06.09.2018Справа №910/7009/18
Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В.В., за участі секретаря судового засідання Топіхи І.О., розглянувши в судовому засіданні матеріали справи
за позовом Фізичної особи-підприємця Суліма Андрія Володимировича
до 1. Національного банку України
2. Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк",
третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб
третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Громадську організацію "Спілка вкладників АТ "Дельта Банк"
про визнання недійсним договору застави майнових прав № 37/ЗМП від 11.04.2014 та визнання відсутнім права,
Представники учасників процесу згідно протоколу від 06.09.2018
Фізична особа-підприємець Суліма Андрій Володимирович (далі - позивач, Підприємець) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Національного банку України (далі - відповідач-1, Нацбанк) та Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (далі - відповідач-2, Банк) про визнання недійсним договору застави майнових прав № 37/ЗМП від 11.04.2014.
Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що укладений між відповідачами договір застави майнових прав № 37/ЗМП від 11.04.2014 (далі - договір застави) є таким, що порушує вимоги законодавства та права вкладників Банку. Так, у зв'язку з укладанням вказаного договору застави, відповідач-1 вправі позачергово задовольнити свої кредиторські вимоги, що має наслідком порушення прав вкладників як кредиторів 4 та 7 черги відповідно до положень статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки розмір коштів, що будуть відшкодовані вкладникам змінюється. При цьому, серед підстав недійсності даного договору, позивач зазначає, що останній є змішаним договором, який укладений у простій письмовій формі, тоді-як в силу норм статті 18 Закону України "Про іпотеку" підлягає нотаріальному посвідченню. Крім того, договір застави майнових прав № 37/ЗМП від 11.04.2014 не містить погоджених істотних умов такого договору щодо предмету застави. За наведених обставин позивач на підставі статті 215 Цивільного кодексу України просить суд:
- визнати недійсним договір застави майнових прав №37/ЗМП від 11.04.2014 укладений між Нацбанком та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк";
- визнати відсутнім у Нацбанку права забезпеченого кредитора за кредитним договором №37 від 11.04.2014, укладеним між Нацбанком та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк".
Ухвалою суду від 12.06.2018 судом була прийнята вищевказана позовна заява до розгляду та відкрито провадження в справі №910/7009/18, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 09.07.2018. Крім того, вказаною ухвалою суду були залучені треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) та Громадську організацію "Спілка вкладників АТ "Дельта Банк" (далі - Спілка). Крім того, ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 12.06.2018 було частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів.
27.06.2018 через автоматизованого документообігу, моніторингу виконання документів (канцелярію) суду (далі - канцелярія суду) Нацбанком був поданий відзив на позовну заяву.
27.06.2018 через канцелярію суду надійшли пояснення Фонду щодо позовної заяви.
На виконання вимог ухвали суду від 12.06.2018 Банком через канцелярію суду 10.07.2018 були подані документи.
10.07.2018 через канцелярію суду позивачем було подане клопотання про витребування доказів та клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових документів.
Водночас, 10.07.2018 до початку судового засідання від Спілки через канцелярію суду надійшли пояснення третьої особи щодо позову.
Також, 10.07.2018 Банком до суду була подана заява із додатковими документами та клопотання про продовження розгляду справи в закритому судовому засіданні.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 постановлено проводити розгляд справи № 910/7009/18 у закритому судовому засіданні, підготовче судове засідання відкладено на 01.08.2018.
23.07.2018 через канцелярію суду від відповідача 1 надійшла заява про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.
31.07.2018 Національний банком України подав до канцелярії суду клопотання про відкладення розгляду справи.
01.08.2018 відповідачем 2 подано до канцелярії суду заяву про долучення до справи додаткових документів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2018 відкладено підготовче засідання на 14.08.2018.
07.08.2018 через канцелярію суду третя особа 1 подала супровідний лист з додатками щодо виконання вимог ухвали суду від 01.08.2018 у справі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2018 продовжено підготовче провадження у справі на 30 днів до 12.09.2018, витребувано у сторін докази, встановлено строк для подання доказів до 03.09.2018 та відкладено підготовче засідання на 06.09.2018.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2018 виправлено описку в ухвалі суду від 14.08.2018, а саме: витребувано у відповідача 1 - Національного банку України оригінал Додатку №1 до спірного Договору для огляду в судовому засіданні.
04.09.2018 через канцелярію суду позивачем подано відповідь на відзив.
06.09.2018 через канцелярію суду представником Національного Банку України подано зяаву на виконання вимог ухвали суду від 14.08.2018.
У підготовче судове засідання 06.09.2018 прибули представники сторін.
