ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2018 р. Справа № 920/714/17

Харківський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Здоровко Л.М., суддя Пуль О.А.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.

та за участю:

від прокуратури Харківської області - старший прокурор відділу Зливка К.О. (посвідчення № 047938 видане 13.09.2017);

інші учасники провадження у справі до судового засідання уповноважених представників не направили, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення копія ухвали Харківського апеляційного господарського суду про оголошення перерви в судовому засіданні до 06.09.2018 вручена уповноваженій особі Управління Держгеокадастру у Сумській області 16.08.2018 а.с. 154 т. 2; уповноваженій особі Сумської міської ради 16.08.2018 а.с. 155 т. 2, копія ухвали направлена на адресу ФОП Ткаченко В.В., повернулась до суду з відміткою поштового відділення "інші причини невручення відправлення",

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Прокуратури Сумської області (вх. №1123 С/2) на рішення ухвалене Господарським судом Сумської області о 13 годині 25 хвилин 02.05.2018 (повний текст складено 14.05.2018) у складі колегії суддів головуючого судді Котельницької В.Л., судді Костенко Л.А., судді Соп'яненко О.Ю. у приміщенні Господарського суду Сумської області у справі № 920/714/17

за позовом заступника керівника Сумської місцевої прокуратури, 40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 79

в інтересах держави в особі:

1) Держгеокадастру у Сумській області, 40021, м. суми, вул. Петропавлівська, 108 (код 39765885)

до : 1) Сумської міської ради, 40030, м. Суми, пл. Незалежності, 2 (код 23823253);

2) Фізичної особи - підприємця Ткаченко Вікторії Вікторівни, АДРЕСА_1 (код НОМЕР_1)

про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду звернувся заступник керівника Сумської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області з позовом до Сумської міської ради та Фізичної особи - підприємця Ткаченко Вікторії Вікторівни, у якому просить суд: визнати незаконним та скасувати рішення 44 сесії 6 скликання Сумської міської ради № 3702-МР від 05.11.2014 "Про передачу фізичній особі - підприємцю Ткаченко В.В. у користування земельної ділянки на праві особистого строкового сервітуту під розміщення пересувної тимчасової споруди (літнього майданчика) для провадження підприємницької діяльності" із урахуванням змін до нього, внесених рішенням 50 сесії 6 скликання Сумської міської ради № 4316-МР від 06.05.2015 "Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 05.11.2014 № 3702-МР"; зобов'язати фізичну особу - підприємця Ткаченко В.В. повернути територіальній громаді м. Суми в особі Сумської міської ради земельну ділянку площею 0,0985 га вартістю 530176,25 грн., що знаходиться в районі вулиць Остапа Вишні та Івана Франка, переданої відповідно до договору особистого строкового сервітуту № 009/15 від 01.07.2015.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 02.05.2018 у справі № 920/714/17 у задоволенні позову відмовлено.

При ухваленні рішення, суд вказав, що позов, предметом якого є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту, не може бути задоволено, з огляду на те, що таке рішення є ненормативним актом, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Крім того, вказане рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для користувачів земельних ділянок.

В обґрунтування зазначеного висновку, суд послався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №916/187/15-г, постанові Верховного Суду від 21.02.2018 №905/3280/16.

Щодо позовної вимоги про повернення територіальній громаді м. Суми в особі Сумської міської ради земельної ділянки площею 0,0985 га вартістю 530176,25 грн., що знаходиться в м. Суми, в районі вулиць Остапа Вишні та Івана Франка, переданої відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 01.07.2015 №009/15, суд зазначив наступне:

під час розгляду справи, місцевий господарський суд дійшов висновку, що договір про встановлення земельного сервітуту від 01.07.2015 суперечить вимогам законодавства, внаслідок чого може бути визнаний недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України та в силу ст. 216 ЦК України правовим наслідком недійсності даного договору в такому випадку буде повернення другим відповідачем отриманої за недійсним договором земельної ділянки.

В той же час, суд зауважив, що прокурором не заявлено у даному позові вимогу про визнання недійсним договору від 01.07.2015 № 009/15 про встановлення особистого строкового сервітуту, відсутні докази визнання його раніше недійсним у судовому порядку.

