ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2018 Справа №914/838/18

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: ОСОБА_1 комунального підприємства Транспортна фірма Львівспецкомунтранс, м. Львів

до відповідача: Жидачівського міського виробничого управління комунального господарства, м. Жидачів, Львівська область;

третя особа 1, що не заявляє самостійних вимогна предмет спору на стороні відповідача: Жидачівську міську раду, м. Жидачів

третя особа 2, що не заявляє самостійних вимогна предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_1 міську раду, м. Львів

про: стягнення коштів в сумі 142 517,46 грн.

Суддя:ОСОБА_2

При секретарі:ОСОБА_3

Представники:

від позивача: ОСОБА_4, довіреність № б/н від 31.12.1

від відповідача: не зявився.

третя особа 1, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: не зявився.

третя особа 2, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: не зявився.

Суть спору: 07.05.2018 року за вх. № 883 в канцелярії Господарського суду Львівської області зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 комунального підприємства Транспортна фірма Львівспецкомунтранс до Жидачівського міського виробничого управління комунального господарства про стягнення коштів в сумі 142 517,46 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.05.2018 року відкрито провадження у справі і призначено підготовче засідання на 29.05.2018 року. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.05.2018 року, підготовче засідання відкладено на 07.06.2018 року, для надання доказів. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.06.2018 року, підготовче засідання відкладено на 19.06.2018 року, для надання доказів. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 19.06.2018 року, підготовче засідання відкладено на 26.06.2018 року, для надання доказів. Протокольною ухвалою від 26.06.2018 року оголошено перерву до 27.06.2018 р. до 15:15 год. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.06.2018 року, підготовче засідання відкладено на 09.07.2018 року, для надання доказів. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09.07.2018 року, підготовче засідання відкладено на 08.08.2018 року, для надання доказів. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.08.2018 року, закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 20.08.2018 року. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.08.2018 року, розгляд справи відкладено на 29.08.2018 року, згідно клопотання відповідача та у звязку із неявкою представника позивача та третьої особи 2.

Позивач вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 08.05.2018 року, про відкладення підготовчого засідання від 29.05.2018 року, від 07.06.2018 року,від 19.06.2018 року, від 27.06.2018 року, від 09.07.2018 року, від 08.08.2018 року, від 20.08.2018 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

24.05.2018 р. за вх. № 18763/18 представник позивача подав відповідь на відзив.

06.06.2018 р. за вх. № 20312/18 представник позивача подав пояснення.

15.06.2018 р. за вх. № 22123/18 представник позивача подав пояснення.

23.06.2018 р. за вх. № 23429/18 представник позивача подав пояснення.

23.06.2018 р. за вх. № 23430/18 представник позивача подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

23.06.2018 р. за вх. № 23431/18 представник позивача подав клопотання про витребування доказів.

26.06.2018 р. за вх. № 23923/18 представник позивача подав клопотання про оголошення перерви.

27.06.2018 р. за вх. № 24388/18 представник позивача подав письмові пояснення.

02.07.2018 р. за вх. № 24288/18 представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи.

31.07.2018 р. за вх. № 28052/18 представник позивача подав письмові пояснення.

31.07.2018 р. за вх. № 28050/18 представник позивача подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

08.08.2018 р. за вх. № 30214/18 представник позивача подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

17.08.2018 р. за вх. № 30773/18 представник позивача подав письмові пояснення.

Відповідач вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 08.05.2018 року, про відкладення підготовчого засідання від 29.05.2018 року, від 07.06.2018 року, від 19.06.2018 року, від 27.06.2018 року, від 09.07.2018 року, від 08.08.2018 року, від 20.08.2018 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, повернуті на адресу суду, що знаходяться у матеріалах справи, а явка якого була визнана судом обовязковою.

21.05.2018 р. за вх. № 17970/18 представник відповідача подав відзив на позов.