Представник відповідача 2 надав пояснення щодо відсутності у Банку витребуваних судом документів та надав для огляду оригінал реєстру укладених АТ «Дельта Банк» кредитних договорів з фізичними та юридичними особами, що пропонуються у забезпечення НБУ від 10.04.2014, (пул) кредитів), заборгованість за якими класифікована за І категорією якості, який було складено під час укладання Договору №37/ЗМП від 11.04.2014 та підписаного головою ради директорів АТ Дельта Банк. Зазначений реєстр розміщений в 7 (семи) томах формату паперу А3, а таблиця складається з 21 стовпчика. Після огляду оригінали документів були повернуті представнику відповідача 2.
Дослідивши в підготовчому судовому засіданні заяву відповідача 1 та заслухавши пояснення представника НБУ судом встановлено наступне.
В усному клопотанні про продовження строку на подання заяви від 06.09.2018 представник Нацбанка просив визнати поважною причину порушення строку для подання доказів. В якості такої причини було зазначено, перебування поданої заяви на підписі у Голови Національного банку України Смолія Я.В., оскільки, за твердженнями представника відповідача 1, повноваженнями надання/передачі документів, які містять банківську таємницю, наділено виключно Голову НБУ.
Враховуючи, що до заяви від 06.09.2018 не було додано жодного документу, який містить банківську таємницю, суд зазначає. що зазначена заява могла бути підписана іншим уповноваженим представником Нацбанку за довіреністю та подана у встановлений судом строк.
Частиною 4 статті 74 ГПК України встановлено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.
Ухвалою с уду від 14.08.2018 було витребувано у Національного банку України докази для огляду в судовому засіданні з метою встановлення факту дотримання всіх вимог щодо укладення спірного Договору, зокрема наявності Додатку 1 до нього без перенесення отриманої інформації до матеріалів справи чи процесуальних документів.
Положеннями статті 232 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що судовими рішеннями є, зокрема, ухвали. Процедурні питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Згідно із частинами першою та другою статті 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.
Частиною 1 статті 235 ГПК України встановлено, що ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Законом
України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
З зазначеного вбачається, що ухвала суду від 14.08.2018 щодо витребування доказів та відкладення підготовчого засідання в якій було встановлено строк для подання витребуваних доказів до 03.09.2018 набрала законної сили 14.08.2018 та є обов'язковою для виконання.
Проте, Національний банк України в порушення норм Конституції України та Господарського процесуального кодексу України відмовився від виконання вимог ухвали суду.
Під час судового засідання та в поданій заяві причиною відмови від подання для огляду суду доказів відповідачем 1 зазначено, наявність у витребуваних документах відомостей про позичальників Банку та їх кредити, що становлять банківську таємницю, зокрема найменування контрагента, коду контрагента, номеру кредитного договору, дати договору, дат виникнення та погашення заборгованості, процентної ставки, коду валюти, номеру рахунку, балансової вартості кредиту, коду категорії якості кредиту, суми та виду забезпечення, тощо. Згода позичальників на розкриття такої інформації у НБУ відсутня.
Виконання ухвали суду від 14.08.2018, за твердженням Нацбанку, призведе до розголошення, охоронюваної законом банківської таємниці, оскільки позивач та представники Спілки зможуть отримати безпосередній доступ до зазначеної інформації, що призведе до порушення прав та охоронюваних законом інтересів позичальників Банку. Також відповідач зазначає, що після розкриття банківської таємниці, відомості можуть бути незаконно розповсюджені іншими учасниками справи (зокрема шляхом розміщення в ЗМІ), що також унеможливлює виконання ухвали суду.
Свої твердження щодо ризику розповсюдження відомостей в засобах масової інформації відповідач 1 обгрунтовує наступним.
Позивач є учасником ГО «Спілка вкладників АТ «Дельта Банк» (третьої особи у даній справі), яка в свою чергу вже зверталася до суду з позовами про визнання недійсними спірного Договору застави майнових прав (справа №910/5353/17) та подібних Договорів застави майнових прав №08/ЗМП від 04.03.2014 (справа №910/4410/17) та №06/ЗМП від 26.02.2014 (справа №910/5081/17). Представником позивачів у всіх справах була Василенко Ю.В., яка є представником позивача й у даній справі.
Під час розгляду вказаних справ позивачем необґрунтовано та наполегливо вчинялися дії щодо витребування у Нацбанку додатків до Договорів застави. За результатами розгляду зазначених справ було відмовлено у витребуванні додатків до договорів, після чого позивачі вже не були зацікавлені в розгляді справ. Рішення у всіх зазначених справах набрали законної сили.