Враховуючи відсутність позовної вимоги про визнання недійсним правочину, невизнання його недійсним раніше, на думку місцевого господарського суду відсутні правові підстави для задоволення другої позовної вимоги щодо зобов'язання ФОП Ткаченко В.В. повернути територіальній громаді м. Суми в особі Сумської міської ради земельну ділянку площею 0,0985 га вартістю 530176,25 грн., що знаходиться в м. Суми, в районі вулиць Остапа Вишні та Івана Франка, переданої відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 01.07.2015 № 009/15, ані в порядку реституції відповідно до вимог ст. 216 Цивільного кодексу України, ані в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки правова підстава набуття, збереження майна - договір сервітуту продовжує існувати.

Прокуратура Сумської області не погодилась з ухваленим у справі рішенням Господарського суду Сумської області від 02.05.2018 та звернулась з апеляційною скаргою.

В скарзі просить суд: скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 02.05.2018 у справі № 920/714/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Стягнути з відповідачів на користь прокуратури Сумської області судовий збір за подання апеляційної скарги та позовної заяви.

В обґрунтування скарги зазначає, що місцевим господарським судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, та порушені норми матеріального і процесуального права. Вважає, що якщо правовий акт індивідуальної дії органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований у судовому порядку. Посилається на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 10.06.2015 у справі № 6-162цс15.

На думку апелянта, прокурором у позовній заяві обґрунтовано вказано про удаваність укладеного відповідачами правочину, з урахуванням положень 235 ЦК України та наявність підставі для визнання судом договору особистого строкового сервітуту від 01.07.2015 № 009/15 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розміщення тимчасової споруди у м. Суми неукладеним.

Враховуючи наведене твердження прокурора про неукладеність спірного правочину, апелянт вважає безпідставними посилання місцевого господарського суду в обґрунтування відмови у задоволенні вимог про повернення земельної ділянки на незаявлення вимог про визнання недійсним договору.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.07.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Прокуратури Сумської області на рішення Господарського суду Сумської області від 02.05.2018 та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 08.08.2018.

Сумська міська рада надіслала відзив (вх. 5781 від 25.07.2018) на апеляційну скаргу, в якому наводить заперечення на доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим і просить відмовити у задоволенні вимог скаржника та залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду.

Від ГУ Держгеокадастру у Сумській області надійшла відповідь (вх. 6122 від 06.08.2018) на відзив, в якій не погоджується з доводами відповідача та наводить обґрунтування своєї позиції у справі. Просить скасувати оскаржуване рішення Господарського суду Сумської області та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У зв'язку з відпусткою судді Плахова О.В., який був членом колегії суддів при вирішенні питання щодо відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду автоматизованою системою розподілу судової справи між суддями визначено наступний склад колегії суддів для розгляду даної справи: головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Здоровко Л.М., суддя Пуль О.А. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи від 07.08.2018 а.с. 131 т. 2).

В судовому засіданні 08.08.2018 суд заслухав пояснення представника прокуратури та Сумської міської ради, дійшов висновку про неможливість закінчення розгляду справи в даному судовому засіданні та оголосив перерву до 06.09.2018.

За клопотанням Сумської міської ради ухвалою суду надано дозвіл представнику Сумської міської ради брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої доручено забезпечити Господарському суду Сумської області.

Однак, за повідомленням працівника Господарського суду Сумської області в судове засідання 06.09.2018 Сумська міська рада уповноваженого представника не направила, про причини неявки суд не повідомила. До Харківського апеляційного господарського суду представник Сумської міської ради також не прибув, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином та завчасно, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою про вручення уповноваженій особі Сумської міської ради ухвали Харківського апеляційного господарського суду про оголошення перерви в судовому засіданні (а.с. 155 т. 2).

В судове засідання 06.09.2018 Ткаченко В.В. не прибула (як і до судового засідання 08.08.2018), уповноваженого представника не направила, про причини неявки суд не повідомила. Судом встановлено, що копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду та копія ухвали про оголошення перерви в судовому засіданні до 06.09.2018 направлені відповідачу за адресою : АДРЕСА_2.

Наведена адреса зазначена позивачем у позовній заяві, в копії спірного договору про встановлення особистого строкового сервітуту, в копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, в апеляційній скарзі. В матеріалах справи відсутня інша адреса ФОП Ткаченко В.В. та інформація про зміну її місця реєстрації.

Зазначені копії ухвал про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду та про оголошення перерви в судовому засіданні, направлені судом на вищезазначену адресу, повернулися до суду з відміткою поштового відділення "інші причини невручення відправлення".