29.05.2018 р. за вх. № 1440/18 представник відповідача подав клопотання про залучення третьої особи -1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Жидачівську міську раду (вул. Шашкевича, 2, м. Жидачів, Львівська область, 81700, ) та залучення третьої особи - 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 міську раду (пл. Ринок, 1, м. Львів, 79008, ).

29.05.2018 р. за вх. № 19059/18 представник відповідача подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Позивач заперечує проти поданого представником відповідача клопотання, щодо залучення третьої особи - 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Жидачівську міську раду (вул. Шашкевича, 2, м. Жидачів, Львівська область, 81700, ) та залучення третьої особи - 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 міську раду (пл. Ринок, 1, м. Львів, 79008, ).

05.06.2018 р. за вх. № 20163/18 представник відповідача подав пояснення.

05.06.2018 р. за вх. № 20164/ представник відповідача подав клопотання.

05.06.2018 р. за вх. № 1512/18 представник відповідача подав клопотання про залучення третьої особи -1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Жидачівську міську раду (вул. Шашкевича, 2, м. Жидачів, Львівська область, 81700, ) та залучення третьої особи -2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 міську раду (пл. Ринок, 1, м. Львів, 79008, ).

14.06.2018 р. за вх. № 22027/18 директор ОСОБА_5 подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

14.06.2018 р. за вх. № 22028/18 директор ОСОБА_5 подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

19.06.2018 р. за вх. № 22621/18 представник відповідача подав пояснення.

19.06.2018 р. за вх. № 22622/18 директор ОСОБА_5 подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

25.06.2018 р. за вх. № 23623/18 представник відповідача подав пояснення.

27.06.2018 р. за вх. № 24067/18 представник відповідача подав пояснення.

04.07.2018 р. за вх. № 24939/18 представник відповідача подав пояснення.

09.07.2018 р. за вх. № 1830/18 представник відповідача подав клопотання про продовження строку підготовчого провадження, для надання можливості подання додаткових доказів до матеріалів справи.

07.08.2018 р. за вх. № 29418/18 представник відповідача подав пояснення.

07.08.2018 р. за вх. № 29416/18 представник відповідача подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

16.08.2018 р. за вх. № 30669/18 представник відповідача подав пояснення.

20.08.2018 р. за вх. № 30973/18 представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи.

28.08.2018 р. за вх. № 31998/18 представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Третя особа 1, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача вимог ухвали суду про відкладення підготовчого засідання від 07.06.2018 року, від 19.06.2018 року, від 27.06.2018 року, від 09.07.2018 року, від 08.08.2018 року, від 20.08.2018 року не виконала, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, повернуті на адресу суду, що знаходяться у матеріалах справи, а явка якої була визнана судом обовязковою.

19.06.2018 р. за вх. № 22619/18 представник третьої особи 1 подав пояснення.

28.08.2018 р. за вх. № 31997/17 представник третьої особи 1 подав клопотання.

Третя особа 2, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача вимог ухвали суду про відкладення підготовчого засідання від 07.06.2018 року, від 19.06.2018 року, від 27.06.2018 року, від 09.07.2018 року, від 08.08.2018 року, від 20.08.2018 року не виконала, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча була належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, повернуті на адресу суду, що знаходяться у матеріалах справи, а явка якого була визнана судом обовязковою.

18.06.2018 р. за вх. № 22385/18 представник третьої особи 2 подав пояснення.

Відповідно до ст.222 ГПК України фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу Оберіг.