Суд не вбачає в зазначених твердженнях відповідача 1 поважної причини, яка свідчить про неможливість подання для огляду суду в підготовчому засіданні витребуваних доказів з наведених нижче підстав.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2018 було постановлено проводити розгляд справи № 910/7009/18 у закритому судовому засіданні у зв'язку з наявністю у необхідних для повного та всебічного з'ясування обстави справи документах інформації, що має ознаки з обмеженим доступом, а також відомостей щодо персональних даних фізичних осіб.
Відповідно до частини 8 статті 8 ГПК України розгляд справи у закритому судовому засіданні проводиться у випадках, коли відкритий судовий розгляд може мати наслідком розголошення таємної чи іншої інформації, що охороняється законом, необхідності захисту особистого та сімейного життя людини, а також в інших випадках, установлених законом.
Принцип гласності є конституційним принципом, який належить до основних засад судочинства, встановлених у статті 129 Конституції України.
Відповідно до статті 11 Закону України "Про судоустрій України" розгляд справ у судах відбувається відкрито, крім випадків, установлених законом.
Таке обмеження узгоджується з частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, відповідно до якої судове рішення оголошується прилюдно, але преса і відвідувачі можуть не допускатися в зал засідань протягом усього судового розгляду або якоїсь його частини з метою збереження моралі, громадського порядку або національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси малолітніх чи захисту конфіденційності особистого життя сторін або у разі крайньої необхідності, якщо, на думку суду, в особливих випадках привселюдність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Приписами статті 20 "Про інформацію" передбачено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами (частина 1 та 3 статті 21 Закону України "Про інформацію").
Відповідно до статті 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.
Банківською таємницею, зокрема, є:
1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України;
2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди;
3) фінансово-економічний стан клієнтів;
4) системи охорони банку та клієнтів;
5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності;
6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація;
7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню;
8) коди, що використовуються банками для захисту інформації;
9) інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності.
Інформація про банки чи клієнтів, що збирається під час проведення банківського нагляду, становить банківську таємницю.
Так, постановою Правління Національного банку України № 267 від 14.07.2006 були затверджені Правила зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці.
Пунктом 3.2 вказаних Правил передбачено, що банки зобов'язані виконувати рішення суду про розкриття інформації, яка містить банківську таємницю, у порядку, установленому законодавством України. За рішенням суду про розкриття інформації, що становить банківську таємницю, банк розкриває інформацію в обсязі, визначеному рішенням суду.
Крім того, про визначення статусу інформації зазначається також у пункті 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/184 від 28.03.2007 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про інформацію". Так, до кола таємної інформації відносяться, зокрема: секретна інформація, що визнається державною таємницею в установленому Законом України "Про державну таємницю" порядку; інформація, що визнається банківською таємницею (стаття 1076 ЦК, статті 60 - 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність"); відомості, що становлять лікарську таємницю (стаття 40 Основ законодавства України про охорону здоров'я), таємницю усиновлення (стаття 226 Сімейного кодексу України), адвокатську таємницю (стаття 9 Закону України "Про адвокатуру") та таємницю вчинюваних нотаріальних дій (стаття 8 Закону України "Про нотаріат").
Разом з тим, положеннями статті 29 Закону України "Про інформацію" передбачено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.
Додаток №1 до спірного Договору було витребувано виключно для огляду судом в засіданні без долучення його копії до матеріалів справи, та детального дослідження та розголошення інформації, шо міститься в ньому, що унеможливлює незаконне розголошення чи поширення наявної в ньому інформації поза межами розгляду справи.
Щодо твердження Нацбанку про необгрунтованість та безпідставність рішення суду про витребування доказів суд зазначає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.1, ч.5 ст 236 ГПК України).
При вирішенні питання щодо витребування доказів судом було встановлено, що без їх витребування з'ясування обставин може бути неповним та всебічним, а,отже, рішення щодо витребування доказів було прийняти з огляду на необхідність дотримання норм чинного законодавства.
Відповідно до положень статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З наведеного вбачається, що судом було вчинено всі дії для дотриманням норм чинного законодавства України щодо захисту інформації, що охороняється законом під час дослідження доказів, які містять інформацію, що є банківською таємницею.
Водночас, відмовляючись всупереч ч.6 ст. 81 ГПК України виконати законні вимоги ухвали суду від 14.08.2018 та надати витребувані документи відповідач 1, в порушення ст. 86 ГПК України самостійно оцінив витребувані та неподані докази, а також дійшов безпідставного висновку про ймовірне розповсюдження інформації, яка міститься у витребуваних документах.
