банком осіб станом на 01.05.2015 р. (т.4 а.с.158-161), довідкою про відсутність фактично отриманих коштів за нікчемною банківською операцією за вказаним договором поруки, звітом аудиторської фірми ТОВ «Інтер Аудит».

Заперечуючи проти вказаних доводів, відповідач та третя особа 3 зазначають, що вказані документи не є належними доказами, оскільки ОСОБА_2 володіє акціями банку в розмірі 0,0000002 %, що є незначною долею у акціонерному капіталі, грошові кошти були перераховані ОСОБА_2 з його поточного рахунку, що відкритий у позивача, а банк зобов'язаний вчинити для клієнта операції, передбачені для рахунків даного виду та може списати кошти з рахунку клієнта у межах їх залишку на початок операційного дня, а отже такі кошти на рахунку ОСОБА_2 були на день проведення такого перерахунку, а визнання правочину нікчемним можливе лише в судовому порядку.

Згідно пункту 2.3. договору поруки, а також приписів ч. 2 ст. 556 ЦК України, після погашення ОСОБА_2 зобов'язань відповідача перед позивачем за кредитним договором, до нього переходять права кредитора за вищевказаним кредитним договором.

28.05.2015 р. відповідач отримав від позивача довідку №11/5-02/500, згідно якої позивач повідомив відповідача про те, що кредитна заборгованість останнього перед позивачем за кредитним договором за основним боргом та процентами повністю погашена, в зв'язку з чим дія кредитного договору припинена (т.1 а.с.34).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія критично оцінює висновки суду першої інстанції, що були підставою для задоволення позовних вимог, зазначаючи таке.

Заявлений у справі позов ґрунтується на відповідних приписах ГК та ЦК України, що регламентують зобов'язальні та кредитні правовідносини. Впродовж всього розгляду справи предмет та підстави позову представником не змінювались.

Так, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, судом першої інстанції покладено в основу висновок про нікчемність договору поруки від 27.05.2015 р. № 732/5-1, внаслідок укладення останнього особою, що є пов'язаною з банком, її обізнаності щодо фінансової неспроможності банку, а також спрямованості цього правочину на незаконне виведення активів з банківської установи з посиланням на відповідні приписи ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Натомість на думку суду апеляційної інстанції такий висновок є передчасним з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про банки і банківську діяльність» особливості, зокрема, правового статусу, діяльності та ліквідації банків визначаються цим Законом та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналіз приписів Закону України «Про банки і банківську діяльність» у взаємозв'язку з вимогами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», «Порядку виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення» (затверджений рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 26.05.2016 р. № 826; зареєстрований в Мінюсті України 15.06.2016 р. за № 863/28993), а також «Положення про визначення пов'язаних із банком осіб», затверджене Постановою Правління НБУ 12.05.2015 р. № 315 в частині, що стосується регламентації дій відповідних суб'єктів щодо встановлення пов'язаних з банком осіб та виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними дозволяє дійти наступних висновків.

Повноваженнями щодо прийняття нормативно-правових актів Фонду згідно п. 10 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наділена його виконавча дирекція.

Фонд, згідно ст. 6 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у межах своїх функцій та повноважень здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами. Фонд видає нормативно-правові акти у формі інструкцій, положень, правил. Нормативно-правові акти Фонду підлягають державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

«Порядок виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення» набрав чинності 13.07.2016 р. (Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01.02.2018 р. № 313 слово «Порядок», використане у назві вищезазначеного нормативно-правового акта, було змінено словом «Інструкція»).

Виключний перелік осіб, що є пов'язаними з банком, наведено в ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

«Положення про визначення пов'язаних із банком осіб», затверджене Постановою Правління НБУ від 12.05.2015 р. № 315. Згідно з п. 2 глави 2 цього Положення в редакції, що була чинною на момент укладення договору поруки, рішення про визначення юридичних або фізичних осіб пов'язаними з банком особами приймає уповноважена особа Національного банку.

Згідно ч.ч. 2 та 3 ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також п. 2 глави 2 «Положення про визначення пов'язаних із банком осіб», що затверджене Постановою Правління НБУ 12.05.2015 р. № 315 (у редакції, чинній на момент укладення договору поруки) до осіб, наділених спеціальною правосуб'єктністю щодо визнання тих або інших осіб пов'язаними з банком, законодавцем віднесено: відповідний банк (складає перелік таких осіб) та НБУ (визначає таких осіб пов'язаними про що ухвалює відповідне рішення).

