РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року Справа № 902/1629/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Коломис В.В. , суддя Демидюк О.О.

при секретарі судового засідання Полюхович І.Г.

за участю представників сторін:

позивача1: не з'явився

позивача2: не з'явився

відповідача: Швець А.В., адвоката за довіреністю від 15.12.2017 року.

третьої особи на стороні позивача: не з'явився

третьої особи на стороні відповідача: не з'явився

прокурора: Кравчука О.Л., посвідчення №048842, Прищепи О.М. посвідчення №049104

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Жорнище" на рішення господарського суду Вінницької області, ухваленого 04.06.18р. суддею Матвійчуком В.В. о 14:06 у м.Вінниці, повний текст складено 11.06.18р. у справі № 902/1629/14

за позовом прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі: Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Вінницької обласної державної адміністрації

до Публічного акціонерного товариства "Жорнище"

третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Вінницьке обласне комунальне спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Віноблагроліс"

третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Іллінецька міська об'єднана територіальна громада

про визнання недійсним Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ:

Вінницький міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до господарського суду Вінницької області в інтересах держави в особі Державного агентства земельних ресурсів України в особі Головного управління Держземагентства у Вінницькій області, Вінницької обласної державної адміністрації з позовом до Публічного акціонерного товариства "Жорнище" про визнання недійсним Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор посилається на те, що 24.10.1996р Жорницькою сільською радою видано Державний акт ( серія НОМЕР_1) за яким Держгоспу "Жорницький" у постійне користування передано земельну ділянку загальною площею 3048,64 га, з яких 266,7368 га земель лісогосподарського призначення та 9, 2 га земельних ділянок водного фонду.

Разом з тим, з протоколу сесії Жорницької сільської ради народних депутатів 22 скликання від 15.08.1996р вбачається, що питання щодо видачі державного акту на право постійного користування Держгоспу "Жорницький" на вказану сесію не виносилося та не розглядалося. В Жорницькій сільській раді рішення з даного приводу відсутнє, що підтверджується листом Жорницького сільського голови від 13.11.2014р № 709, на запит слідчого СВ Іллінецького РВ УМВС України у Вінницькій області.

Відповідно, рішення уповноваженого органу про надання земель у постійне користування Держгоспу "Жорницький" відсутнє, що є грубим порушенням вимог земельного законодавства.

Окрім того, земельні ділянки за Державним актом серія НОМЕР_1 розташовані на території с. В'язовиця, с. Жорнище, Жорницької, Красненківської, Якубівської сільських рад Іллінецького району, Іваньківської сільської ради Липовецького району та Бондурівської сільської ради Немирівського району за межами населеного пункту.

За змістом ст. 9 Лісового кодексу України (у редакції від 21.01.1994) у постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Тоді як Держгосп "Жорницький" та його правонаступники не мають статусу спеціалізованих лісогосподарських підприємств.

До того ж, до компетенції сільських Рад народних депутатів у галузі регулювання водних відносин на їх території не належало право на їх передачу у постійне користування (ст. 10 Водного кодексу України у редакції від 06.06.1995).

Також прокурор зазначає, що Держгосп "Жорницький" в процесі приватизації було перетворено у СВАТ "Жорнище". Новостворена юридична особа - СВАТ "Жорнище" створена 05.05.1996р. Водночас з Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 вбачається, що земельні ділянки загальною площею 3048,64 га на території Жорницької сільської ради Іллінецького району надані землекористувачу - Держгоспу "Жорницький" с. Жорнище - 24.10.1996р, тобто через чотири місяці після припинення його, як юридичної особи державної форми власності. Змін у землекористуванні СВАТ "Жорнище" не проведено.

Окрім того, прокурор наголошує, що докази, які свідчили б про передачу на баланс правонаступників Держгосп "Жорницький" (СВАТ, ПАТ) прав на земельні ділянки загальною площею 3048,64 га відсутні. За інформацією Регіонального відділення Фонду державного майна для внесення в план приватизації відомостей про земельну ділянку, регіональному відділенню було надано копію Державного акту ( серія НОМЕР_1) на право постійного користування землею Держгоспу "Жорницький". Акт приймання-передачі (розподільчий або передаточний баланс) про передачу земельних ділянок та інших документів, які свідчать про передачу спірних земельних ділянок у користування СВАТ "Жорнище" від Держгоспу "Жорницький" в ході проведення приватизації не складено.

З поміж того, рішенням 21 сесії Вінницької обласної ради від 26.06.2001р № 446 "Про припинення права користування земельними ділянками лісового фонду колишніх державних сільсько господарських підприємств (радгоспів)" припинено право постійного користування землями лісового фонду колишніх державних сільськогосподарських підприємств (радгоспів) області згідно Переліку, в т.ч. і Держгоспу "Жорницький".

Розпорядженням голови Вінницької обласної державної адміністрації № 307 від 25.09.2002р "Про надання в постійне користування земель лісового фонду колишніх державних сільськогосподарських підприємств (радгоспів) Вінницькому обласному комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству "Віноблагроліс" відповідно до положень ч. 2 ст. 57, ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України та ст. 9 Лісового кодексу України, земельні ділянки лісогосподарського призначення колишнього Держгоспу "Жорницький" передано у постійне користування Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс".

Наведенні вище рішення уповноважених державних органів та органів місцевого самоврядування прийняті у відповідності до законодавчих змін Земельного, Лісового та Водного кодексів, не скасовувались у судовому порядку та є чинними.

Також прокурор посилається на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 07.10.2015р по цивільній справі № 140/470/15-ц яким встановлено відсутність правових підстав ПАТ "Жорнище" на користування земельної ділянки за Державним актом на право постійного користування землею Держгоспу "Жорницький" (серія НОМЕР_1) від 24.10.1996р.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 04.06.2018 року у справі №902/1629/14 Позов задоволено. Визнано недійсним Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 3048,64 га серії НОМЕР_1, виданого 24.10.1996р. Держгоспу "Жорницький". Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Жорнище" в дохід Державного бюджету 1218 грн. 00 коп. судового збору.

