ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2018р. Справа №914/708/18

Господарський суд Львівської області у складі судді Запотічняк О.Д. за участю секретаря судового засідання Думин В.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Новіцького Леоніда Вікентійовича, м. Львів

до відповідача: Львівської міської ради, м. Львів

про визнання недійсною ухвали Львівської міської ради № 576 від 26.05.2016 р. та визнати поновленим на тих самих умовах і на той самий строк договір оренди землі від 27.07.2011 р.

За участю представників:

від позивача: Чупа І.І., Новіцький Л.В.

від відповідача: Осідач В.Б.

Суть спору та обставини справи: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Фізичної особи-підприємця Новіцького Леоніда Вікентійовича до Львівської міської ради про визнання недійсною ухвали Львівської міської ради № 576 від 26.05.2016 р. та визнання поновленим на тих самих умовах і на той самий строк договір оренди землі від 27.07.2011 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 2011 року користується земельною ділянкою площею 0,0260 га на вул. І. Виговського, 69 у м. Львові. Так, на підставі ухвали Львівської міської ради №3959 від 30.09.2010 р. «Про затвердження фізичній особі-підприємцю Новіцькому Л.В. проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на вул. І. Виговського,69», між позивачем та відповідачем укладено Договір оренди землі від 27.07.2011 р., відповідно до якого позивачу, як орендарю передано вказану земельну ділянку в платне користування для встановлення та обслуговування тимчасового торгового павільйону продтоварів і кафе-бару зі збірно-розбірних конструкцій на місці двох павільйонів. Пунктом 8 даного договору визначено, що він укладений строком на п'ять років до 30.09.2015 року.

Позивач зазначає, що після закінчення строку дії договору оренди землі від 27.11.2011 р. продовжував користуватися земельною ділянкою, належним чином виконував обов'язки орендаря, сплачував орендну плату, що підтверджується довідкою Залізничного ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області про відсутність заборгованості по орендній платі №839/10/13-03-13-05 від 19.02.2018 року.

Позивач стверджує, що звертався до відповідача як до закінчення дії договору оренди землі від 27.07.2011 р., так і після закінчення дії вказаного договору із заявами від 24.05.2015 року та від 16.11.2015 року про намір продовжити оренду земельної ділянки на вул. І. Виговського, 69 у м. Львові, на які не отримав жодної відповіді від відповідача. І лише 26.05.2016 року (через 8 місяців після закінчення дії договору оренди землі) на сесії Львівської міської ради було прийнято Ухвалу №576 «Про відмову ФОП Новіцькому Л.В. у продовженні терміну оренди земельної ділянки на вул. І. Виговського,69». Позивач вважає таку ухвалу протиправною та такою що порушує його права.

Позивач також звертає увагу на те, що від відповідача не надходило жодних заперечень щодо поновлення дії договору оренди землі ні протягом місяця після закінчення дії договору, ні зі спливом цього місяця.

Враховуючи наведене та положення ч.6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», якою передбачено укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди у випадку якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди, позивач звернувся з відповідним позовом та просить визнати недійсною Ухвалу Львівської міської ради №576 від 26.05.2016 року «Про відмову ФОП Новіцькому Л.В. у продовженні терміну оренди земельної ділянки на вул. І.Виговського, 69» та визнати поновленим на тих самих умовах і на той самий строк Договір оренди землі від 27.07.2011 року шляхом укладення в судовому порядку додаткової угоди до вказаного договору.

Також просить стягнути з відповідача на користь позивача 3 524,00 грн. судового збору.

Ухвалою суду від 23.04.2018 р. відкрито провадження у справі №914/708/18 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.05.2018 р.

В підготовчому засіданні 22.05.2018 р. було оголошено перерву до 30.05.2018 р. Підготовче засідання 30.05.2018 р. було відкладено на 07.06.2018 р. 07.06.2018 р. в підготовчому засіданні оголошено перерву до 19.06.2018 р.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх.№20557/18 від 07.06.2018 р.), в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечуючи позовні вимоги посилається на ухвалу Львівської міської ради №1675 від 26.07.2012 р. «Про затвердження Положення про підготовку, організацію, проведення та оформлення купівлі-продажу у власність або надання в оренду земельних ділянок у м. Львові» та на Рішення від 08.08.2014 р. №605 «Про затвердження інформаційних та технологічних карток адміністративних послуг, які надає Львівська міська рада». Зокрема зазначає, що відповідачем правомірно відповідно до Регламенту Львівської міської ради 7-го скликання, затвердженого ухвалою міської ради від 17.03.2016 №260, прийнято оскаржувану ухвалу від 26.05.2016 р. №576, оскільки позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою від 16.11.2015 року, до якої додав перелік документів, який передбачений рішенням від 08.08.2014 р. №605.