Суд не приймає посилання представника відповідача 1 на приписи постанов НБУ №103 від 26.02.2014 «Про затвердження Технічного порядку проведення операцій із надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності» та № 91 від 24.02.2014 «Про затвердження Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності» як на підстави звільнення від обов'язку виконання рішення (ухвали) суду, оскільки даними документами регулюються виключно взаємодія структурних підрозділів центрального апарату, структурних одиниць, територіальних управлінь Національного банку України і банків України під час надання кредиту банку для збереження його ліквідності, контролю за виконанням банком умов кредитного договору та договору застави (постанова №103) та визначається порядок надання НБУ кредитів банкам для збереження їх ліквідності. Проте зазначені документи не містять жодної вказівки на необов'язковість виконання рішень суду.
Факти, встановленні в рішеннях у справах № 10/5353/17, №910/4410/17, №910/5081/17 не можуть бути прийняті судом як преюдиційні у справі № 910/7009/18 в частні оцінки та дослідження витребуваних доказів.
З огляду на встановлені вище обставини, суд дійшов висновку що Національний банк України умисно ухиляється від виконання вимог ухвали суду та надання витребуваних доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 42 ГПК України учасники справи зобов'язані, зокрема сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.
Згідно з ч. 3ст. 42 ГПК України у випадку невиконання учасником справи його обов'язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.
Ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на Національний банк України як відповідача 1 у справі, перешкоджає повному та всебічному встановленню обставин справи, призводить до затримання процесу судового провадження, враховуючи обмежені законом строки проведення підготовчого засідання у справі та розголяду справи вцілому.
Частиною 1 статті 246 ГПК України передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Відповідно до частин п'ятої - сьомої статті 246 Господарського процесуального кодексу України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України.
Відповідно до частин шостої - восьмої статті 81 Господарського процесуального кодексу України будь-яка особа, в якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.
Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов'язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п'яти днів з дня вручення ухвали.
У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.
Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Згідно із частинами першою та другою статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на особу, в якої знаходиться доказ, перешкоджає вирішенню спору по суті, призводить до затримання процесу судового провадження.
Варто зазначити, що наведені приписи були розглянуті Конституційним Судом України у своєму рішенні №18-рп/2012 від 13.12.2012, в якому вказано, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Розглядаючи справу №5-рп/2013 Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Викладене свідчить про свідоме ухилення Національним банком України від дотримання та виконання положень Конституції України, Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, при проведенні підготовочго засідання у справі №910/7009/18, суд прийшов до висновку про грубе порушення Національним банком України норм ст.ст. 42, 81 ГПК України в частині ненадання витребуваних доказів, .
Частиною 6 ст. 246 ГПК України встановлено, що окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню.
Оскільки судом було виявлено наведені порушення у діяльності Національного банку України в особі представників його Юридичного департаменту в частині виконання судового рішення (ухвали), то суд вбачає за необхідне направити дану окрему ухвалу керівництву Юридичного департаменту Національного банку України та особисто Голові Національного банку України Смолію Я.В.
З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання (ч. 7 ст. 246 Господарського процесуального кодексу України).
За таких обставин, Господарський суд міста Києва виносить на адресу керівництва Юридичного департаменту Національного банку України та особисто Голови Національного банку України Смолія Я.В. окрему ухвалу про необхідність усунення допущених порушень норм Господарського процесуального кодексу та Конституції України в частині обов'язковості виконання судових рішень, зокрема ненадання витребуваних судом доказів та вважає, що достатнім та обґрунтованим строком для надання ними відповіді є - чотирнадцять днів з моменту одержання окремої ухвали.
Керуючись статтями 42, 43, 74, 232, 233, 234, 246 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -
1. Винести окрему ухвалу про порушення Національним банком України норм Господарського процесуального кодексу та Конституції України.
2. Окрему ухвалу довести до відома та належного реагування керівництва Юридичного департаменту Національного банку України та особисто Голови Національного банку України Смолія Я.В. з метою дослідження обставин, наведених в окремій ухвалі, вирішення питання про відповідальність винних в допущених порушеннях посадових осіб та вжиття заходів для недопущення порушень при виконанні судових рішень у подібних випадках.
3. Про результати розгляду окремої ухвали повідомити Господарський суд міста Києва.
4. Копію ухвали направити Національному банку України та Голові Національного банку України.
5. Ухвала набирає законної сили 06.09.2018 та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 253-259 Господарського процесуального кодексу України.
Повна ухвала складена 07.09.2018.
СУДДЯ В.В. ДЖАРТИ