Відповідно до ст. 240 ГПК України, вступну та резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 29.08.2018 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представника позивача, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

У позовній заяві позивач зазначив, що у червні 2016 року між ОСОБА_1 комунальним підприємством «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» (далі - позивач) та Жидачівським міським виробничим управлінням комунального господарства (далі - відповідач) було укладено Договір № 46 від 06.06.2016 року про надання послуг трактора (надалі Договір № 46). Вартість послуг за Договором становила 35 000 грн., які були внесені позивачем у 100% розмірі передоплатою, згідно умов вказаного Договору. За умовами Договору № 46 від 06.06.2016 року послуги трактора повинні були надаватися на полігоні, куди ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» мало вивозити тверді побутові відходи (далі - ТПВ) для захоронення. Однак, ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» жодного разу за час дії Договору № 46 від 06.06.2016 року не вивозило ТПВ на захоронення на відповідний полігон у м. Жидачів, а, отже, послуги трактора для трамбування та пересипання відповідних відходів не були надані. За час дії Договору № 46 від 06.06.2016 року жодних актів прийому-передачі, актів виконаних робіт (наданих послуг) ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» від відповідача не отримувало та не підписувало. Оскільки оплата мала б здійснюватися за фактично надані послуги трактора (за використання (найм) трактора), кошти, перераховані як передоплата, за твердженням позивача, підлягають поверненню.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Договір між позивачем та відповідачем припинився, фактичне використання трактора не здійснювалося.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Крім того, за твердженням позивача, не погоджено умов Договору про надання послуг трактора, як і не передбачено, що позивач повинен брати участь у відповідних заходах із забезпечення належного захоронення ТПВ на полігоні м. Жидачів. Відповідно до ч. 2 ст. 1214, ст. 536 та ст. 625 Цивільного кодексу України та положень договору № 46 від 06.06.2016 року сума нарахувань, які підлягають стягненню з відповідача становить 36 948,97 грн. (основний борг - 35000 грн., інфляційні - 1575 грн., 3% річних - 373,97 грн.).

Крім того, за твердженням позивача, у червні 2016 року ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» помилково перераховано відповідачу кошти у сумі 100 000 грн., згідно наданого рахунку за Договором № 51 від 17.06.2016 року (надалі Договір № 51). Проте, проект вказаного договору не був підписаний зі сторони позивача, оскільки сторони договору не досягли згоди з істотних умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Оскільки, істотні умови договору не були погоджені, ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» було підготовлений протокол розбіжностей від 20.06.2016 року до Договору № 51 від 17.06.2016 року, який був надісланий відповідачу для розгляду. Відповіді на вказаний протокол відповідач не надав.

Позивач зазначає, що, з метою досудового врегулювання спору, позивач направив відповідачу вимоги № 181 від 11.07.2016 р. та № 305/1 від 03.10.2016 р., однак, відповідач їх проігнорував. Крім того, позивачем відповідачу було направлено претензію № 658 від 07.11.2017 року та отримано на неї відповідь № 287 від 05.11.2017 року. Однак, позивач не погоджується з запереченнями відповідача, висловленими у відповіді на претензію. Твердження відповідача про те, що кошти, що перераховані за вищевказаними договорами, не можуть вважатися помилково зарахованими, оскільки в платіжних дорученнях є вказівка на номер Договору № 51, необґрунтоване з огляду на те, що, відповідно до п. 1.24 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі (п. 1.23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»). Відповідно до п. 6 Указу Президента України «Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України» від 16.03.1995 року, підприємства незалежно від форм власності мають повертати у п'ятиденний строк платникам помилково зараховані на їх рахунки кошти.

Аналогічно, на думку позивача, необґрунтованою є позиція відповідача, що «факт оплати коштів за вказаними договорами не набув цивільно-правового визначення «набуття майна без достатньої правової підстави», оскільки від позивача не надходило з моменту оплати жодних листів, заяв та клопотань з вимогою повернути кошти. Не підтверджує позицію відповідача посилання на те, що ним не отримано протокол розбіжностей до проекту Договору № 51 від 17.06.2016 р.. Позивач немає обов'язку зберігати підтвердження факту надсилання протоколу. Однак, свідченням того, що істотні умови не були погоджені є той факт, що у позивача наявні два оригінали вказаного проекту договору, які підписані лише відповідачем. Тому, не зрозуміло звідки у відповідача підписаний примірник договору та виникають сумніви щодо справжності підпису та печатки на ньому позивача. У зв'язку з цим, позивач просить суд зобов'язати відповідача надати у судове засідання для огляду оригінал примірника цього договору, який нібито підписаний позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тому, позивач вважає Договір № 51 від 17.06.2016 року неукладеним, а кошти у сумі 100 тис. грн. безпідставно набутим майном.