Обґрунтовуючи рішення суд першої інстанції виходив із наступного.

Так, з посиланням на ст.ст. 3, 4, 7, 9, 22 Земельного кодексу України, ст.ст. 19, 22 Закону України «Про місцеві ради народних депутатів», вирок Іллінецького районного суду Вінницької області у справі №131/879/15-к від 18.07.2016р., п.1.10 Інструкції "Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)", затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993 року, рішення 8 сесії 22 скликання від 15.08.1996р Жорницької сільської ради народних депутатів "Про видачу державних актів на право постійного користування землею", технічну документацію по видачі державного акту на право постійного користування землею держгоспу «Жорницький» виготовлену 05.11.1996 р. суд прийшов до висновку, що рішення уповноваженого органу про надання Держгоспу "Жорницький" у постійне користування земельної ділянки площею 3048,64 га відсутнє.

Разом з тим, з посиланням на ст.ст. 12, 27, 28, 76, 77, 96 Земельного кодексу України, ст. 16, частин 2, 3 ст. 84, частин 3, 4 ст. 142, ч. 8 ст. 149 та п. 12 розд. "Перехідні положень" Земельного кодексу України, ст.ст. 13, 16 Лісового кодексу України суд вказав, що сільські ради не були наділені повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду, повноваження щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду належали виключно до компетенції обласних Рад народних депутатів, а тому, видавши Державний акт на право постійного користування землею серія І-ВН №000001 Жорницька сільська рада діяла з перевищенням наданих їй Земельним кодексом України та Лісовим кодексом України повноважень.

Також, з посиланням на п. 1.1 статуту Публічного акціонерного товариства "Жорнище", Публічне акціонерне товариство "Жорнище", ч.2, 3 та 4 ст. 107 ЦК України, п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" суд зазначив, що Доказів передання по передавальним актам у зв'язку з правонаступництвом від Держгоспу "Жорницький" до СВАТ "Жорнище", як правонаступника Держгоспу "Жорницький", а від СВАТ "Жорнище" до ПАТ "Жорнище" як правонаступника СВАТ "Жорнище" земельної ділянки площею 3046,64 га, та доказів державної реєстрації за СВАТ "Жорнище", а в подальшому за ПАТ "Жорнище" права постійного користування спірною земельною ділянкою, відповідачем суду не надано. Тоді як матеріали справи містять докази протилежного, а саме за інформацією Регіонального відділення Фонду державного майна України по Вінницькій області, під час приватизації, в матеріалах інвентаризації Держгоспу "Жорницький", станом на 01.11.1995р право користування земельною ділянкою не обліковувалось і не увійшло до статутного капіталу СВАТ "Жорнище". Для внесення в план приватизації відомостей про земельну ділянку, регіональному відділенню було надано копію Державного акту (серія НОМЕР_1) на право постійного користування землею Держгоспом "Жорницький". Акт приймання-передачі (розподільчий або передаточний баланс) про передачу земельних ділянок та інших документів, які свідчать про передачу земельних ділянок у користування СВАТ "Жорнище" від Держгоспу "Жорницький" не складалися. Наведеним спростовуються доводи відповідача, що право постійного користування землею перейшло до нього в силу закону.

Крім того, суд, з посиланням на ст. 1, п.п., 1, 5, 6 ст. 27, ч. 2 ст. 78 , ч. 5 ст. 122, ст. 152 Земельного кодексу України, ч. 2 ст. 8 , ст.ст. 13, 14, 64 Конституції України , ст.ст. 15, 16 ЦК України п. 2.3. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6, постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06.02.2013 р. у справі №6-169цс12, Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", п.145 рішення Європейського суду від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства", п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі " Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02, ст.13 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вказав, що вимога щодо визнання недійсним Державного акту буде саме тим "ефективним" способом захисту, який виходячи із суті спору зможе відновити порушені права позивачів. А тому, суд дійшов до висновку, що визнання недійсним Державного акту є засобом усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів щодо користування спірною земельною ділянкою та дасть можливість позивачам реалізувати в межах, передбачених їх повноваженнями, прав на земельну ділянку державної власності.

Щодо поважності пропуску прокурором строку позовної давності суд послався на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, Конституцію України, Земельний кодекс України, Закон України «Про місцеві державні адміністрації».

За наведених обставин, суд прийшов до висновку про задоволення позову.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 04.06.2018 року у справі №902/1629/14 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Вказує, що вважає неправомірними посилання суду на положення ст.ст. 12, 76, 77, 92 ЗК України, ст. 16 Лісового кодексу України як на підставу того, що сільська рада перевищила свої повноваження, оскільки вважає, що судом повинна була застосовуватися редакція Земельного кодексу УРСУ, а саме ст. 19, в редакції 1990 року чинного на час прийняття рішення від 15.08.1996р., яка визначала, що сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. А тому, на думку скаржника, радою жодних порушень не допущено.

Крім того, зазначає, що в наявних у матеріалах справи суду установчих документів вбачається, що СВАТ «Жорнище» являється правонаступником Держгоспу Жорницький, ПАТ «Жорнище» являється правонаступником СВАТ «Жорнище», а отже міг володіти земельною ділянкою на праві постійного користування. Таким чином право постійного землекористування не припинялося для правонаступників і перейшло до них. А отже, вважає безпідставними посилання суду на відсутність передавальних актів в зв'язку з правонаступництвом від Держгоспу Жорницький до СВАТ «Жорнище» від СВАТ «Жорнище» до ПАТ «Жорнище», відсутності доказів реєстрації земельної ділянки за відповідачем.

Щодо посилань суду першої інстанції на рішення 21 сесії Вінницької обласної ради від 26.06.2001р. №466 та розпорядження Вінницької обласної державної адміністрації №307 від 25.09.2002р. згідно з яких припинено право користування земельними ділянками лісового фонду в тому числі колишнього держгоспу «Жорницький» то вказані розпорядження не спростовують, а навпаки доводять відсутність порушення прав Вінницької обласної державної адміністрації, адже вона розпорядилась земельною ділянкою і ще в 2002році знала про наявність права постійного користування у відповідача.