Відповідно до частини 7 статті 120 ГПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою та вважаються врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає.

Враховуючи наведені положення процесуального закону, суд вважає, що відповідач ФОП Ткаченко В.В. належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги.

В судове засідання представник Управління Держгеокадастру в Сумській області не прибув, належним чином та завчасно повідомлений про час та місце розгляду справи. Також, суд враховує подане Управлінням Держгеокадастру у Сумській області клопотання (вх. 6123 від 06.08.2018), в якому просить суд здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника управління через його зайнятість у іншій судовій справі.

Зважаючи на вищевикладене, приймаючи до уваги встановлений законом строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, суд вважає, що сторонам створені належні умови для реалізації передбачених законом процесуальних прав та вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутністю представників Управління Держгеокадастру в Сумській області, ФОП Ткаченко В.В. та Сумської міської ради.

У зв'язку з тим, що до приміщення Господарського суду Сумської області Сумська міська рада не направила уповноваженого представника судове засідання в режимі відеоконференції не проводиться та відеофіксація не здійснюється.

В судовому засіданні 06.09.2018 прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та додатково звернув увагу суду на те, що спірний договір особистого строкового сервітуту не зареєстрований у встановленому законом порядку. Просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позов.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши вимоги апеляційної скарги, доводи, викладені у скарзі, відзиві та запереченнях на неї, заслухавши пояснення прокуратури, Сумської міської ради (надані в судовому засіданні 08.08.2018), переглянувши справу в межах доводів та вимог скарги, суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з наступних мотивів.

Як встановлено та зазначено вище, з позовом у даній справі звернулась Сумська місцева прокуратура.

Щодо обґрунтувань підстав звернення прокуратури з позовом у даній справі суд зазначає про таке.

Статтею 1311 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі ст.23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 визначено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує у позовній заяві у чому полягає порушення інтересів держави, чи у чому існує загроза інтересам держави. Тобто, прокурор набув права визначати наявність інтересів держави в конкретних спірних відносинах, які підлягають захисту та вирішенню у судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор, обґрунтовуючи наявність підстав для представництва інтересів держави у суді та дотримання вимог Закону України "Про прокуратуру", зазначав, що органом, уповноваженим державою здійснювати повноваження у спірних правовідносинах є Головне управління Держгеокадастру у Сумській області.

Полтавська місцева прокуратура звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області з листом (від 31.07.2017 №112-8923 вих.17), в якому відповідно до частини 4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор повідомив Головне управління про представництво інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області шляхом звернення з позовом до господарського суду Сумської області (а.с.37 т. 1).

Згідно ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Порушення інтересів держави у даному випадку прокурор убачає у тому, що саме державою здійснюється особлива охорона землі як національного багатства в силу статті 14 Конституції України, а протиправне набуття фізичною особою підприємцем прав на земельну ділянку комунальної форми власності суперечать вимогам закону. Таким чином, на думку прокуратури у зазначеному випадку наявний як державний так і суспільний інтерес, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 зазначив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес".

Стосовно визначення органу уповноваженого державою здійснювати повноваження у спірних правовідносинах та наділеного Законом правом на звернення до суду.

Згідно ст. 20 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачених Конституцією та законами України.

Згідно п. 1 "Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру", затвердженого постановою КМУ від 14.01.2015 № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезічної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів.

Пунктом 1 "Положення про Головне управління Держгеокадастру в Сумській області", затвердженого Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру 17.11.2016 № 308 (далі Положення) передбачено, що Головне управління Держгеокадастру у Сумській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Відповідно до п. п. 30 п. 4 Положення повноваження Головного управління Держгеокадастру щодо здійснення державного нагляду (контролю) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Таким чином органом, уповноваженим державою здійснювати повноваження у спірних правовідносинах та наділеним Законом правом на звернення до суду, є Головне управління Держгеокадастру у Сумській області.

Прокуратурою встановлено, що спірне рішення прийняте Сумською міською радою ще у 2015 році, однак, ГУ Держгеокадастру у Сумській області з моменту наділення його контрольними повноваженнями жодних заходів вищенаведених порушень чинного законодавства під час розпорядження землями комунальної власності не вжито.

