КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2018 р. Справа№ 922/4452/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Мальченко А.О.

за участю секретаря судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги б/н від 05.04.2018 (вх. №09.1-04.1/1186/18 від 17.04.2018) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018

у справі №922/4452/17 (суддя - Маринченка Я.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Державної казначейської служби України

третя особа Публічне акціонерне товариство "Харківміськгаз"

про стягнення 8 283,99 грн.

представники учасників справи не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до Господарського суду Харківської області з позовом до Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Державної казначейської служби України, третя особа - Публічне акціонерне товариство "Харківміськгаз" про стягнення 4283,99 грн матеріальної та 4000 грн моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв'язку з неналежним виконанням державною виконавчою службою наказу Господарського суду Харківської області від 07.09.2015 у справі №922/4264/15 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз" 3371,80 грн заборгованості та 1668,49 грн судового збору позивачу завдано матеріальної шкоди в сумі 3371,80 грн, на яку позивачем нараховано 912,19 інфляційних втрат в порядку ст.625 ЦК України, та моральної шкоди в розмірі 4000 грн за спричинення негативних емоцій, моральних переживань, психологічного стресу внаслідок трьох років звернень до органів Державної виконавчої служби з питання належного виконання рішення суду.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.01.2018 у справі №922/4452/17 позовну заяву із доданими до неї документами надіслано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 (повний текст рішення складено 21.03.2018) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Приймаючи оскаржуване рішення у даній справі, місцевий господарський суд, з посиланням на приписи ст. ст. 19, 56 Конституції України, ст. ст. 16, 22, 23, 1166, 1167, 1173 ЦК України та недоведеністю позивачем наявності усіх елементів складу правопорушення, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач - Фізична особа-підприємць ОСОБА_2, 05.04.2018 подала апеляційну скаргу б/н від 05.04.2018 (вх. №09.1-04.1/1186/18 від 17.04.2018), в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 у справі №922/4452/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги полягають в тому, що оскаржуване рішення прийнято при неповному з'ясуванні усіх обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує на те, що місцевим господарським судом, в порушення норм процесуального закону, не надано юридичної оцінки поданим позивачем доказам, зокрема, документам, зі змісту яких вбачається визнання виконавчою службою та Міністерством юстиції України неправомірності дій виконавця при виконанні судового наказу. Відсутність факту наявності спору між сторонами щодо незаконності дій державного виконавця виключає необхідність судового розгляду та наявність відповідного рішення. Також апелянт вважає, що ним було доведено усі елементи складу цивільного правопорушення, а в силу приписів ст. 1174 ЦК України на відповідача покладено презумпцію вини.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2018 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 у справі № 922/4452/17 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Мальченко А.О., Дикунська С.Я., відкрито апеляційне провадження. Справу призначено в порядку письмового провадження, відповідачам та третій особі надано строк для подання відзиву.

Відповідачі та третя особа не скористались наданим їм правом для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Розглядаючи матеріали апеляційної скарги в порядку п.10 ст. 270 ГПК України колегія суддів з урахуванням конкретних обставин справи та з метою дотримання засад рівності, змагальності та процесуальних прав учасників справи, закріплених у ст.ст. 7, 13, 42 ГПК України, дійшла висновку про необхідність призначення справи до розгляду з викликом сторін, про що постановлено Ухвалу від 18.06.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.06.2018 справу призначено до розгляду на 04.07.2018 зобов'язано відповідача - Міжрайонний відділ Державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області надати суду копію виконавчого провадження про виконанню рішення господарського суду Харьківської області від 17.08.2015 у справі № 922/4264/15 за Наказом від 07.09.2015 № 922/4264/15.

Розгляд справи неодноразово відкладався у зв'язку з неявкою представників сторін і судові засідання та ненадання документів виконавчого провадження.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2018 у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Дикунської С.Я., яка не є головуючим суддею, призначено повторний автоматизований розподіл справи №922/4452/17.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2018 для розгляду справи № 922/4452/17 було визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Мальченко А.О., Чорногуз М.Г. Вказана колегія суддів ухвалою від 17.07.2018 прийняла до свого провадження розгляд даної справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 розгляд справи відкладено на 29.08.2018. Повторно зобов'язано державну виконавчу службу надати копію виконавчого провадження. Крім того, у зв'язку з тривалим невиконанням відповідачем вимог ухвали суду, суд апеляційної інстанції звернувся до Головного територіального управління юстиції у Харківські області Міністерства юстиції України з відповідним запитом.