Зокрема, з посиланням на ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України звертає увагу на пропуск прокурором строку позовної давності, а саме вказує, що він звернувся із позовом лише в 2014 році, через 16 років після видачі державного акту.

У відзиві на апеляційну скаргу прокуратура Вінницької області наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Серед іншого вказує, що матеріалами по справі доведено, що жодного рішення про надання у користування спірної земельної ділянки органами влади та місцевого самоврядування не приймалось.

Окрім того, з протоколу сесії Жорницької сільської ради народних депутатів 22 скликання від 15.08.1996 вбачається, що питання щодо видачі державного акту на право постійного користування держгоспу «Жорницький» на вказану сесію не виносилося та не розглядалося. У Жорницькій сільській раді рішення з даного приводу відсутнє, що підтверджується листом Жорницького сільського голови від 13.11.2014 за № 709, наданим на запит слідчого СВ Іллінецького РВ УМВС України у Вінницькій області.

Прокурор зазначає, що з пояснень Жорницької сільської ради вбачається, що у останніх відсутня Книга записів державних актів на право користування землею за 1996 рік, як і будь-які інші документи з даного приводу. В сільській раді відсутні документи, що свідчать про передачу книг реєстрації до архіву Держземагенства.

У рішенні 8 сесії 22 скликання Жорницької сільської ради народних депутатів «Про видачу державних актів на право постійного користування землею» від 15.08.1996 вказано, що підставою його прийняття є технічна документація по видачі державного акту на право постійного користування землею держгоспу «Жорницький».

Водночас беззаперечним є факт, що технічна документація виготовлена 05.11.1996р.

Звертає увагу, що з матеріалів справи № 902/1629/14 убачається, що із землями сільськогосподарського призначення, площею 2577,2 га, Жорницькою сільською радою народних депутатів передано у постійне користування держгоспу «Жорницький» землі лісогосподарського призначення загальною площею 266,7368 га та земельну ділянку водного фонду площею 9,2 гектарів.

Водночас у матеріалах даної господарської справи документи, які підтверджують статус держгоспу «Жорницький» або його правонаступників як спеціалізованих лісогосподарських підприємств, відсутні.

Окрім того, з інформації для загального доступу, яка міститься на сайті Міністерства юстиції України (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch) у публічного акціонерного товариства «Жорнище» відсутній КВЕД на здійснення лісового господарства та лісозаготівлі (02.1- 02.4), що повторно доводить, що дане підприємство не створило спеціалізований лісогосподарський підрозділ, у зв'язку із чим не може отримати право на постійне користування за законом.

Апеляційним судом Вінницької області у рішенні від 07.10.2015 по цивільній справі № 140/470/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ПАТ «Жорнище» про визнання недійсним спірного Державного акту на право користування вищевказаною землею загальною площею 3048,64 га зроблено висновки, що ПАТ «Жорнище» до вичерпного переліку осіб, що мають право на постійне користування земельними ділянками, передбаченого ст. 92 Земельного кодексу України, не належить, тому у останнього не має права на постійне користування спірною земельною ділянкою.

У рішенні суду апеляційної інстанції також звернено увагу на втрату чинності постанови КМУ від 02.04.2002 №449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою», якою передбачалося, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Ураховуючи викладене, рішенням суду апеляційної інстанції, яке набрало законної сили 07.10.2015, встановлено відсутність правових підстав ПАТ «Жорнище» на користування земельною ділянкою за Державним актом на право постійного користування землею держгоспу «Жорницький» (серія НОМЕР_1) від 24.10.1996року.

Звертає увагу суду, що до компетенції сільських Рад народних депутатів у галузі регулювання водних відносин на їх території не належало право на їх передачу у постійне користування (ст. 10 Водного кодексу України у редакції від 06.06.1995).

Аналізуючи наведені вище правові норми (чинні на момент вчинення спірних правовідносин) Жорницькою сільською радою народних депутатів Іллінецького району рішення «Про видачу державного акту на право постійного користування землею держгоспу «Жорницький» с. Жорнище загальною площею 3048, 64 га» від 15.08.1996 прийнято поза межами її компетенції.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо законності дій органу місцевого самоврядування при передачі спірної земельної ділянки у постійне користування є надуманими та не відповідають нормативно-правовим актам, які діяли на той час.

Щодо пропуску строку позовної давності прокурор вказує на таке.

Так, прокурор вказує, що у позовній заяві від 14.11.2014року зазначено, що він довідався про порушення інтересів держави за результатом вивчення матеріалів кримінального провадження № 0000009 від 14.10.2014р., досудове розслідування по якому проводив слідчий відділ Іллінецького РВ УМВС України у Вінницькій області.

Апелянтом не доведено жодним належним, допустимим, достовірним та достатнім у розумінні ст. ст. 76-79 ГПК України, доказом, що прокурору чи позивачам до вказаної вище дати було відомо про факт передачі держгоспу «Жорницький» земельної ділянки у постійне користування за Державним актом серія НОМЕР_1 від 24.10.1996року.

Разом з тим, звертає увагу суду на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, прийняті за результатом розгляду подібної справи, у якій зроблено висновки, що перебіг позовної давності для позовних вимог прокурора в інтересах держави починається з моменту коли прокурор дізнався про необхідність захисту таких інтересів.

Просить рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу Вінницька обласна державна адміністрація наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Просить апеляційну скаргу ПАТ «Жорнище» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 04.06.2018 року у справі №902/1629/14 залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Серед іншого вказує, що припинення права користування земельною ділянкою згідно державного акту на право постійного користування землею виданого 24.10.1996 року Жорницькою сільською радою народних депутатів було здійснено з підстави, визначеної п. «а» ст.141 Земельного кодексу України, а саме у зв'язку із добровільною відмовою від права користування земельною ділянкою.