Невжиття ГУ Держгеокадастру у Сумській області передбачених законом заходів також вбачається з матеріалів справи. Так, в матеріалах справи наявне клопотання ГУ Держгеокадастру у Сумській області, в якому не погоджується з заявленим прокуратурою позовом (а.с. 107-108 т.1); додаткові пояснення ГУ Держгеокадастру у Сумській області, в яких вказує, що інтереси Управління не порушені (а.с. 125-126 т. 1).

Лише 13.10.2017 ГУ Держгеокадастру у Сумській області надано письмові пояснення, в яких з посиланням на відповідні норми чинного законодавства та обставини справи повідомляє про те, що підтримує позовні вимоги Прокуратури Сумської області в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Сумській області у даній справі.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з позицією суду першої інстанції щодо звернення прокурора з даним позовом у межах процесуальних повноважень.

Відповідно до рішення Сумської міської ради № 3702-МР від 05.11.2014 (зі змінами, внесеними рішенням Сумської міської ради від 06.05.2015 № 4316-МР) Фізичній особі-підприємцю Ткаченко Вікторії Вікторівні надано у користування земельну ділянку в районі вулиць Остапа Вишні та Івана Франка в м. Суми площею 0,0985 га на праві особистого строкового сервітуту під розміщення пересувної тимчасової споруди (літнього майданчика) для провадження підприємницької діяльності.

На виконання вказаного рішення між першим та другим відповідачем підписано договір від 01.07.2015 № 009/15 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розміщення тимчасової споруди (літнього майданчика) строком на п'ять років - з 01.07.2015 до 01.07.2020.

Згідно з п. п. 1.1. Договору предметом договору є особистий строковий сервітут, встановлений на території м. Суми, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності пересувна тимчасова споруда (літній майданчик) площею 985 кв. м.

Пунктами 1.2.-1.4. цього Договору визначено об'єкт сервітуту - територія (об'єкт благоустрою) в м. Суми, в районі вулиць Остапа Вишні та Івана Франка, площею 985 кв. м, розміщення та межі якої зазначено у технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості), яка є невід'ємним Додатком до цього Договору. Окрім території (об'єкта благоустрою), на яку "Сервітуріарію" встановлено особистий строковий сервітут, за тимчасовою спорудою закріплюється територія для благоустрою (підтримання в санітарному стані) згідно з договором про закріплення та утримання території міста Суми в належному санітарно-технічному стані, що укладається "Сервітуріарієм" з інспекцією з благоустрою міста Суми Сумської міської ради. Плата за закріплену територію для благоустрою (підтримання в санітарному стані) не справляється.

Відповідно до п. 3.1. Договору за користування особистим строковим сервітутом для розміщення та використання тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності "Сервітуріарій" (другий відповідач) сплачує "Власнику" (перший відповідач) річну плату в розмірі три відсотки від грошової (нормативної) оцінки земельної ділянки (території), яка визначається управлінням Держземагентсва у Сумському районі Сумської області для кожного календарного року, яка на 2015 рік становить 538,25 грн. за кв.м. Річний розмір плати за Договором становить 15905,29 грн.

Пунктом 1.5. Договору сторони визначили, що він не є договором оренди земельної ділянки чи будь-яким іншим договором користування земельною ділянкою.

Так, звертаючись з позовом у даній справі, прокурор вказує про удаваність договору сервітуту з наміром приховати договір оренди земельної земельної ділянки та уникнення конкурсних засад (аукціону, торгів) для надання її в оренду, небажання місцевої ради формувати земельну ділянку відповідно до закону з присвоєнням їй кадастрового номеру. На думку прокурора прийняте Сумською міською радою рішення про передачу земельною ділянки ФОП Ткаченко В.В. суперечить вимогам ЗК, оскільки його прийняттю не передувало проведення земельних торгів.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним та скасування рішення міськради, суд першої інстанції вказав, що позов, предметом якого є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту, не може бути задоволено, з огляду на те, що таке рішення є ненормативним актом, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Крім того, вказане рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для користувачів земельних ділянок.

Щодо позовної вимоги про повернення територіальній громаді м. Суми в особі Сумської міської ради земельної ділянки площею 0,0985 га вартістю 530176,25 грн., що знаходиться в м. Суми, в районі вулиць Остапа Вишні та Івана Франка, переданої відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 01.07.2015 №009/15, суд зазначив наступне:

під час розгляду справи, місцевий господарський суд дійшов висновку, що договір про встановлення земельного сервітуту від 01.07.2015 суперечить вимогам законодавства, внаслідок чого може бути визнаний недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України та в силу ст. 216 ЦК України правовим наслідком недійсності даного договору в такому випадку буде повернення другим відповідачем отриманої за недійсним договором земельної ділянки.