Відповідно до п. 1.1 Договору № 51 від 17.06.2016 р., рішенням виконавчого комітету Жидачівської міської ради від 16.06.2016 року № 97 погоджено умови договору між Жидачівським МВУКГ та ТзОВ «Спецавтотранс-Львів». Отже, погодження на укладення Договору про спільну діяльність з ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» відповідач не отримав. про що свідчить зміст рішення виконавчого комітету Жидачівської міської ради № 97 від 16.06.2016 року. Також, відповідно до п. 1.2 Договору № 51 від 17.06.2016 р., Сторони зобов'язалися погоджено робити необхідні фактичні і юридичні дії. Проте, відповідач жодного разу не звертався за погодженням до позивача щодо проведення будь-яких дій на території сміттєзвалища, а також відповідач не звертався щодо надання позивачем дозволу розміщувати відходи на сміттєзвалищі м. Жидачів, згідно договорів, укладених відповідачем з перевізниками ТПВ м. Львова, що передбачено п. 2.1.4 Договору. Позивач жодним чином не уповноважував відповідача здійснювати дії (в т.ч. вчиняти правочини) в рамках Договору № 51 від 17.06.2016р. від його імені та без його попереднього погодження, оскільки вважає цей договір неукладеним. Таким чином, відповідач за чужі кошти провів роботи на полігоні ТПВ м. Жидачів, який жодного дня не приймав на захоронення ТПВ від позивача. Посилання відповідача не те, що ним приймаються ТПВ від ТзОВ «Спецавтотранс-Львів» є виключно відносинами між двома господарюючими суб'єктами та не стосуються позивача, як і не впиває це на той факт, що Договір № 51 від 17.06.2016 року неукладений, а кошти у сумі 100 тис, гри. безпідставно набуті відповідачем.

Позивач вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 1214, ст. 536 та ст. 625 Цивільного кодексу України та положень Договору № 51 від 17.06.2016 року сума нарахувань, які підлягають стягненню становить 105 568.49 грн. (основний борг - 100000 грн., інфляційні - 4500 грн., 3% річних - 1068,49 грн.).

Позивач наголошує, що у Договорі № 51 від 17.06.2016р. не передбачено, що відповідач приймає на захоронення ТПВ від позивача, а інших договорів на утилізацію/захоронення між ними не укладено.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що 06 червня 2016 року між ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» (позивачем) та Жидачівським МВУКГ (відповідачем) був укладений Договір про надання послуг трактора та автотранспорту, підписанню якого передували ряд переговорів, розпорядчих документів і листів, що передбачали надання послуг по розгортанню, трамбуванню та пересипці відходів, які ввозяться з міста Львова, а саме: лист Департаменту розвитку та експлуатації житлово-комунального господарства ОСОБА_1 ОДА № 01/9-05-1364 від 31.05.2016 р. про сприяння в забезпеченні належного захоронення ТПВ, що утворюються в місті Львові. Саме на такі цілі надавались кошти позивачу ОСОБА_1 міською радою у вигляді субвенцій.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відходи», виробником відходів є фізична (населення) або юридична особа, діяльність якої призводить до утворення відходів. Відповідно, територіальна громада міста Львова є власником цих відходів, які завозилися до міста Жидачева з перших днів трагедії на Грибовицькому сміттєзвалищі.

Відповідач зазначає, що перший Договір на розміщення відходів був укладений ТзОВ «Спецавтотранс-Львів» 01.06.2016 року. Відповідно, на розгортання цих відходів ОСОБА_1 міською радою позивачу були виділені кошти для оплати наданих послуг відповідачу по розгортанню, трамбуванню та пересипці відходів на сміттєзвалищі міста Жидачева. Позивачу було добре відомо про існування обставин, згідно яких виділялись кошти ОСОБА_1 міською радою, так як відповідно до ст. п. 3 ст. 8 Господарського кодексу України, господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи.