13.08.2018 до Київського апеляційного господарського суду від Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області надійшли письмові пояснення (№49133667 від 06.08.2018) з доданими матеріалами виконавчого провадження № 49133667. Водночас, як встановлено судом, вказані матеріали виконавчого провадження є не повними, оскільки не містять постанову начальника Червонозаводського ВДВС міста Харкова ГУЮ у Харківській області від 15.03.2017 ВП 49133667 про перевірку виконавчого провадження, на яку посилається виконавча служба у своїх письмових поясненнях №49133667 від 06.08.2018.

Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області у відповідь на запит суду надіслано письмові пояснення № 07.02-11/20948 від 27.08.2018 з додатками.

У відповідності до Розпорядження керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2018 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2018, у зв'язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. у відпустці, для розгляду справи № 922/4452/17 визначено інший склад суду: головуючий суддя Жук Г.А., судді Мальченко А.О., Дикунська С.Я. Вказана колегія суддів ухвалою від 28.08.2018 прийняла до свого провадження дану справу.

Представники учасників справи в судове засідання 29.08.2018 не з'явились, про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, про що свідчить наявні в матеріалах справи повернуті на адресу суду повідомлення поштової установи про вручення поштового відправлення.

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на адресу суду апеляційної інстанції надіслано клопотання про розгляд справи без її участі (вх. № 09.1-13/13729/18 від 13.08.2018), яке задоволено судовою колегією.

Відповідач-1 не скористався своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, участі в судовому засідання. 13.08.2018 надіслав пояснення у справі.

Відповідач-2 не скористався своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, участі в судовому засідання, не подав суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Третя особа не скористалась своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, участі в судовому засіданні, не подала суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги, унормованих ст. 273 ГПК України, а також з врахуванням того, що явка представників учасників справи судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників учасників справи, повідомлених належним чином про здійснення перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.03.2015 у справі №922/4264/15 стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 3371,80 грн переплати та 1668,49 грн судового збору.

07.09.2015 на виконання вищенаведеного судового рішення видано наказ, який дійсний для пред'явлення до виконання до 08.09.2016.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась до Червонозаводського ВДВС Харківського міського управління юстиції із заявою від 30.09.2015 про прийняття до виконання наказу № 922/4264/15, виданого 07.09.2015 Господарським судом Харківської області (а.с. 27 том І).

З матеріалів справи вбачається, що 26.10.2015 року державним виконавцем Червонозаводського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції Карповим О.В. відкрито виконавче провадження ВП№ 49133667 про стягнення з боржника 1668,49 грн. Виконавче провадження про стягнення з боржника 3371,80 грн не відкривалося. Судове рішення в даній частині не виконувалося.

У зв'язку із неналежним виконанням виконавчою службою судового рішення про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз" присудженої до стягнення суми, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулось до суду з позовом про стягнення з Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області

- матеріальної шкоди в сумі 4283,99 грн, в т.ч. 3371,80 грн невиконаної виконавчою службою суми основної заборгованості за наказом № 922/4264/15, виданого 07.05.2015, та 912,19 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.10.2015 по 21.12.2017;

- моральної шкоди в сумі 4 000 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з виконавчої служби судові витрати, зокрема, за послуги юридичної компанії у сумі 2 600 грн та поштові витрати в сумі 200 грн.

За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За приписами ст. 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачено статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Згідно зі ст. 25 Бюджетного кодексу Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

На відміну від загальної норми ст. 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст. 1173 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи. Тобто вина відповідного державного органу та їх посадових і службових осіб у даному випадку презюмується.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. При цьому, неправомірними вважаються такі дії, які порушують положення законів, інших нормативних актів і принципів права.

За приписами ст. 1173 ЦК України відшкодовуванню підлягає шкода, яка фактично завдана матеріальним благам особи незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Таким чином, предметом доказування у цій справі мають бути, окрім факту неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, також виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіянням ним шкоди. При цьому, доведення відсутності вини покладається на відповідача у такому спорі.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки матеріали справи не містять судового рішення про визнання неправомірними рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби при виконанні рішення Господарського суду Харківської області у справі № 922/4264/15, позивачем недоведено вимоги про стягнення шкоди в сумі 4283,99 грн.