З урахуванням вищенаведеного, долучені до матеріалів справи документи, якими позивач обґрунтовує доводи щодо пов'язаності третьої особи з банком (зокрема т. 4 а.с. 156-167), суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки вони не можуть бути беззаперечним доказом доведеності факту пов'язаності, адже ці документи складені 21.10.2016 р. суб'єктом, що не віднесений законодавцем до осіб, уповноважених на прийняття відповідного рішення, позаяк правом прийняття останнього, згідно приписів вищенаведених нормативно-правових актів, наділена лише уповноважена особа НБУ. Натомість належних та допустимих доказів щодо прийняття НБУ відповідного рішення про пов'язаність третьої особи з банком сторонами не надано, а матеріали справи не містять.

Щодо висновку суду першої інстанції про невідповідність договору поруки від 27.05.2015 р. № 732/5-1 вимогам п. 8) ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», колегія зазначає таке.

Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (ч. 1 ст. 207 ГК України).

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певних вимог (обставин). Натомість умовою застосування імперативних приписів п. 8) ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в частині можливості визнання відповідного правочину нікчемним в силу закону є одночасне встановлення двох обставин: укладення банком правочину (договору) з пов'язаною особою банку та невідповідність такого правочину вимогам законодавства України. Натомість з огляду на вищенаведені обставини, сторони не надали, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б беззаперечно доводили сукупну наявність вищевказаної підстави для визнання нікчемним договору поруки від 27.05.2015 р. № 732/5-1 в силу приписів спеціального Закону.

Відтак, враховуючи характер правовідносин сторін, суб'єктний склад останніх за кредитним договором та договором поруки, обставини справи та доводи позовної заяви, - встановлення наявності або відсутності цих двох обставин, має бути підтверджена відповідними доказами, оцінка яких має бути здійснена в судовому порядку на вимогу заінтересованої особи, у порядку, передбаченому відповідним процесуальним законодавством. При цьому варто враховувати, що правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину, адже останній, за статтею 204 ЦК України, вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, з урахуванням вищенаведених обставин, на думку суду апеляційної інстанції, при вирішенні питання нікчемності правочину, пов'язаного з зобов'язанням за кредитним договором, у даному випадку (за умови недоведеності вказаних вище двох обставин), підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору має бути вирішене питання про спростування презумпції правомірності правочину та встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого вона звернулась до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Аргументи щодо невідповідності договору поруки від 27.05.2015 р. № 732/5-1 вимогам п. 7) ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», рішення суду першої інстанції не містить.

Надаючи оцінку аргументам та підставам позовних вимог, а також письмовим та усним поясненням представників позивача та третіх осіб (Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб), колегія зазначає, що відповідно до п. 1 ст. 83 ГПК України (в редакції, чинній на момент розгляду даної справи в судах попередніх інстанцій) господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Тобто приписами п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України передбачалось саме право, а не обов'язок господарського суду у прийнятті рішення визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Водночас оспорюваність правочинів не корелюється з обов'язком суду встановити таку оспорюваність правочинів самостійно, фактично підмінюючи особу, на думку якої такий правочин є оспорюваним.

Позаяк обов'язковою умовою застосування п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України є переконлива мотивація суду щодо необхідності виходу за межі позовних вимог та відходу від принципу змагальності сторін.

Фактично аналогічні приписи в частині наявності у суду права щодо визнання недійсним повністю чи у певній частині пов'язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону, містить й ч. 3 ст. 237 ГПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції). Але передумовою вчинення судом таких дій має бути реалізація наявного у позивача права, виражена останнім у поданій ним до закінчення підготовчого провадження заяві, в якій він зобов'язаний довести неможливість включення відповідної вимоги до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Натомість доводи відповідних сторін, висловлені ними у відповідних письмових та усних поясненнях щодо необхідності визнання судом недійсним договору поруки через його нікчемність на підставі певних приписів ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на думку колегії не можуть ототожнюватись з заявою про вихід за межі позовних вимог або заявою про визнання недійсним повністю чи у певній частині пов'язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону (ч. 3 ст. 237 ГПК України).