За твердженням відповідача, згідно п. 1.3. Договору від 06.06.2016 р., він укладався на виконання рішення виконкому Жидачівської міської ради від 03.06.2016 р. № 88 (додаток 4), де передбачалось розміщення відходів з м. Львова, та, натомість, надання зі сторони ОСОБА_1 міської ради допомоги у вигляді послуг трактора для розгортання відходів, що завозяться з міста Львова.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК), зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідач наголошує, що з моменту укладення Договору від 06.06.2016 р., до часу пред'явлення претензії до 07.11.2017 р. позивач не надсилав відповідачу жодної вимоги про повернення коштів. З боку відповідача не створювались перешкоди у виконанні позивачем свого права згідно договору. Якщо, навіть, позивач у своїй заяві доводить, що він не завозив ТПВ на сміттєзвалище міста Жидачева, то відповідно до п. 7.2. Договору від 06.06.2016 року, позивач (замовник по договору) мав право відмовитись від цього договору, письмово повідомивши про це Виконавця не пізніше ніж за два дні до моменту відмови від цього договору, а також змінити умови Договору, у зв'язку із істотною зміною обставин в порядку ст. 652 ЦК України. Проте, позивач з дня укладення договору по даний час не повідомляв відповідача про зміну або припинення договору у зв'язку із зміною будь-яких обставин. Тому, кошти у сумі 35000 грн., перераховані відповідачу за виконані роботи, не можна вважати безпідставно набутим майном, коли підстава, на якій воно було набуте згодом відпала, так як відповідно до ст. 11 ЦК України, відбувся факт виконання робіт, надання послуг відповідачем, згідно укладеного з позивачем договору від 06.06.2016 р. Відповідач поніс витрати, а не збагатився, як вважає позивач, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, відповідно сплативши податки з цієї суми, відбулося поповнення до бюджету.

Відповідач зазначає, що вимоги позивача сплатити інфляційні та річні відсотки за користування коштами у сумі 35000 грн. є безпідставними і не відповідають стягненню, згідно ст. 625 ЦК України. Так, як вимог про повернення коштів до відповідача не надходило, відповідно, не виникає обов'язку повернення інфляційних втрат та річних процентів.

Також, на думку відповідача, позивач неправомірно вважає Договір № 51 від 17.06.2016 р. про спільну діяльність на сміттєзвалищі м. Жидачева Львівської області неукладеним, а кошти у сумі 100 тис. грн. безпідставно набутим майном з наступних причин. Після неодноразових переговорів та електронної переписки між відповідачем та позивачем, Договір № 51 від 17.06.2016 року про спільну діяльність на сміттєзвалищі міста Жидачева в сумі 100,00 тис. грн. був остаточно погоджений, підписаний і скріплений печаткою ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» та надісланий відповідачу по електронній пошті у вигляді сканкопії. На вимогу ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс», про підставу для перерахування коштів у 100 тис. грн., ця сканкопія Договору була підписана відповідачем з печаткою та знову відсканована і відправлена ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс».

Згідно з ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Укладенню цього договору передував лист ОСОБА_1 міського голови від 08.06.2016 р. № 001-вих-32.

Відповідач зазначає, що на виконання договірних зобов'язань, позивач 24.06.2016 року перерахував на рахунок відповідача кошти у сумі 100 тис. грн., що стало підтверджуючим фактом прийняття пропозицій погодження всіх істотних умов договору. Тому, позиція позивача про нібито надісланий відповідачу протокол розбіжностей 20.06.2016 р., немає значення, так як в платіжному дорученні про перерахування коштів від 24.06.2016 р. № 168 чітко в призначенні платежу вказано, що оплата здійснюється згідно Договору № 51 від 17.06.2017 р., тобто позивач визнав договір і прийняв всі його умови.