В той же час, суд зауважив, що прокурором не заявлено у даному позові вимогу про визнання недійсним договору від 01.07.2015 № 009/15 про встановлення особистого строкового сервітуту, відсутні докази визнання його раніше недійсним у судовому порядку.

Враховуючи відсутність позовної вимоги про визнання недійсним правочину, невизнання його недійсним раніше, на думку місцевого господарського суду відсутні правові підстави для задоволення другої позовної вимоги щодо зобов'язання ФОП Ткаченко В.В. повернути територіальній громаді м. Суми в особі Сумської міської ради земельну ділянку, оскільки правова підстава набуття, збереження майна - договір сервітуту продовжує існувати.

Доводи апеляційної скарги: неповне дослідження місцевим господарським судом обставин справи. Прокурор вважає, що в позові наведені детальні аргументи щодо неукладеності договору сервітуту, а тому для задоволення вимог щодо зобов'язання ФОП Ткаченко В.В. повернути територіальній громаді м. Суми спірної земельної ділянки не потрібно заявляти вимогу про визнання недійсним договору, який є неукладеним. Щодо відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним спірного рішення міськради апелянт вказує, що якщо правовий акт індивідуальної дії органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, апеляційний господарський суд враховує положення ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 98 Земельного кодексу України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Види права земельного сервітуту встановлює стаття 99 Земельного кодексу України, а саме: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, інші земельні сервітути.

Зазначена стаття визначає суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом. Обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб.

Положеннями статті 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно зі статтею 402 Цивільного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки

Тобто, законодавець пов'язує встановлення земельного сервітуту для власників чи користувачів суміжних земельних ділянок, які не можуть бути задоволені іншим чином, ніж встановлення сервітуту.

Таким чином, потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, наприклад, пройти чи проїхати до своєї земельної ділянки, користуватися належною йому будівлею тощо.

Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом як встановленням права користування чужим майном - сервітуту.

Як вбачається із матеріалів справи, ФОП Ткаченко В.В. не є ні власником, ні землекористувачем земельної ділянки; у даному випадку земельна ділянка надавалась ФОП Ткаченко В.В. не як власнику або суміжному землекористувачу для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, а для розміщення торгівельного павільйону з метою здійснення підприємницької діяльності, що суперечить положенням статті 98 Земельного кодексу України.

Посилання ФОП Ткаченко В.В. на те, що на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_7. є землекористувачем сусідньої земельної ділянки площею 0,006 га по АДРЕСА_3, судова колегія вважає безпідставним. Вказана земельна ділянка відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, серія НОМЕР_2, належить ОСОБА_7 - дядьку чоловіка відповідачки, який 29.07.2011 склав заповіт, в якому заповів вказану земельну діляку ОСОБА_6 - чоловіку відповідачки.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї сперті.

Як цивільно - правовий правочин заповіт характеризується низкою ознак. Основною ознакою є те, що правові наслідки, які пов'язані з реалізацією волі заповідача, настануть лише за умови його смерті. Сам по собі факт складання заповіту за життя спадкодавця не тягне за собою перехід прав та обов'язків до спадкоємця.

Окрім того, відповідно до ч. 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Таким чином, єдиним документом, який підтверджує право власності на успадковане нерухоме майно є свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно.

Отже, на момент укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту ФОП Ткаченко В.В. не була ані власником, ані землекористувачем сусідньої земельної ділянки, чи об'єктів нерухомості, прохід до яких неможливий без використання суміжної земельної ділянки, а тому не є суб'єктом який має право вимагати встановлення сервітуту.

Обов'язковою умовою для встановлення сервітуту є умова щодо неможливості задоволення потреби осіб у інших (ніж встановлення сервітуту) спосіб.

Відомості про те, що Ткаченко В.В. не має змоги задовольнити свої інтереси іншим способом, ніж розміщення тимчасової споруди саме на спірній земельній ділянці відсутні в матеріалах справи.

Досліджуючи спірний договір особистого строкового сервітуту, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Згідно статті 100 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Тотожні вимоги містить й стаття 402 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.