Ухвалою суду від 19.06.2018 р. продовжено строк підготовчого засідання та відкладено його на 02.07.2018 р., в якому було оголошено перерву до 24.07.2018 р.

Суд ухвалою від 24.07.2018 р. закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляду справи по суті на 27.08.2018 р.

В судове засідання 27.08.2018р. з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та матеріалах справи.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та матеріалах справи.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, повно, всебічно і об'єктивно оцінивши докази, встановив наступне:

Спеціальним законом, що регулює питання оренди землі, є Закон України «Про оренду землі», яким встановлено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, Ухвалою Львівської міської ради №1316 від 15.11.2007 року було погоджено Фізичній-підприємцю Новіцькому Леоніду Вікентійовичу місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,026 га. на вул. І. Виговського, 69 у Львові в оренду терміном на 5 років для встановлення і обслуговування тимчасового торгового павільйону продтоварів і кафе-бару зі збірно-розбірних конструкцій на місці існуючих двох павільйонів без права капітального будівництва.

Ухвалою Львівської міської ради № 3959 від 30.09.2010 року Фізичній-підприємцю Новіцькому Леоніду Вікентійовичу було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,026 га. на вул. І. Виговського, 69 у м. Львові. Зазначену земельну ділянку площею 0,026 га. передано Позивачу в оренду на 5 років для встановлення та обслуговування тимчасового павільйону продтоварів і кафе-бару зі збірно-розбірних конструкцій на місці двох павільйонів без права капітального будівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови за функцією використання - землі комерції.

На виконання Ухвали Львівської міської ради № 3959 від 30.09.2010 року, між Львівською міською радою (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Новіцьким Леонідом Вікентійовичем (Орендар) було укладено Договір оренди землі від 27 липня 2011 року (надалі - Договір), згідно якого орендар отримав у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,0260 га, яка знаходиться у м. Львові, на вул. І. Виговського, 69, кадастровий номер :04:007:0054, для встановлення та обслуговування тимчасового торгового павільйону продтоварів і кафе-бару зі збірно-розбірних конструкцій на місці двох павільйонів.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (аналогічна норма права закріплена статтею 20 Господарського кодексу України).

За змістом положень вказаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до Статті 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Слід зазначити, що Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак, і «майном». До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 р., заява №311107/96, п.54).

Крім того, у частині 1 статті 190 Цивільного кодексу України зазначено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки, а положення Глави 23 «Загальні положення про власність» і Глави 29 «Захист права власності» передбачають поняття та правові механізми захисту права власності на майно у наведеному значенні.

З аналізу вказаних положень Цивільного кодексу України вбачається, що майном є, в тому числі, і майнові права (наприклад, право користування майном - оренда), а відтак, від неправомірних посягань національним законодавством охороняється право власності не лише на саму річ, як об'єкт матеріального світу, а й на майнові права, які полягають, зокрема, у володінні та користуванні даною річчю.

Як встановлено судом, позивач, як орендар, прийняв в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,0260 га, яка знаходиться у м. Львові на вул. І. Виговського, 69 на підставі Договору оренди землі від 27.07.2011 р.

За змістом статей 92, 95 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без установлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, установленому законом.

Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, строк дії договору оренди (ст.15 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до п. 8 Договору, даний договір укладений на п'ять років до 30 вересня 2015 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Як зазначає позивач, він мав намір продовжити (поновити) дію Договору. Так, до закінчення дії Договору Фізична особа-підприємець Новіцький Л.В. звернувся до відповідача із заявою від 24.05.2015 року, в якій повідомив про намір продовжити оренду землі площею 0,02620 га на вул. Виговського, 69. Однак, як стверджує позивач (в матеріалах справи відсутні докази протилежного), жодних заперечень щодо поновлення дії Договору оренди, у відповідь на вказану вище заяву від Львівської міської ради позивач не отримував.

Після закінчення строку дії Договору позивач продовжував користуватись земельною ділянкою, сплачував орендну плату, що підтверджується Довідкою Залізничної ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області про відсутність заборгованості по орендній платі № 839/10/13-03-13-05 від 19 лютого 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач після закінчення дії Договору 16.11.2015 року знову звернувся до відповідача із відповідною заявою про продовження терміну оренди земельної ділянки.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні та сторонами не подано доказів надсилання відповідачем позивачу будь-яких листів чи повідомлень про заперечення щодо продовження оренди земельної ділянки загальною площею 0,0260 га по вул. Виговського, 69 у м. Львові.