Керуючись п. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

З часу укладення договору до моменту пред'явлення претензії (до 07.11.2017 року), позивач не звертався з жодною вимогою до відповідача про повернення копії, та протоколу розбіжностей відповідачу не надсилав. Підтверджуючих документів про надсилання вимог та протоколу розбіжностей в позивача відсутні (довідка №111 від 17.05.2018р.).

Відповідач зазначає, що твердження позивача у заяві про те, що Договір № 51 від 17.06.2016 р. вважається неукладеним є невірним, так як за фактом неукладеного договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов'язків, проте позивач зі свого боку, виконав договірні зобовязання, оплативши 100 тис. грн. відповідачу і тим самим підтвердив факт прийняття пропозицій та укладення договору про спільну діяльність на сміттєзвалищі міста Жидачева.

Відповідно до ст. 642 ЦК України, особа, яка одержала пропозиції укласти договір вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору сплатила відповідну суму грошей, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняття пропозиції.

Відповідач наголошує, що головною ознакою зобов'язань по Договору № 51 від 17.06.2016 р є спільна діяльність сторін на сміттєзвалищі міста Жидачева без отримання прибутку, що суперечить ст. 1212 ЦК України, на які посилається позивач. З коштів у сумі 35000 грн. та 100000 грн. відповідачем сплачено ПДВ до бюджету, про що засвідчують податкові накладні та квитанції про (прийняття) включення їх в єдиний реєстр виданих та отриманих податкових накладних і присвоєно їм реєстраційний номер.

Всі викладені вище докази зводяться до єдиного твердження про законність отримання коштів відповідачем, згідно Договорів № 51 від 17.06.2016 р., № 46 від 06.06.2016 року, укладених між позивачем та відповідачем, які мали за мету прийняття та захоронення відходів, утворених у місті Львові, на сміттєзвалищі міста Жидачева.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що безпідставним та необґрунтованим є твердження відповідача, що саме на цілі, визначені Договором № 46 від 06.06.2016 року про надання послуг трактора надавалися кошти позивачу ОСОБА_1 міського радою у вигляді субвенцій. Жодних рішень ОСОБА_1 міська рада не приймала про виділення коштів для цілей, визначених Договором № 46 від 06.06.2016 року.

За твердженням позвача, не відповідає дійсності та є перекрученням фактів позиція відповідача, що ОСОБА_1 міською радою позивачу були виділені кошти на розгортання відходів, вивезених ТОВ «Спецавтотранс-Львів» і що саме за ці послуги мав заплатити позивач згідно Договору № 46 від 06.06.2016 року. ОСОБА_1 міська рада, як і ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» не брали на себе зобов'язань здійснювати оплату за окремого суб'єкта господарювання, а саме - ТОВ «Спецавтотранс-Львів».

На думку позивача, неправильно тлумачить відповідач зміст рішення виконавчого комітету Жидачівської міської ради № 88 від 03.06.2016 р., оскільки в п.1 рішення вказано про погодження Договору № 2-44 від 01.06.2016 р. на розміщення відходів, укладеного між Жидачівським МВУКГ (відповідач) та ТОВ «Снецавтотранс-Львів» при умові призупинення розміщення відходів з 05.06.2016р. та надання зі сторони ОСОБА_1 міської ради трактора з лопатою з 06.06.2016р. Як вбачається зі змісту цього положення надання трактора ОСОБА_1 міською радою мало відбутися в рамках виконання договору з ТОВ «Спецавтотранс-Львів» та жодного відношення до позивача ці домовленості не мають, тим більше не породжують обов'язку оплачувати за послуги трактора. Вказівка на те, що Договір № 46 від 06.06.2016 року, укладений на виконання рішення виконкому Жидачівської міської ради від 03.06.2016 р. № 88 не конкретизує, на виконання якого з пунктів відповідного рішення укладався договір, тому посилання відповідача на цю обставину є безпідставним та таким, що нічого по підтверджує.