Відповідно до Постанови КМУ "Про затвердження порядку ведення державного земельного кадастру України" 1051 від 17.10.2012 року до Державного земельного кадастру вносяться відомості про : частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди: координати поворотних точок меж;

міри ліній по периметру;

площа;

вид земельного сервітуту згідно із статтею 99 Земельного кодексу України та його зміст;

інформація про документи, на підставі яких встановлено сервітут чи право суборенди (назва, дата та номер рішення про затвердження технічної документації із землеустрою згідно із статтею 551 Закону України "Про землеустрій", найменування органу (особи), що його прийняв), електронні копії таких документів;

відомості про зареєстровані права сервітуту та суборенди відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, вносяться до Державного земельного кадастру до здійснення державної реєстрації цих прав.

Внесення до Державного земельного кадастру відомостей про суборенду, сервітут, які поширюються на частини земельних ділянок, здійснюється за заявою правонабувача, сторін (сторони) правочину, за якими виникає право суборенди, сервітуту, або уповноважених ними осіб.

Відповідно до статті 210 Цивільного кодексу України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Враховуючи викладене, договір особистого строкового сервітуту з ФОП Ткаченко В.В. підлягав державній реєстрації в Державному земельному кадастрі. Однак, в матеріалах справи відсутні дані щодо внесення таких відомостей до кадастру.

Земельним кодексом України передбачено 2 правові форми передачі земель у користування : 1) на підставі договорів оренди; 2) на підставі договорів земельного сервітуту.

Зі змісту оскаржуваного рішення Сумської міської ради та договору, підписаного з ФОП Ткаченко В.В. вбачається що органом місцевого самоврядування для передачі у користування земельної ділянки комунальної власності обрано саме земельний сервітут (про це свідчить назва договору, найменування сторін, назва предмета Договору).

Однак, виходячи з вищенаведеного аналізу договору, обставин справи та положень чинного законодавства (станом на момент підписання оспорюваного договору) підписаний договір по суті є прихованим договором оренди землі.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Враховуючи те, що Сумською міською радою та Ткаченко В.В. підписано договір особистого строкового сервітуту 01.07.2015 з метою приховати інший правочин - договір оренди земельної ділянки, відповідно до положень ч. 2 статті 235 ЦК України слід виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі та застосовувати правила, що регулюють останній правочин.

Статтею 116 ЗК України передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.ч. 2,3 ст. 134 ЗК України. Згідно ч. 1 статті 134 ЗК України земельні ділянки державної та комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзіс) у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час апеляційного провадження, земельні торги при передачі спірної земельної ділянки ФОП Ткаченко В.В. Сумською міською радою не проводились.

Наведене, дає підстави для висновку, що при переданні із земель комунальної власності спірної земельної ділянки ФОП Ткаченко В.В. на умовах договору особистого строкового сервітуту, дії сторін були направлені на уникнення передачі цієї земельної ділянки на конкурсних засадах.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як встановлено вище, спірний договір особистого строкового сервітуту не відповідає таким вимогам та, крім того, не зареєстрований у встановленому Законом порядку.

Разом з тим, відповідно до п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарський договорів) недійсними" не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Зокрема не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення ( не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами). Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як от частиною 2 статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до статті 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на час підписання спірного договору) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Враховуючи наведене, якщо в договорі оренди відсутні істотні умови - він вважається неукладеним.

Зі змісту спірного договору від 01.07.2015 вбачається, що в ньому відсутній кадастровий номер земельної ділянки, яка передається ФОП Ткаченко В.В., та який є істотною умовою договору оренди.

На підставі наведених вище обставин та положень закону, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованими доводи прокурора та позивача щодо неукладеності спірного договору від 01.07.2015.

Судова колегія вважає, що господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованих та правомірних висновків про те, що спірний договір сервітуту не відповідає вимогам чинного законодавства, однак дійшов помилкових висновків щодо його укладеності та, як наслідок, наступних помилкових висновків про необхідність заявлення вимог про його недійсність для задоволення вимог про повернення спірної земельної ділянки до територіальної громади.

Оскільки судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що спірний договір особистого строкового сервітуту від 01.2015 між ФОП Ткаченко В.В. та Сумською міською радою є неукладеним, то наведене є підставою для задоволення вимог прокурора про зобов'язання ФОП Ткаченко В.В. повернути територіальній громаді м. Суми земельну ділянку площею 0,0985 га, що знаходиться в районі вулиць Остапа Вишні та Івана Франка, передану відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 01.07.2015 № 009/15.