Натомість 26.05.2016 року (через 8 місяців після закінчення дії договору оренди землі) на сесії Львівської міської ради було прийнято Ухвалу №576 «Про відмову ФОП Новіцькому Л.В. у продовженні терміну оренди земельної ділянки на вул. І. Виговського, 69», яку позивач просить скасувати.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Порядок поновлення договору оренди землі визначено статтею 33 Закону України «Про оренду землі».

Вирішуючи даний спір, господарський суд застосовує редакцію вказаної статті, яка була чинною на дату, з якої виникло переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки.

За змістом статті 33 Закону України "Про оренду землі" (у редакції Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 №3038-VI, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, надалі Закон) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) (частина 1). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі (частина 2). До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди (частина 3). При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (частина 4). Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (частина 5). У разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа - повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності) (частина 6). Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу (частина 7). Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку (частина 8). Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржена в суді (частина 9). У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди (частина 10).

Як вбачається із матеріалів справи, 27.07.2011 р. між Львівською міською радою (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Новіцьким Леонідом Вікентійовичем (Орендар) було укладено Договір оренди землі, згідно якого орендар отримав у строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,0260 га, яка знаходиться у м. Львові, на вул. І. Виговського, 69, кадастровий номер :04:007:0054, для встановлення та обслуговування тимчасового торгового павільйону продтоварів і кафе-бару зі збірно-розбірних конструкцій на місці двох павільйонів.

У пункті 8 Договору сторони обумовили, що Договір укладено на 5 років до 30 вересня 2015 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

16.05.2015 р. Орендар (ФОП Новіцький Л.В.) відповідно до п. 8 Договору надіслав Орендодавцю лист-повідомлення № 70 про намір продовжити дію Договору оренди землі від 20.07.2011 р.

Матеріали справи свідчать, що після закінчення строку дії договору, тобто після 30.09.2015р. позивач продовжує користуватися орендованою земельною ділянкою загальною площею 0,0260 га (кадастровий номер :04:007:0054), яка знаходиться у м. Львові на вул. Виговського, 69, та вносити орендну плату за користування даною земельною ділянкою. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач протягом одного місяця після закінчення строку договору не направив позивачу листа - повідомлення про заперечення чи відмову у його поновленні (в матеріалах справи відсутні докази протилежного).

Із положень статті 33 Закону вбачається, що законодавчо відокремлено право на укладення договору оренди на новий строк шляхом укладення додаткової угоди, яке має бути реалізовано до спливу строку договору оренди землі, що закріплено у частинах 1-5 цієї норми, від права вважати продовженим договір оренди землі у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди землі за відсутності протягом одного місяця після спливу терміну дії договору листа - повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні цього договору оренди, визначене у інших частинах цієї статті.

Відповідні положення у вказаних частинах зазначеної статті дозволяють продовжувати орендні правовідносини, але у першому випадку це право повинно бути реалізовано до спливу договору оренди, а у другому - воно може настати за відсутності заперечення іншої сторони протягом визначеного терміну після закінчення строку дії договору оренди землі.

Із матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник у зв'язку із реалізацією позивачем права на укладення договору оренди землі на новий строк шляхом укладення додаткової угоди у зв'язку із поновленням договору оренди на той же строк та на них самих умовах відповідно до частини 6 статті 33 Закону.

Для поновлення договору оренди землі на підставі частини 6 статті 33 Закону необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою, орендар належно виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договору оренди.

Як стверджує позивач, свідчать матеріали справи та не заперечується відповідачем, ФОП Новіцький Л.В. на даний час використовує земельну ділянку загальною площею 0,0260 га (кадастровий номер :04:007:0054), яка знаходиться у м. Львові на вул. Виговського, 69.

Заборгованість по орендній платі відсутня, що підтверджується довідкою Залізничної ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області від 19.02.2018 р. № 839/10/13-03-13-05 про відсутність заборгованості по орендній платі (копія міститься в матеріалах справи).

Таким чином, позивач продовжує користуватися орендованою земельною ділянкою та належно виконує свої обов'язки за договором, зокрема, сплачує орендну плату.

При цьому, позивач завчасно звернувся до відповідного органу із заявою-повідомленням від 16.05.2015 р. про поновлення договору оренди землі.