На підтвердження останнього необхідно зазначити, що зборами трудового колективу СВАТ «Жорнище» Іллінецького району від 28.03.2002 року було прийнято рішення про приватизацію земель, наданих акціонерному товариству згідно акту на право постійного користування землею.

Крім того, згідно витягу з протоколу №2 загальних зборів трудового колективу СВАТ «Жорнище» від 18.03.2003 року було прийнято рішення про затвердження списку працюючих пенсіонерів, що мають право на земельну частку (пай) на території Жорницької сільської ради в кількості 586 чоловік.

Розпорядженням Іллінецької РДА від 19.05.2003 року №159 надано дозвіл СВАТ «Жорнище» с. Жорнище на розробку проекту приватизації земель.

Відповідно до вказаного розпорядження та на підставі договору, укладеного між СВАТ «Жорнище», Вінницьким науково-дослідним та проектним інститутом землеустрою був розроблений проект роздержавлення земель СВАТ «Жорнище» на території Жорницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області.

Розроблений проект землеустрою був затверджений розпорядженням Іллінецької РДА від 06.02.2004 року №34.

Згідно п.1 розпорядження, затверджено проект роздержавлення земель СВАТ «Жорнище» с. Жорнище.

Пунктом 2 розпорядження створено резервний фонд загальною площею 259,6 га, в тому числі сільськогосподарських земель: ріллі 164,2 га та багаторічних насаджень - 87,0 га, інших земель - 8,4 га.

Також Вінницьким науково-дослідним та проектним інститутом землеустрою була розроблена технічна документація по паюванню земель СВАТ «Жорнище» Іллінецького району Вінницької області, яка затверджена розпорядженням Іллінецької РДА від 16.02.2004 року №44.

Розпорядженням Іллінецької РДА від 25.06.2008 року №285 громадянам видано державні акти на право власності на земельні ділянки взамін сертифікатів на право на земельну частку (пай).

Крім того, згідно розпорядження Іллінецької РДА від 04.02.2011 року №39 між Іллінецькою РДА та СВАТ «Жорнище» 14.02.2011 року укладено договори оренди строком на 1 рік на земельні ділянки з кадастровими номерами: НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, строк яких закінчився в лютому 2013 року.

На даний момент є діючим договір оренди від 01.12.2007 року строком на 35 років на земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13.

Також 05.04.2017 року між Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області та ПАТ «Жорнище» укладено договори оренди землі строком на 7 років на земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_14, НОМЕР_15, НОМЕР_16, НОМЕР_17.

Укладення ПАТ «Жорнище» договорів оренди на земельні ділянки, які раніше входили до складу земель, переданих згідно оскаржуваного державного акту на право постійного користування, свідчить про фактичне визнання відповідачем недійсності зазначеного державного акту.

Тобто, ПАТ «Жорнище» втратило право постійного користування земельною ділянкою площею 3048,64 га та не має жодних прав відносно даних земельних ділянок.

Крім того, питання застосування строків позовної давності ретельно досліджено судом І інстанції та надано правомірну, на наш погляд, оцінку.

Враховуючи вищевикладене, Головне управління просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ПАТ «Жорнище», а рішення господарського суду Вінницької області від 04.06.2018 року по справі №902/1629/14 залишити без змін.

Від Іллінецької міської ради надійшов відзив, у якому просить задоволити апеляційну скаргу та судове засідання проводити за відсутності представника Іллінецької міської ради.

Відзивів від третіх осіб не надійшло, що відповідно до ч.9 ст. 165 ГПК України не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними матеріалами.

У судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове про відмову у позові. Крім того, підтримала раніше подане клопотання про застосування строків позовної давності.

Прокурори заперечили проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві та надали пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просять рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення прокурорів та представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 24.10.1996р. Жорницькою сільською радою видано Державний акт ( серія НОМЕР_1) за яким Держгоспу "Жорницький" у постійне користування передано земельну ділянку загальною площею 3048,64 га, з яких 266,7368 га земель лісогосподарського призначення та 9, 2 га земельних ділянок водного фонду. (т.1 а.с. 36-39)

Зміст Державного акту свідчить, що останній видано відповідно до рішення 8 сесії 22 скликання Жорницької сільської ради народних депутатів від 15.08.1996р.

Так, у рішенні 8 сесії 22 скликання від 15.08.1996р. Жорницької сільської ради народних депутатів Іллінецького району Вінницької області, зазначено, що розглянувши технічну документацію по видачі державного акту на право постійного користування землею, Держгоспу "Жорницький" с. Жорнище розроблену Вінницьким філіалом інституту землеустрою сільська Рада народних депутатів вирішила видати державний акт на право постійного користування землею Держгоспу "Жорницький" с. Жорнище загальною площею 3048,64 га., з яких 266,7368 га земель лісогосподарського призначення та 9, 2 га земельних ділянок водного фонду.

При цьому, із наявної в матеріалах справи технічної документації по видачі державного акту на право постійного користування землею держгоспу «Жорницький» убачається, що вона була виготовлена 05.11.1996р. (т.1 а.с. 192-228), тобто після видачі акту.

Разом з тим, з протоколу сесії Жорницької сільської ради народних депутатів 22 скликання від 15.08.1996р вбачається, що питання щодо видачі державного акту на право постійного користування Держгоспу "Жорницький" на вказану сесію не виносилося та не розглядалося. В Жорницькій сільській раді рішення з даного приводу відсутнє, що підтверджується листом Жорницького сільського голови від 13.11.2014р № 709, на запит слідчого СВ Іллінецького РВ УМВС України у Вінницькій області.

Із Державного акту серія НОМЕР_1 вбачається, що земельні ділянки розташовані на території с. В'язовиця, с. Жорнище, Жорницької, Красненківської, Якубівської сільських рад Іллінецького району, Іваньківської сільської ради Липовецького району та Бондурівської сільської ради Немирівського району за межами населеного пункту.