Проте, з наведеним висновком суду першої інстанції судова колегія не погоджується, виходячи із наступного.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 115 ГПК України (в редакції на час видачі наказу) рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

У відповідності до ст. 116 ГПК України (в редакції на час видачі наказу) виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Після набрання судовим рішенням законної сили наказ видається за заявою стягувачу чи прокурору, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, або надсилається стягувачу рекомендованим чи цінним листом.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження, за приписами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час звернення позивача то виконавчої служби із заявою про виконання наказу), це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» (в наведеній редакції) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, 06.11.2015 позивач звернулась до Червонозаводського ВДВС Харківського міського управління юстиції із заявою, в якій просила повідомити про підстави невиконання наказу Господарського суду Харківської області від 07.09.2015 у справі №922/4264/15, а також надати постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 28 том І).

15.02.2017 позивач звернулась до Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою, в якій позивач зазначила, що 30.09.2015 звернулась до Червонозаводського ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження, проте у встановлений законом строк виконавче провадження відкрите не було, постанови про відкриття виконавчого провадження або про його завершення позивачем не отримувались. Також позивач зазначила, що зверталась до начальника Червонозаводського ВДВС з листами від 06.11.2015 та 15.11.2016, проте жодної відповіді не отримувала. На підставі викладеного позивач просила начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області вжити заходів щодо усунення зазначених порушень та письмово повідомити позивача про причини невиконання наказу господарського суду Харківської області від 07.09.2015 у справі №922/4264/15 (а.с. 29 том І).

16.03.2017 Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області листом №07.02-23/07.02-29/4657 повідомлено позивача про те, що згідно наданої начальником Червонозаводського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області інформації на виконання відділу надійшов наказ по справі №922/4264/15 про стягнення з ПАТ "Харківміськгаз" на користь ФОП ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 3371,80 грн. та судового збору в розмірі 1668,49 грн. Проте, в супереч змісту вказаного виконавчого документа, 26.10.2015 державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаного наказу про стягнення суми боргу лише в розмірі 1668,49 грн. 19.11.2015 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із повним фактичним виконанням рішення суду. Начальником Червонозаводського ВДВС міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області здійснено перевірку даного виконавчого провадження, за результатами якої скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження та зобов'язано державного виконавця поновити виконавче провадження, а також здійснити заходи щодо отримання оригіналу виконавчого документа, з метою подальшого його виконання (а.с. 30-31 том І).

10.05.2017 ФОП ОСОБА_2 звернулась до Червонозаводського ВДВС міста Харків ГТУЮ у Харківській області із листом, в якому просила повідомити про дату відкриття виконавчого провадження та надіслати копію постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с. 32 том І).

12.07.2017 позивач звернулась до Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою, в якій позивач зазначила, що 15.02.2017 звернулась до Червонозаводського ВДВС із листом про надання інформації про відкриття виконавчого провадження проте жодної відповіді не отримала. На підставі викладеного просила начальника Головного територіального управління юстиції у Харківській області вжити заходів щодо усунення зазначених порушень та письмово повідомити позивача про причини невиконання наказу господарського суду Харківської області від 07.09.2015 у справі №922/4264/15 в повному обсязі (а.с. 33 том І).

Листом №07.02-21/20941 від 31.07.2017 Головне територіальне управління юстиції у Харківській області повідомило позивача, про те, що виконавче провадження на підставі постанови державного виконавця від 19.11.2015 закінчено, а також роз'яснено заявнику право на оскарження рішень державної виконавчої служби до органу вищого рівня або суду (а.с. 34 том І).

01.09.2017 позивач звернулась до Міністерства юстиції України зі скаргою на незаконні дії та бездіяльність державного виконавця.

Листом №26753-0-33-17/204 від 15.09.2017 Міністерство юстиції України повідомило позивача про те, що начальником відділу державної виконавчої служби здійснено перевірку вказаного виконавчого провадження, за результатами якої скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження. Зобов'язано державного виконавця відновити вказане виконавче провадження, а також здійснити заходи щодо отримання виконавчого документа. Державним виконавцем 14.09.2017 на адресу господарського суду Харківської області направлено подання щодо отримання дубліката виконавчого документа. Крім того, Мінюстом України повідомлено про те, що у зв'язку із виявленими порушеннями вимог чинного законодавства вирішується питання про притягнення винних посадових осіб виконавчої служби до відповідальності (а.с. 40-41 том І).