В матеріалах справи відсутні докази надіслання Львівською міською радою, як Орендодавцем, позивачу письмових повідомлень про відмову у поновленні Договору оренди землі від 27.07.2011 р.

Суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що цивільне законодавство передбачає загальний принцип свободи договору (пункт 3 статті 3 Цивільного кодексу України) і не встановлює такого способу захисту цивільного права чи інтересу як зобов'язання примусового укладення договору.

В той же час суд зазначає, що можливість вимагати укладення договорів у судовому порядку законодавчо закріплюється лише в зобов'язаннях по укладенню господарських договорів. Так, згідно частини 3 статті 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком суб'єкта господарювання, у випадках передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно ж до частини 1 статті 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладенні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядається судом.

Стаття 33 Закону України "Про оренду землі" містить пряму вказівку щодо обов'язковості укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі та продовження договору оренди землі з мовчазної згоди орендодавця.

Отже, враховуючи, що нормами законодавства України, які були чинними під час виникнення спірних правовідносин, прямо встановлена обов'язковість оформлення додаткової угоди до договору оренду землі для оформлення факту його поновлення і виникнення за орендарем права оренди (стаття 640 Цивільного кодексу України, стаття 125 Земельного кодексу України), господарський суд вважає, що позивачем обрано спосіб захисту свого цивільного права чи інтересу, який відповідає вимогам статті 16 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, беручи до уваги всі зазначені положення норм чинного законодавства, враховуючи те, що позивач, ФОП Новіцький Л.В., як орендар продовжував користуватись земельною ділянкою після закінчення 30.09.2015р. строку договору оренди земельної ділянки, а відповідач, Львівська міська рада, як орендодавець не надсилала протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендарю про заперечення чи відмову у поновленні договору оренди земельної ділянки, керуючись положеннями ч. 6 ст.33 Закону України "Про оренду землі", суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання поновленим на тих самих умовах і на той самий строк договір оренди землі від 27.07.2011 р. шляхом укладення Додаткової угоди про поновлення договору оренди землі до Договору оренди землі від 27.07.2011 р., зареєстрованого в Управлінні Держкомзему у місті Львові, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 02 березня 2012 року №00744 - підлягають до задоволення.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсною Ухвали Львівської міської ради Ухвали від 26.05.2016 р. №576 «Про відмову ФОП Новіцькому Л.В. у продовженні терміну оренди земельної ділянки на вул. І. Виговського, 69», суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.

Відповідно до частини другої, третьої цієї ж статті землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно до вимог частини першої статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

Предметом позову у цій справі є в тому числі вимога про визнання недійсною Ухвали Львівської міської ради від 26.05.2016 року №576 «Про відмову ФОП Новіцькому Л.В. у продовженні терміну оренди земельної ділянки на вул. І. Виговського,69».

Факт правомірності володіння та користування майном є достатньою підставою для відповідної особи для звернення за захистом цього права. Крім того, позивачем за цим позовом може бути і неволодіючий власник, а особа, законний інтерес або право якої порушено.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено обов'язок органів державної влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, а також законами України.

Визначальним у правовідносинах з надання земельної ділянки в оренду є волевиявлення власника землі, здійснене в формі відповідного рішення, яке в подальшому реалізується шляхом оформлення договору оренди, укладеного на підставі рішення власника землі (статті 116, 123 Земельного кодексу України). Тому в разі, якщо правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси, тобто прийнято всупереч волевиявленню власника землі, то такий акт визнається незаконним та скасовується судом на підставі частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Відповідно до Статті 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства», Європейський суд з прав людини зазначив, що законними очікуваннями є очікування на законних підставах продовження терміну дії договору оренди, і це очікування є складовою частиною права власності заявника, наданого йому за договором оренди в розумінні зазначеної статті. ЄСПЛ дійшов висновку про те, що «заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності».

При цьому, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд" та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 Європейський суд з прав людини зазначив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. З наведеного слідує висновок про те, що по-перше, особа, якій відповідним рішенням надано право користування земельною ділянкою, набуває право власності на майно у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права володіння майном (право оренди) ще до укладення відповідного договору оренди на виконання даного рішення, по-друге, після укладення відповідного договору оренди у особи виникає право мирно володіти майном, яким є майнові права (право оренди) протягом певного строку. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об'єктом правового захисту згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

З огляду на викладене та враховуючи те, що суд дійшов висновку про визнання поновленим на тих самих умовах і на той самий строк договір оренди землі від 27.07.2011 р. шляхом укладення Додаткової угоди про поновлення договору оренди землі до Договору оренди землі від 27.07.2011 р., відповідно прийняття Львівською міською радою Ухвали від 26.05.2016 р. №576 «Про відмову ФОП Новіцькому Л.В. у продовженні терміну оренди земельної ділянки на вул. І. Виговського, 69» порушує права позивача як добросовісного орендаря земельної ділянки. Таким чином вимога про визнання недійною вказаної ухвали Львівської міської ради підлягає задоволенню.