В подальшому, у зв'язку з реформуванням колишніх державних сільськогосподарських підприємств (радгоспів) області на засадах колективної та приватної власності на землю і майно та створення на їх основі різних типів господарських структур, відповідно до вимог ст. 27 Земельного кодексу України (в редакції від 22.06.1993р) на 21 сесії Вінницької обласної ради від 26.06.2001р прийнято рішення № 446 "Про припинення права користування земельними ділянками лісового фонду колишніх державних сільсько господарських підприємств (радгоспів") припинено право постійного користування землями лісового фонду колишніх державних сільськогосподарських підприємств (радгоспів) області згідно Переліку, в т.ч. і Держгоспу "Жорницький".

Розпорядженням Вінницької обласної державної адміністрації № 307 від 25.09.2002р. "Про надання в постійне користування земель лісового фонду колишніх державних сільськогосподарських підприємств (радгоспів) Вінницькому обласному комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству "Віноблагроліс" відповідно до положень ч. 2 ст. 57, ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України та ст. 9 Лісового кодексу України, земельні ділянки лісогосподарського призначення колишнього Держгоспу "Жорницький" передано у постійне користування Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Віноблагроліс".

Вказані рішення та розпорядження не скасовані та є чинними.

13.11.2014 року листом №7965 до Вінницького міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся слідчий СВ Іллінецького РВ УМВС про направлення копій документів для вирішення питання про вжиття заходів представницького характеру (т.1 а.с.16).

18.11.2014 року Вінницький міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, керуючись ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 1, 3, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 7, 19, 22, 27, 56, 59, 84, 92, 122, 141, 152 ЗК України, ст.ст. 2,12 ГК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 29, 54-57, 61, 64 ГПК України звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Державного агентства земельних ресурсів України в особі Головного управління Держземагентства у Вінницькій області, Вінницької обласної державної адміністрації із позовом до Публічного акціонерного товариства "Жорнище" про визнання недійсним Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 3 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У відповідності до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Положеннями ст. 53 ГПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Підстави для здійснення прокурором представництва держави в суді визначені у ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Так, у Законі України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").

Звертаючись до суду із даним позовом прокурор вказує, що підставою для вжиття прокуратурою заходів представницького характеру є порушення Жорницькою сільською радою при видачі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою площею 3048,64 га Держгоспу «Жорницький», вимог земельного законодавства, відсутності дій з боку ради на усунення вказаних порушень та спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності передачі земельної ділянки, яке проведене, на думку прокурора, з порушенням вимог чинного законодавства. Окрім того, прокурор наголошує, що правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес.

Враховуючи норми ГПК України, Закону України "Про прокуратуру" та статті 6, 7, 13, 143 Конституції України, зважаючи на те, що даний спір може стосуватись незаконного позбавлення територіальної громади м. Хмельницького права власності на земельні ділянки, а на прокуратуру покладено обов'язок захищати інтереси держави (в т.ч. органу місцевого самоврядування чи іншого суб'єкта владних повноважень (ст. 23 Закону України "Про прокуратури"), звернення прокурора з даним позовом колегія суддів вважає обґрунтованим.

Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що судовий захист цивільних прав та інтересів може здійснюватись шляхом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Приписами ст. 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (ч. 1 ст. 393 ЦК України).

У зв'язку з тим, що спірні правовідносини пов'язані із власністю, до них застосовуються міжнародні-правові акти, положення Конституції України, норми кодексів та інших законодавчих актів України, правові висновки міжнародних судових інстанцій та Верховного суду України, спрямовані на захист права власності.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Господарський процесуальний кодекс України також передбачає можливість застосування при вирішенні спорів міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі колізії, саме норми міжнародного договору України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, мають пріоритет над відповідними нормами законодавства України.

У листопаді 1950 року була прийнята Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі за текстом - Конвенція), яка згодом була доповнена відповідними приписами щодо захисту прав на майно, а саме, - стаття 1 "Захист власності" Першого протоколу (далі з текстом - Перший протокол), який був підписаний у березні 1952 року.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Україна ратифікувала Конвенцію 17.07.1997 року (Законом України №475/97-ВР, із заявами та застереженнями) і вона набула чинності для України 11.09.1997 року. Таким чином, Конвенція, поряд із іншими нормативно-правовими актами, є частиною українського законодавства і її приписи та гарантії, як норми прямої дії, відіграють істотну роль у національному праві, зокрема, при вирішення спорів різноманітного характеру.

Статтею 1 Закону України №475/97-ВР в Україні було визнано обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини (далі за текстом - ЄСПЛ) в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", національні суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції гарантує право на мирне володіння майном і обумовлює випадки втручання у таке право мирного володіння майном.

Практика ЄСПЛ, зокрема (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес» АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Так, реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

В цих нормах передбачається певна низка заходів, за допомогою яких потерпіла особа забезпечує реалізацію права на захист свого порушеного права чи інтересу, які в сукупності своїй утворюють відповідний правовий механізм захисту прав особи, який міститься в кожній галузі права.

Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Умовами ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У п.145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Зміст зобов'язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі " Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, у даному випадку, на думку суду, вимога щодо визнання недійсним Державного акту буде саме тим "ефективним" способом захисту, який виходячи із суті спору зможе відновити порушені права позивачів.

З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку, що визнання недійсним Державного акту є засобом усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів щодо користування спірною земельною ділянкою та дасть можливість позивачам реалізувати в межах, передбачених їх повноваженнями, прав на земельну ділянку державної власності.

Як зазначалося вище, прокурор звернувся із позовом про визнання недійсним Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Так, матеріалами справи підтверджується, що 24.10.1996 р. Жорницькою сільською радою народних депутатів Іллінецького району видано Державний акт серія НОМЕР_1 на право постійного користування землею (надалі Державний акт), за яким Держгоспу "Жорницький" надано у постійне користування земельну ділянку для сільськогосподарського використання загальною площею 3048,64 га, з яких 266,7368 га землі лісогосподарського призначення та 9,2га землі водного фонду, який видано відповідно до рішення 8 сесії 22 скликання Жорницької сільської ради народних депутатів від 15.08.1996р.