Статтями 13, 74 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. ст. 73, 76 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1, ч. 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, із представлених позивачем в порядку ст. 13, 74 ГПК України доказів вбачається, що органом державної виконавчої служби в порушення приписів чинного законодавства не було виконано в повному обсязі наказ №922/4264/15, виданий 07.09.2015 Господарським судом Харківської області, що є порушенням норм чинного законодавства про виконавче провадження. Проте, вказаним доказам та доводам позивача в цій частині позовних вимог судом першої інстанції, в порушення приписів ч. 5 ст. 236 ГПК України, не надано належної юридичної оцінки. Зокрема, суд лише обмежився фактом встановлення відсутності судового рішення про визнання дій виконавця неправомірними, тоді як, наявні у справі інші докази свідчать про неправомірність дій відповідача-1 при виконанні наказу господарського суду, що, до того ж, було визнано самим органом державної виконавчої служби, так і контролюючим органом. Так, Постановою ВП 49133667 від 15.03.2017 Начальником Чорвонозаводського відділу ДВС м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області визнано дії заступника начальника відділу Карпова О.В по виконанню наказу господарського суду Харківської області №922/4264 від 07.09.2015 такими, що не відповідають вимогам ст.25,28 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 74 ГПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

Оскільки позивач, обґрунтовуючи свій позов, посилається на не вчинення органом державної служби дій з примусового виконання рішення суду, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом під час розгляду справи помилково не було застосовано приписи ст. 74 ГПК України та не витребувано матеріали виконавчого провадження. До того ж, представлені позивачем листи переписки з органами юстиції містять посилання на документи виконавчого провадження, які підлягають дослідженню у даній справі задля справедливого, повного, всебічного та об'єктивного вирішення спору.

Так, з метою усунення вищенаведених порушень, судом апеляційної інстанції неодноразово витребовувались у відповідача-1 належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження. Стороною, зокрема, було надано копії наказу № 922/4264/15, виданого 07.09.2015; постанови від 26.10.2015 про відкриття виконавчого провадження; заяви позивача від 06.11.2015; заяви боржника про сплату ним в добровільному порядку 1668,49 грн судового збору та закінчення виконавчого провадження; постанови від 19.11.2015 про закінчення виконавчого провадження.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Господарським судом Харківської області 07.09.2015 було видано наказ в формі єдиного документа, який визначав стягнення з боржника: 3371,80 грн передплати та 1668,49 грн судового збору.

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.10.2015 ВП 49133667, державним виконавцем Червонозаводського ВДВС міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Карповим О.В. відкрито виконавче провадження з виконання наказу № 922/4264/15, виданого 07.09.2015, про стягнення з боржника 1668,49 грн судового збору.

Тобто, державним виконавцем, в порушення норм законодавства про виконавче провадження, було відкрито провадження з примусового виконання наказу № 922/4264/15, виданого 07.09.2015, лише на частину суми, присудженої до стягнення судовим рішення, що дає підстави для висновку про неправомірність дій відповідача-1.

У зв'язку із добровільною сплатою боржником 1668,49 грн судового збору, постановою від 19.11.2015 виконавче провадження закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, вказаними доказами додатково підтверджено доводи позивача про те, що виконавчий документ, виданий Господарським судом Харківської області, не був виконаний повністю, оскільки виконавче провадження про стягнення з боржника 3371,80 грн не відкривалося взагалі, що свідчить про невідповідність дій виконавчої служби вимогам Конституції України та Закону «Про виконавче провадження».

Водночас, як встановлено апеляційною інстанцією у відповідності до постанови начальника Червонозаводського ВДВС міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області про перевірку виконавчого провадження від 15.03.2017 ВП № 49133667 (на яку міститься посилання в позовній заяві та яку безпідставно не було витребувано судом першої інстанції) дії заступника начальника відділу Карпова О.В. визнано такими, що не відповідають вимогам ст. ст. 25, 28 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, в названій постанові було встановлено, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні документи, які б підтверджували відправку сторонам постанови про відкриття виконавчого провадження та закінчення виконавчого провадження від 19.11.2015. Зобов'язано державного виконавця поновити виконавче провадження.