За твердженням позивача, Довідка від 17.05.2018 р. № Т12, видана відповідачем про те, що з моменту укладення договору від 06.06.2016 р. до часу пред'явлення претензії (07.11.2017 р.) позивач не надсилав відповідачу жодної вимоги про повернення коштів, про безпідставність зарахування цих коштів не є належним та допустимим доказом та спростовується долученими позивачем до позовної заяви копіями претензій та вимог.

Крім того, відповідач у відзиві вказує, що роботи по розгортанню, трамбуванню та пересилці відходів були виконанні саме відповідачем, що підтверджується первинними документами бухгалтерського обліку, наявними у відповідача. Однак, відповідні документи не були належним чином долучені до відзиву, що може вказувати на те, що їх не існує і надати їх суду відповідач не може. Натомість відповідач надає довідку від 18.05.2018 р. № 115, видану відповідачем про виконання Договору № 46 від 06.06.2016 року, що не підтверджує виконання робіт саме відповідачем та саме на виконання цього договору, тому така довідка є неналежним та недопустимим доказом. Факт виконання робіт / надання послуг відповідачем, згідно Договору № 46 від 06.06.2016 р. відповідачем не підтверджений, зокрема, на думку позивача, згідно п. 2.3 Договору, факт надання послуг за цим Договором підтверджується підписанням сторонами акту прийому-передачі наданих послуг. Акт виконаних робіт (наданих послуг) готує Виконавець і передає на підпис Замовнику. Жодних актів позивачем не отримано та не підписано, що підтверджується висновками з Аудиторського звіту від 06.10.2017 року за результатами перевірки державного фінансового аудиту діяльності ОСОБА_1 комунального підприємства «Транспортна фірма» Львівслецкомунтранс» за період з 01.01.2014 р. по 31.05.2017 р., при цьому виконання робіт, визначених за Договором від 06.06.2016 № 46 оформлено Жидачівським МВУКГ в односторонньому порядку актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), які з боку позивача не підписані і не затверджені. Посилання на те, що позивач мав право відмовитися від договору або ж змінити умови Договору № 46 від 06.06.2016 року, аж ніяк не пов'язані з тим фактом, що позивач за час дії відповідного договору жодного разу не возив на захоронення ТПВ на полігон м. Жидачів, як і не спростовують цей факт. Більше того, цим самим відповідач визнає ту обставину, що позивач не возив ТПВ на відповідний полігон згідно умов Договору № 46 від 06.06.2016 року. Твердження, що відповідач не збагатився, а поніс витрати, сплативши податки з суми, отриманої за договором, не свідчить про законність отримання цих коштів та користування ними. Це дає підстави вважати ці кошти безпідставно набутими розумінні ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Позивач вважає, що необґрунтованим є посилання відповідача на безпідставність та не можливість стягнення інфляційних та річних відсотків за користування коштами у сумі 35 000 грн. Вказана сума не є авансом чи завдатком, про що йде мова у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р., отже нарахування процентів за користування цими коштами відповідає ч. 2 ст. 1214, ч. 2 ст. 536 та ст. 625 ЦК України.

Позивач стверджує, що відповідачем не подано жодних доказів на підтвердження неодноразових переговорів та електронної переписки між відповідачем та позивачем щодо погодження умов та підписання Договору № 51 від 17.06.2016 р. про спільну діяльність на сміттєзвалищі м. Жидачева Львівської області. Позивач заперечує висунення будь-яких вимог відповідачу щодо підписання сканкопії договору та отримання підписаної зі сторони відповідача сканкопії вказаного договору. Більше того, позивач заперечує факт укладення Договору № 51 від 17.06.2016 р. Зокрема, відповідно до ч. З ст. 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Таким чином, на думку позивача, договірні відносини між позивачем та відповідачем не виникли, тому отримані кошти в сумі 100 000 грн. мають бути повернуті згідно ст. 1212 ЦК України з усіма обумовленим цим наслідками, в т.ч. сплатою інфляційних та річних процентів.