Так, відповідно до ч. 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Частина 2 вказаної статті зазначає, що Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Оскільки, як встановлено вище, ФОП Ткаченко В.В, отримала земельну ділянку площею 0,0985 га, що знаходиться в районі вулиць Остапа Вишні та Івана Франка, передану відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 01.07.2015 № 009/15, на підставі договору, який є неукладеним, тому відсутні правові підстави для користування ФОП Ткаченко зазначеною земельною ділянкою і вона підлягає поверненню територіальній громаді м. Суми.

Отже, рішення Господарського суду Сумської області в частині відмови у задоволенні вимог про зобов'язання повернути земельну ділянку підлягає скасуванню, а позовні вимоги в частині вимог про зобов'язання ФОП Ткаченко В.В. повернути територіальній громаді м. Суми земельної ділянки законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Перевіривши доводи апеляційної скарги в частині невідповідності закону рішення місцевого господарського суду щодо визнання недійсним та скасування рішення Сумської міськради від 05.11.2014 про передачу в користування земельної ділянки на праві особистого строкового сервітуту під розміщення пересувної тимчасової споруди, Харківський апеляційний господарський суд вважає, що доводи апелянта безпідставні, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у вказаній частині є законним та обґрунтованим з урахуванням наступного.

Частиною першою статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За змістом пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Так, у зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою для виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Таким чином, позов, предметом якого є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту, не може бути задоволено, з огляду на те, що таке рішення є ненормативним актом, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Крім того, вказане рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для користувачів земельних ділянок.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №916/187/15-г, постанові Верховного Суду від 21.02.2018 №905/3280/16.

Судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що спірне рішення міськради вичерпало свою дію фактом його реалізації, відтак, визнання недійсним та скасування вищезазначеного рішення не є засобом поновлення інтересів держави.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 277 Господарського процесуального кодекс України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Колегія суддів, з урахуванням мотивації, зазначеної у даній постанові, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсним та скасування рішення Сумської міської ради про надання спірної земельної ділянки ФОП Ткаченко В.В. на умовах договору особистого строкового сервітуту та вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про повернення земельної ділянки територіальній громаді м. Суми. Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - частковому скасуванню.

З урахуванням положень статті 129 ГПК України за результатами апеляційного перегляду апеляційний господарський суд здійснює перерозподіл судових витрат як за розгляд справи судом першої інстанції так і за звернення з апеляційною скаргою. Як вбачається з матеріалів справи позовні вимоги містять вимогу майнового характеру до ФОП Ткаченко В.В. - повернути земельну ділянку та вимогу немайного характеру до Сумської міської ради. Зважаючи на те, що судом задоволена вимога майнового характеру до ФОП Ткаченко В.В. про повернення земельної ділянки, судовий збір сплачений прокуратурою за розгляд цієї вимоги як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції підлягає стягненню з другого відповідача ФОП Ткаченко В.В.

Керуючись статтями 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 1 ч. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Харківський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Сумської області задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Сумської області від 02.05.2018 у справі № 920/714/17 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання повернути територіальній громаді м. Суми земельну ділянку площею 0,0985 га, що знаходиться в районі вулиць Остапа Вишні та Івана Франка, передану відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 01.07.2015 № 009/15.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. Зобов'язати ФОП Ткаченко В.В. (код НОМЕР_1) повернути територіальній громаді м. Суми земельну ділянку площею 0,0985 га, що знаходиться в районі вулиць Остапа Вишні та Івана Франка, передану відповідно до договору особистого строкового сервітуту від 01.07.2015 № 009/15.

В іншій частині рішення Господарського суду Сумської області від 02.05.2018 у справі № 920/714/17 залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи підприємця Ткаченко Вікторії Вікторівни (АДРЕСА_1 (код НОМЕР_1)) на користь Прокуратури Сумської області (код 03527891):

7952,64 грн (сім тисяч дев'ятсот п'ятдесят дві гривні шістдесят чотири копійки) судового збору за розгляд позовних вимог

та

11928,96 грн (одинадцять тисяч дев'ятсот двадцять вісім гривень дев'яносто шість копійок) судового збору за звернення з апеляційною скаргою.

Доручити Господарському суду Сумської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження постанови встановлені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.09.2018

Головуючий суддя Шутенко І.А.

Суддя Здоровко Л.М.

Суддя Пуль О.А.