Згідно повідомлення Головного територіального управління юстиції у Харківській області, наданого у відповіді на судовий запит № 07.02.-11/20948 від 27.08.2018, Міжрайонний відділ Державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області (відповідач-1) утворено шляхом злиття двох відділів, зокрема, Червонозаводського ВДВС міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.09.2017 у справі №922/4264/15 відмовлено державному виконавцю у видачі дубліката наказу господарського суду Харківської області від 07.09.2015 у справі №922/4264/15 у зв'язку із закінченням строку його пред'явлення (а.с. 42 том І).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що, на час звернення позивача з позовом та апеляційного перегляду даної справи, виконавче провадження № 49133667 з примусового виконання наказу, виданого Господарським судом Харківської області, не поновлено, наказ в повному обсязі не виконано, кошти в сумі 3371,80 грн на користь позивача не стягнуто.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.05.2017 у справі №922/4264/15 скаргу ФОП ОСОБА_2 на незаконні дії, бездіяльність державного виконавця та неналежний контроль начальника державної виконавчої служби по виконавчому провадженню ВП №49133667 залишено без розгляду на підставі ч. 2 ст. 118 ГПК України (пропуск строку пред'явлення скарги).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.05.2017 у справі №922/4264/15, залишеної без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.08.2018, відмовлено ФОП ОСОБА_4 в задоволенні заяви про поновлення строку на звернення до суду із скаргою на незаконні дії, бездіяльність державного виконавця, скаргу на незаконні дії, бездіяльність державного виконавця залишено без розгляду.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що державна виконавча служба, припустивши порушення порядку повідомлення учасників виконавчого провадження про відкриття та закриття виконавчого провадження, фактично, позбавила стягувача можливості у встановлений законом строк бути повідомленим про хід здійснення виконавчого провадження, та, відповідно, вчасно звернутися до суду зі скаргою про визнання неправомірними дій державного виконавця і поновлення незаконно закінченого провадження з примусового виконання наказу № 922/4264/15 від 07.09.2015, що призвело до його невиконання в повному обсязі.

Отже, неправомірні дії відповідача-1 при здійсненні виконавчого провадження призвели до того, що стягувач (позивач) був позбавлений можливості стягнути заборгованість із виплати належних йому коштів в сумі 3371,80 грн, визнаних судовим рішення, яке є обов'язковим для виконання на всій території України.

При цьому, виконання остаточного рішення суду у відповідності до приписів чинного законодавства є унормованим імперативною нормою закону обов'язком виконавчої служби, який підлягає виконання в межах повноважень та у спосіб визначений спеціальним Законом і Конституцією України.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст.6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17.05.2005р. по справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 у справі "Півень проти України" судом вказано, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції, захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Янголенко проти України»).

Оскільки рішення суду, яким було стягнуто з боржника кошти, є остаточним і таким, що підлягає примусовому виконанню, то воно є підставою для виникнення у заявника права вимоги, яка підлягає задоволенню і вважається майном в розумінні приписів статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини оцінка правомірності втручання держави в гарантоване ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права мирного володіння, здійснюються, серед іншого, і в контексті принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального характеру, зокрема, якщо справа впливає на майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, і помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" від 20.01.2012).

В силу положень ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 6, 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 2, 11, 236 ГПК України суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Позицію щодо дотримання справедливості висловив Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003, зазначивши, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Поряд з цим загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом (п. п. 2, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Враховуючи вищевикладені положення законодавства, а також приймаючи до уваги встановлені вище обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області матеріальної шкоди в сумі 3371,80 грн, завданої у зв'язку із невиконанням наказу №49133667, виданого 07.09.2015 Господарського суду Харківської області.

Крім того, позивачем в порядку ст. 625 ЦК України нараховано за період з 01.10.2015 по 21.12.2017 інфляційні в сумі 912,19 грн.

Судова колегія вважає, що позовні вимоги у вищенаведеній частині задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом названої норми нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 у справі № 6-38цс11).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання майнової шкоди іншій особі (зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Матеріалами справи підтверджується, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, пов'язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає інструментом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов'язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, не слід ототожнювати сам факт можливості відшкодування збитків, завданих державним виконавцем юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження (деліктної відповідальності) з наявністю у виконавчої служби обов'язку виконати грошове зобов'язання боржника перед стягувачем. У зв'язку з чим, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін, що склалися у даній справі, судова колегія дійшла висновку про те, що на спірні правовідносини не поширюються положення частини другої ст. 625 ЦК України та, відповідно, підстави для стягнення з органу ДВС інфляційних втрат, у даному випадку, відсутні.

В задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди судом першої відмовлено з підстав недоведеності позивачем завдання йому моральної шкоди діями, визначеними ст. 23 ЦК України.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналогічна позиція міститься в постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995.

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов'язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід'ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 4 000 грн позивач вказує на те, що невиконання органом державної виконавчої служби судового наказу завдало моральної шкоди, яка виражалася у докладанні додаткових зусиль для організації свого життя, змін усталеного способу життя, позивач був змушений неодноразово звертатися з листами та запитами до відділу державної виконавчої служби, Головного територіального управління, Міністерства юстиції України, до суду з приводу незаконності дій/бездіяльності органу ДВС. Наведене, за доводами апелянта, негативно впливало на господарську діяльності особи. Позивач стверджує, що зазнав моральних страждань від зневіри у справедливість дій державних органів й неможливість захисту свого порушеного права в суді.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що у зв'язку із неправомірністю дій відповідача-1, які полягають у невиконанні наказу та стягненні з боржника усієї суми, позивачу заподіяно маральну шкоду, яка полягала в необхідності докладання ним додаткових зусиль для організації свого життя в умовах необхідності домогтись виконання рішення суду.

Тому, з урахуванням вимог розумності, справедливості та виваженості, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області моральної шкоди в сумі 4 000 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 ГПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

В обґрунтування витрат пов'язаних із судовим процесом позивачем надано копію договору № 01-02/17 від 01.01.2017 про надання юридичних послуг; акт наданих послуг від 21.12.2017, квитанцію до прибуткового касового ордеру.

За результатами дослідження вказаних доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування за рахунок відповідача-1 заявлених до стягнення витрат, оскільки, по-перше, умовами договору визначено складання та подання позову, тоді як, зі змісту останнього не може встановити, що його було підготовлено саме ТОВ «Юридична компанія «Альфа-Експерт» з огляду на підписання його позивачем особисто. По-друге, акт приймання-передачі виконаних робіт, крім підготовки позовної заяви містить усі надіслані на адресу органів юстиції заяви та скарги, а умовами договору підготовка скарг не передбачена. По-третє, позивачем не було підтверджено внесення на розрахунковий рахунок ТОВ «Юридична компанія «Альфа-Експерт» сплачених ним коштів згідно квитанції до прибуткового касового ордера. Витрати із пересилання поштової кореспонденції також не можуть бути задоволенні судом, оскільки не відносяться до судових витрат, а включаються у вартість професійної правничої допомоги.

Відповідно до п. 2 ч 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення відповідно до ст. 277 ГПК України є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України. Суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення про часткове задоволення позову.

Судові витрати в порядку ст. 129 ГПК України покладаються на позивача та відповідача-1 пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 у справі №922/4452/17 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2018 у справі №922/4452/17 скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області (61001, м. Харків, майдан Захисників України, 7/8; ) за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6; ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61010, АДРЕСА_1; код НОМЕР_1) 3 371 (три тисячі сімдесят одна) грн 80 коп. матеріальної шкоди, завданої у зв'язку із невиконанням наказу Господарського суду Харківської області від 07.09.2015 по справі № 922/4264/15.

Стягнути з Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області (61001, м. Харків, майдан Захисників України, 7/8; ) за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6; ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61010, АДРЕСА_1; код НОМЕР_1) 4 000 (чотири тисячі) грн 00 коп моральної шкоди, завданої у зв'язку із невиконанням наказу Господарського суду Харківської області від 07.09.2015 по справі № 922/4264/15.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

3. Стягнути з Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області (61001, м. Харків, майдан Захисників України, 7/8; ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61010, АДРЕСА_1; код НОМЕР_1) 1 423 (одну тисячу чотириста двадцять три) грн 84 коп судового збору, понесеного стороною у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

4. Стягнути з Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області (61001, м. Харків, майдан Захисників України, 7/8; ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61010, АДРЕСА_1; код НОМЕР_1) 2 135 (дві тисячі сто тридцять п'ять) грн 76 коп судового збору, понесеного у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду.

6. Справу №922/4452/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

А.О. Мальченко

Повний текст постанови складено 07.09.2018