Земельні відносини в Україні регулюються цим Кодексом та іншими актами законодавства України і Республіки Крим, що видаються відповідно до нього (ст.1 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, статтею 3 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Згідно із ст. 4 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суб'єктами права державної власності на землю виступають, зокрема, обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності. Землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим. Вказаною нормою також встановлено, що не можуть передаватись у колективну та приватну власність, зокрема, землі лісового фонду, за винятком невеликих (до 5 гектарів) ділянок лісів, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств.

В силу положень ст. 7 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п'яти років. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; громадським об'єднанням; релігійним організаціям; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам.

Компетенцію сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин визначено ст. 9 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Так, до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, додержанням земельного законодавства; сприяння створенню екологічно чистого середовища і поліпшенню природних ландшафтів; припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною; видача висновків про надання або вилучення земельних ділянок, яке провадиться вищестоящою Радою народних депутатів.

Ст. 19 Закону України "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", чинного на момент виникнення спірних правовідносин, Ради народних депутатів правомочні розглядати питання, віднесені законодавством України до їх відання. Виключно на пленарних засіданнях Ради народних депутатів, з поміж іншого, вирішуються питання регулювання земельних відносин відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", чинного на момент виникнення спірних правовідносин, Рада народних депутатів в межах своєї компетенції приймає рішення.

За приписами ст. 22 Земельного кодексу (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що приступати до використання землі дозволено за наявності державного акту, виданого на підставі рішення Ради народних депутатів.

Прокурор, як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції вказував, що відповідне рішення уповноваженого органу про надання у постійне користування Держгоспу "Жорницький" земельної ділянки площею 3048,64 га не приймалось.

Вказана обставина заперечувалося апелянтом, на обґрунтування своєї позиції він посилається на обвинувальний акт у кримінальній справі №131/879/15-к та вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 18.07.2016р у даній кримінальній справі, про, що було зазначено і в апеляційній скарзі.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що він, перебуваючи на посаді Жорницького сільського голови с. Жорнище, Іллінецького району, Вінницької області, будучи посадовою особою органу місцевого самоврядування, згідно рішення першої сесії 22 скликання від 15.07.1994 року, діючи з прямим умислом, в інтересах третіх осіб - Держгоспу "Жорницький", вчинив дії щодо видачі завідомо неправдивого документу.

Так, ОСОБА_8, з використанням службового становища, всупереч інтересам служби, з порушенням процедури щодо розгляду земельних питань на сесії сільської ради, достовірно знаючи, що питання видачі державного акту на право постійного користування землею Держгоспу "Жорницький" с. Жорнище Іллінецького району Вінницької області загальною площею 3048,64 га. на 8 сесії 22 скликання від 15.08.1996 року на голосування депутатів не виносилося та не ставилося, перебуваючи в приміщенні сільської ради, що по вул. Бойка, буд.17, с. Жорнище Іллінецького району Вінницької області, в листопаді 1996 року підписав та поставив відтиск гербової печатки Жорницької сільської ради на рішенні 8 сесії 22 скликання Жорницької сільської ради Іллінецького району Вінницької області від 15.08.1996 року "Про видачу державного акта на право постійного користування землею", тим самим надав дозвіл на видачу державного акту на право постійного користування землею Держгоспу "Жорницький" площею 3048,64 га.

Встановлено, що технічна документація по видачі державного акту на право постійного користування землею держгоспу "Жорницький" с. Жорнище Іллінецького району Вінницької області комісією затверджена 05.11.1996 року та станом на 15.08.1996 року фактично розроблена не була, що в свою чергу унеможливлює розгляд депутатами сільської ради та прийняття рішення 8 сесії 22 скликання від 15.08.1996 року питання видачі державного акту на право постійного користування землею Держгоспу "Жорницький" с. Жорнище Іллінецького району Вінницької області, загальною площею 3048,64 га.

В матеріалах справи міститься ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 18.01.2018р. у справі № 131/879/15-к, відповідно до якої вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 18.07.2016р, яким ОСОБА_8 виправдано у зв'язку з недоведеністю наявності в його діянні обов'язкових ознак, які вказують на наявність складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, залишено без змін. (т.3, а.с. 68-70)

Даним вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 18.07.2016р у кримінальній справі № 131/879/15-к встановлено, що питання передачі земель Жорницької сільської ради Держгоспу "Жорницький" у постійне користування розглядалося на 22 сесії 8 скликання 15.08.1996р. Веденням усієї документації, що стосувалася підготовки та проведення 22 сесії 8 скликання Жорницької сільської ради займалася лише одна особа - секретар сільської ради, в коло чиїх обов'язків входили: реєстрація вхідної кореспонденції, підготовка порядку денного сесії, ведення і виготовлення протоколу сесії, виготовлення рішень сесії сільської ради. Однак, недбале та безвідповідальне ставлення секретаря сільської ради до виконання своїх обов'язків значною мірою спотворило дійсні обставини перебігу сесії Жорницької сільської ради 15.08.1996 року.

В силу ч. 6 ст. 75 ГПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Проте, суд апеляційної інстанції зауважує, що преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Так, ч. 7 ст. 75 ГПК України передбачає, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для господарського суду.

Отже, оцінюючи докази, що містяться в матеріалах справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що в протоколі сесії Жорницької сільської ради народних депутатів 22 скликання від 15.08.1996р питання щодо надання Держгоспу "Жорницький" у постійне користування земельної ділянки загальною площею 3048,64 га відсутнє.

У клопотанні Держгоспу "Жорницький" адресованого Жорницькій сільській раді народних депутатів, останній просив видати державний акт на право постійного користування землею загальною площею 3048,64 га. (т.2, а.с. 11). При цьому заяви (клопотання) про надання земельної ділянки в користування в матеріалах справи відсутнє, і відповідачем не доведено факту його існування.