Щодо заперечень відповідача про те, що Львівською міською радою правомірно відповідно до Регламенту Львівської міської ради 7-го скликання, затвердженого ухвалою міської ради від 17.03.2016 №260, прийнято оскаржувану ухвалу від 26.05.2016 р. №576, оскільки позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою від 16.11.2015 року, до якої додав перелік документів, який передбачений рішенням від 08.08.2014 р. №605, суд вважає за необхідне зазначити, що ні чинним на момент укладення Договору оренди землі від 27.07.2011 р., ні чинним на момент закінчення дії договору, тобто на момент виникнення спірних відносин, законодавством не передбачено необхідність винесення питання про поновлення (продовження) дії договору оренди земельної ділянки (відповідно до ч.6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі») на сесію міської ради та/чи прийняття нею відповідного рішення.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи положення статті 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору суд покладає на відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 20, 73-76, 79, 123, 129, 231-233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задоволити.

2. Визнати недійсною Ухвалу Львівської міської ради від 26.05.2016 року №576.

3. Визнати поновленим на тих самих умовах і на той самий строк Договір оренди землі від 27 липня 2011 року, укладений між Фізичною особою-підприємцем Новіцьким Леонідом Вікентійовичем та Львівською міською радою, зареєстрованого в Управлінні Держкомзему у місті Львові, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 02 березня 2012 року №00744, шляхом укладення додаткової угоди до Договору оренди землі від 27.07.2011 року в наступній редакції:

Додаткова угода

про поновлення договору оренди землі

до Договору оренди землі від 27 липня 2011 року, зареєстрованого в Управлінні Держкомзему у місті Львові, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис

02 березня 2012 року №0074

м. Львів « « року

Львівська міська рада (місцезнаходження: м. Львів, пл. Ринок, 1) (надалі -Орендодавець), в особі_________________________________________, який діє на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та_____________________-(вказується номер та дата документу, на підставі якого діє особа), з однієї сторони та Фізична особа-підприємець Новіцький Леонід Вікентійович (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) (надалі - Орендар), який діє від власного імені, разом іменуються як Сторони, а кожен окремо - Сторона, уклали цю Додаткову угоду про поновлення договору оренди землі (надалі - Додаткова угода) до Договору оренди землі від 27 липня 2011 року, зареєстрованого в Управлінні Держкомзему у місті Львові, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 02 березня 2012 року № 00744 (надалі - Договір оренди землі) про нижченаведене:

1. Сторони відповідно до положень ст. 33 Закону України «Про оренду землі», досягли взаємної згоди щодо поновлення Договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах та вирішили поновити (продовжити) Договір оренди землі строком на 5 років до 30 вересня 2020 року.

2. Усі інші умови Договору оренди землі залишаються незмінними і Сторони підтверджують по ньому свої зобов'язання.

3. Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання Сторонами, а право користування (оренди) земельною ділянкою підлягає державній реєстрації.

4. Додаткова угода є невід'ємною частиною Договору оренди землі від 27 липня 2011 року, зареєстрованого в Управлінні Держкомзему у місті Львові, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 02 березня 2012 року № 00744.

5. Додаткова угода складена у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в Орендодавця, другий - в Орендаря, третій в органі, який провів державну реєстрацію права користування (оренди) земельною ділянкою.

РЕКВІЗИТИ СТОРІН

Орендодавець Орендар

Львівська міська рада Фізична особа-підприємець

Код ЄДРПОУ 008, Новіцький Леонід Вікентійович

м. Львів, пл. Ринок, 1 РНОКПП НОМЕР_1

місце проживання: АДРЕСА_1

_______________п._________ ___________________п. Новіцький Л.В.

4. Стягнути з Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, ) на користь Фізичної особи-підприємця Новіцького Леоніда Вікентійовича (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) 3524,00 грн. судового збору.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

6. Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

7. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного господарського суду в порядку, встановленому розділом IV ГПК України.

Суддя Запотічняк О.Д.