Також вищезазначені письмові пояснення не є процесуальною дією у формі зміни підстав позову, а тому не можуть розглядатись як зміна позивачем нормативного обґрунтування позовних вимог.

Виконуючи вказівки Вищого господарського суду України, висловлені ним у постанові від 14.09.2016 р., колегія суддів зазначає наступне.

Акценти, висловлені судом касаційної інстанції у вказаній постанові, зводяться до необхідності встановлення судом обставин наявності ознак нікчемності договору поруки, стороною якого є фізична особа, оцінки цього правочину на предмет його відповідності вимогам спеціального законодавства, що поєднується з існуванням у відповідача зобов'язань з належного виконання умов кредитного договору.

Варто зауважити, що на час винесення судом касаційної інстанції 14.09.2016 р. вищезазначеної постанови, набрало законної сили рішення Господарського суду Київської області, який розглядаючи справу № 911/3886/15 від 12.04.2016 р. за позовом ПАТ «Український професійний банк» до ПАТ «Банкомзвязок», за участю третьої особи ОСОБА_2, про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки зазначив про відсутність заборгованості за Договором про відкриття кредитної лінії № 732/5 від 11.06.2013 року (Кредитним договором) у зв'язку з її погашенням поручителем в повному обсязі, що свідчить про виконання основного зобов'язання та виключає можливість задоволення вимог за рахунок забезпечувального зобов'язання. Вказана обставина також корелюється з долученою до матеріалів справи довідкою №11/5-02/500й з 28.05.2015 р., згідно якої кредитна заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором за основним боргом та процентами повністю погашена, в зв'язку з чим дія кредитного договору припинена (т.1 а.с.34).

Щодо можливості визнання судом недійсним договору поруки, внаслідок укладення останнього без згоди НБУ, в заставі якого (договір застави майнових прав від 24.03.2014 р. № 19/ЗМП) знаходяться майнові права за укладеними між ПАТ «УПБ» і юридичними та фізичними особами кредитними договорами, колегія зазначає таке.

Як загальні приписи ст.ст. 579, 586 ЦК України так і спеціальні вимоги ст.ст. 7, 17 Закону України «Про заставу» не містять імперативних застережень, а також обставин за умови наявності яких суд може визнати відповідний правочин нікчемним. Тому оцінку правомірності укладення договору поруки, за вищевказаних обставин може здійснити лише суд за позовом, предметом якого мають бути вимоги щодо визнання цього правочину недійсним у загальному порядку.

При цьому, договір застави, укладений 24.03.2014 р. між ПАТ «УПБ» та НБУ є господарським зобов'язанням між вказаними особами, невиконання якого (неправильне виконання якого) не може спричинити будь-які наслідки для особи, яка не є його стороною. Такий договір застави також не є актом законодавства України, порушення якого може призвести до визнання нікчемною угоди, укладеної між іншими особами.

Щодо інших доводів сторін колегія зазначає, що відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9.12.1994 року, серія А, №303-А, п.29).

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів не погоджується висновком суду першої інстанції та вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 695125,35 доларів США - основної заборгованості по кредиту, 31366,36 доларів США основної заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 2558,68 доларів США пені за період з 02.06.2015 р. по 26.08.2015 р. є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі, заслуговують на увагу, а тому остання підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позову із заявлених у ньому підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 3 ч. 1 ст. 277, ст. 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Банкомзв'язок» задовольнити.

Рішення господарського суду Київської області від 05.12.2016 р. у справі №911/3880/15 скасувати.

В позові відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» (юридична адреса: 02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, 15, поштова адреса: 01033, м. Київ, вул. Микільсько-Ботанічна, 6/8, ідентифікаційний код 19019775) на користь Приватного акціонерного товариства «Банкомзв'язок» (юридична адреса: 09025, Київська область, Сквирський р-н, с. Безпечна, вул. Ордаша, 19, поштова адреса: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 69В, ідентифікаційний код 19353391) 80388 (вісімдесят тисяч триста вісімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу на виконання даної постанови доручити господарському суду Київської області.

Справу №911/3880/15 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, що передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець

Повний текст постанови суду складено 10.09.2018 р.