За змістом 1.10 Інструкції "Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)", затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993 року, розробленню технічної документації передує отримання дозволу відповідної ради народних депутатів про надання земельної ділянки.

В рішенні 8 сесії 22 скликання від 15.08.1996р Жорницької сільської ради народних депутатів "Про видачу державних актів на право постійного користування землею", підставою його прийняття зазначено технічну документацію по видачі державного акту на право постійного користування землею Держгоспу "Жорницький". Тоді як технічна документація виготовлена 05.11.1996 р. (т.1, а.с. 192-228)

За наведених обставин, судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення Жорницької сільської ради народних депутатів про надання Держгоспу "Жорницький" у постійне користування земельної ділянки вказаної в оспорюваному акті відсутнє.

Окрім того, в період часу з дати видачі Державного акту і на час прийняття рішення у справі, ані Жорницькою сільською радою, ані відповідачем не вчинено жодний дій, направлених на усунення недоліків в діяльності сільської ради.

Таким чином, апеляційний господарський суд вважає правильним висновок місцевого господарського суду, що рішення уповноваженого органу про надання Держгоспу "Жорницький" у постійне користування земельної ділянки площею 3048,64 га відсутнє.

Крім того, як на одну із підстав позову прокурор посилається на перевищення своїх повноважень сільською радою при видачі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою Держгоспу "Жорницький".

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до відання обласних Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: надання земельних ділянок у користування в порядку, встановленому статтею 19 цього Кодексу; вилучення земель відповідно до статті 31 названого Кодексу; здійснення державного контролю за використанням і охороною земель та їх моніторингу, додержанням земельного законодавства; розробка і виконання разом з районними та міськими Радами народних депутатів обласних програм щодо раціонального використання земель, підвищення родючості ґрунтів, охорони земельних ресурсів.

Підстави для припинення права користування землею визначені ст.ст. 27, 28 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Так, право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється, зокрема, у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; використання землі не за цільовим призначенням; вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 Кодексу. Право колективної та приватної власності на земельну ділянку чи її частину припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки; припинення у випадках, передбачених пунктами 4, 6-8 статті 27 Кодексу. Припинення права власності на земельну ділянку у випадках, передбачених пунктами 1-3 частини першої ст. 27, провадиться за рішенням відповідної Ради народних депутатів.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землями лісового фонду визнаються землі, вкриті лісом, а також не вкриті лісом, але надані для потреб лісового господарства. Землі лісового фонду використовуються за цільовим призначенням для ведення лісового господарства. Районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів за погодженням із державними органами лісового господарства можуть надавати колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, радгоспам, іншим підприємствам, установам, організаціям і громадянам у тимчасове користування землі лісового фонду, що є у користуванні державних лісогосподарських підприємств, установ і організацій, для сільськогосподарських цілей. Плата за вказані землі вноситься в порядку, передбаченому статтею 36 цього Кодексу. Порядок використання земель лісового фонду визначається законодавством України.

За змістом ст. 16, частин 2, 3 ст. 84, частин 3, 4 ст. 142, ч. 8 ст. 149 та п. 12 розд."Перехідні положень" ЗК (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розпорядження земельною ділянкою державної форми власності здійснюється власником земельної ділянки - державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування. При цьому не враховується місцезнаходження земельної ділянки - у межах міста чи за його межами (постанова Верховного Суду України від 26 березня 2012 р. у справі N 3-18гс12).

Статтею 16 Лісового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що до відання селищних і сільських Рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин на їх території належить: надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування в межах селищ і сіл та припинення права користування ними; надання в межах селищ і сіл земельних ділянок лісового фонду у тимчасове користування для спеціального використання лісових ресурсів, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, а також за їх межами для заготівлі другорядних лісових матеріалів, здійснення побічних лісових користувань та припинення права користування цими ділянками; здійснення заходів щодо охорони і захисту лісів, ліквідації лісових пожеж, залучення для їх гасіння протипожежної техніки, а також заборона відвідання лісів населенням і в'їзду до них транспортних засобів у період високої пожежної небезпеки в порядку, передбаченому законодавством; організація благоустрою земельних ділянок лісового фонду і культурно-побутового обслуговування відпочиваючих у лісах зелених зон та інших лісах, що використовуються для цих цілей; вирішення інших питань у галузі регулювання лісових відносин у межах своєї компетенції.

Згідно із ст. 13 Лісового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до відання обласних Рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин на їх території належить надання земельних ділянок лісового фонду за межами населених пунктів у постійне користування та припинення права користування ними.

Разом з тим, відповідно до ст. 6 Водного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що води (водні об'єкти) є виключно власністю народу України і надаються тільки у користування. Народ України здійснює право власності на води (водні об'єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві Ради народних депутатів. Окремі повноваження щодо розпорядження водами (водними об'єктами) можуть надаватися відповідним органам державної виконавчої влади.

Статтею 10 Водного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що до відання сільських, селищних, міських та районних у містах Рад народних депутатів у галузі регулювання водних відносин на їх території належить: здійснення заходів щодо раціонального використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів; контроль за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів; встановлення правил загального користування водними об'єктами в порядку, визначеному статтею 47 цього Кодексу; обмеження, тимчасова заборона (зупинення) чи припинення діяльності підприємств та інших об'єктів в разі порушення ними вимог водного законодавства в межах своєї компетенції; організація роботи, пов'язаної з ліквідацією наслідків аварій та стихійного лиха, погіршенням якості вод або їх шкідливою дією, залучення у встановленому порядку до цієї роботи підприємств, установ і організацій; організація інформування населення про стан водних об'єктів, а також про надзвичайні екологічні ситуації, які можуть негативно вплинути на здоров'я людей, та про заходи, що вживаються для поліпшення стану вод; вирішення інших питань у галузі регулювання водних відносин у межах своєї компетенції.

З наведеного випливає, що Жорницька сільська рада не була наділена повноваженнями розпоряджатися земельними ділянками, які були надані на праві постійного користування за Державним актом Держгоспу "Жорницький".

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що Жорницька сільська рада діяла з перевищенням наданих їй повноважень, оскільки діяв ЗК УРСР, у ст. 19 якого вказано, що сільська рада мала право надавати земельні ділянки для сільськогосподарського використання. Крім того, вказує на помилкові посилання суду на Лісовий кодекс України, оскільки відсутні докази, що вказаним актом передавалися землі лісового фонду, є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки на момент видачі спірного державного акту вже діяв Земельний кодекс України в редакції від 05.05.1993 року, отже судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права.

Разом з тим, судова колегія зауважує, що з експлікації земель (т. 1 а.с. 25) та розробки по формі №6- зем. до Плану зовнішніх меж землекористування (т.1 а.с. 46) убачається, що крім земель сільськогосподарського призначення Держгоспу "Жорницький" передавалися також, землі лісу площею 267,0000га, з них полезахисних лісосмуг 37,0000 га. Про передачу за державним актом земель лісу, також свідчить рішення 25 сесії 6 скликання Жорницької сільської ради від 19.07.2013 року (т.1 а.с. 232) "Про створення лісового заказника місцевого значення "Городище-Галявина", відповідно до якого було вирішено створити лісовий заказник місцевого значення "Городище-Галявина" загальною площею 235 га на території Жорницької сільської ради без вилучення з користування ПАТ "Жорнище", за умови додержання загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища. При цьому, сам апелянт у своїх запереченнях на апеляційну скаргу (т. 1 а.с. 122 абз.3) зазначав, що в площу земель , переданих у постійне користування входять земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею 266,7368 га, земельна ділянка водного фонду, площею 9,2 га та землі сільськогосподарського призначення.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, що видавши Державний акт на право постійного користування землею серія НОМЕР_1 Жорницька сільська рада діяла з перевищенням наданих їй повноважень.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводами прокурора про відсутність доказів, які свідчили б про передачу на баланс правонаступників Держгоспу "Жорницький" (СВАТ, ПАТ) прав на земельну ділянку загальною площею 3048,64 га та вважає їх такими, що підтверджуються матеріалами справи.

Таким чином, враховуючи наявні в матеріалах докази, судова колегія приходить до висновку про доведеність прокурором порушення Жорницькою сільською радою вимог чинного законодавства під час видачі спірного Державного акту на право постійного користування землею.

Щодо заяви скаржника про застосування строків позовної давності, колегія суддів виходить із такого.

У Цивільному кодексу України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Абзацом першим п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Згідно ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом встановлено, що жодних дій щодо оскарження Державного акту серія НОМЕР_1 виданого 24.10.1996р позивачами не вживалось, а прокурор звернувся до суду з даним позовом тільки в листопаді 2014 року, тобто за збігом строку позовної давності, на застосуванні якої наполягає відповідач.

Розглядаючи заяву відповідача суд зважає, що частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Стаття 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Приписами статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23.09.1982 в справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", рішення від 21.02.1986 в справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства") положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

За таких обставин, у даній справі "суспільним", "публічним" інтересом звернення прокурора до суду з позовом про визнання недійсним Державного акту є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - незаконного вилучення земельної ділянки, що відноситься до земель лісового фонду, з власності держави та з володіння законного користувача у приватну власність, її незаконне використання для сільськогосподарських потреб, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. "Суспільний", "публічний" інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибуло з такої власності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

В питаннях оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії").

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах "Раймондо проти Італії" від 22.02.1994, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 05.07.2001, "Аркурі та інші проти Італії" від 05.07.2001, "Ріела та інші проти Італії" від 04.09.2001, "Ісмаїлов проти Російської Федерації" від 06.11.2008).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на положення ст. 57 ЗК України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Виходячи зі змісту статей 1, 2, 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою. В межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади вищого рівня, забезпечують законність і правопорядок, додержання прав і свобод громадян. Місцеві державні адміністрації в межах і формах, визначених Конституцією і законами України, вирішують питання використання землі та здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель, лісів.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє їм вільно володіти, користуватись та розпоряджатись такими землями відповідно до державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що за спірним Державним актом на право постійного користування землею надана Держгоспу "Жорницький". В процесі реформування колишніх державних сільськогосподарських підприємств (радгоспів) області відповідно до рішення Вінницької обласної ради від 26.06.2001р № 446 та розпорядження Вінницької обласної державної адміністрації № 307 від 25.09.2002р надана в постійне користування Вінницькому обласному комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству "Віноблагроліс". Приймаючи до уваги, що спірна земельна ділянка є власністю Українського народу, правовідносини, пов'язані із вибуттям земель із державної чи комунальної власності становлять "суспільний", "публічний" інтерес , який полягає у відновленні становища, яке існувало до порушення права.

Крім того, в даному випадку відповідно до статті 1 Першого протоколу не відбувається порушення принципу "пропорційності", оскільки зміст "суспільного", "публічного" інтересу у вимогах прокурора, не дають підстав для висновку про порушення принципу "пропорційності".

З огляду на викладене та враховуючи, що чинним законодавством не передбачено переліку підстав, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності і дане питання віднесено до виключної компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, суд вбачає підстави для визнання поважними причин пропуску прокурором строку позовної давності при звернені до суду з даним позовом.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 21 листопада 2017 року справа № 911/926/17.

За таких обставин, в їх сукупності, заява відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

За наведеного, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову.

Враховуючи викладене, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

А тому, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 04.06.2018р. у даній справі прийняте з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Жорнище" на рішення господарського суду Вінницької області від 04 червня 2018 року по справі №902/1629/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 04 червня 2018 року по справі №902/1629/14 залишити без змін.

3. Справу №902/1629/14 повернути до господарського суду Вінницької області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

Повний текст постанови складений "10" вересня 2018 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Демидюк О.О.