У письмових поясненнях відповідач зазначає, що Пунктом № 1 рішення виконавчого комітету Жидачівської міської ради № 88 від 03.06.2016 року вирішено надати зі сторони ОСОБА_1 міської ради трактор з лопатою з 06.06.2016 р. На підставі цього посилання рішення й було укладено Договір № 46 від 06.06.2016 р., про що позивачу було відомо, підписуючи вказаний договір.

На підтвердження виконання Договору № 46 від 06.06.2016 року відповідачем були подані суду належні докази використання коштів у сумі 35000 грн., претензій та зауважень до яких не було виявлено та не описано в Довідці зустрічної звірки в Жидачівському міському виробничому управлінні комунального господарства з метою документального підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків із ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» за поріод 01.01.2014 р. по 31.05.2017 р.. Тому, думка позивача, який вважає, що підтверджуючі документи виконання Договору № 46 від 06.06.2016 р. не засвідчують виконання цього договору не мають ніякого підтвердження, а є лише припущенням позивача.

Позивач в підтвердження надсилання претензії від 07.11.2017 року надав суду та відповідачу квитанцію про отримання її відповідачем. Проте, квитанцій чи інших підтверджуючих документів надсилання протоколу розбіжностей від 20.06.2016 року , вимог № 181 від 11.07.2016р та № 305/1 від 03.10.2016 р. позивач не надав, ще означає що він їх не надсилав відповідачу і не складав у зазначений термін. Даний факт підтверджуть довідки Жидачівського МВУКГ про відсутність отримання листів від 17.05.2018 р. № 111 та № 112 від ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» та лист ЦПЗ № 4 м. Жидачева від 04.06.2018 р. № 01-515. додані до матеріалів справи.

Відповідач однозначно заперечує складання та надсилання протоколу розбіжностей позивачем з наступних міркувань. Якщо позивач вважає, що він нібито уклав протокол розбіжностей, непогоджуючись з умовами запропонованого договору , то саме позивач і зацікавлений у зміні істотних умов, Договору № 51 від 17.06.2016 року, тому зобовязаний був довести до відома другу сторону - відповідача про це.

Всупереч неправдивим доказам позивача про безпідставність та помилковість перерахованих коштів у сумі 35000 грн. та 100000,00 грн., відповідач приводить ще один вагомий доказ підтвердження законності перерахування коштів позивачем та їх використання (освоєння) відповідачем за Договорами № 46 від 06.06.2016 року та № 51 від 17.06.2016 року. Такими доказами є податкові накладні, які були зареєстровані в Єдиному Реєстрі Податкових Накладних у встановлені законом строки відповідачем. Тобто, позивач в цей час відшкодував собі суми ПДВ - 16666,67 грн. (із 100 тис. гри.) та 5833,33 гри. (із суми 35 тис.грн.), включивши їх до податкового кредиту за вказаними вище податковими накладними (в яких йде посилання на укладені договора. В підтвердження цього довідка ОДА подана в судовому засіданні 09.07.2018 року. Дані доводи підтверджують відсутність помилки в перерахуванні коштів. В іншому випадку у позивача мало би виникнути податкове зобов'язання і відповідно кошти ПДВ він би мав сплатити бюджету, а не відшкодувати собі в податковий кредит. Позивач безпомилково, на підставі Договору № 51 від 17.06.2016 р. на рахунку СФ-91 від 23.06.2016 року виконав зобов'язання по Договору оплативши кошти у сумі 100 тгис. грн.

Аудиторський звіт не вправі визнавати договір неукладеним з наступних підстав. До складу інституту визнання договорів неукладеними, крім норм, що природно стосуються самого процесу укладення договору, додаються норми, які регулюють наступну стадію - виконання договорів, якщо фактичні дії щодо виконання договору свідчать про домовленість сторін укласти договір на відповідних умовах. Виконання зобовязання відбулися з двох сторін договору, що ще раз підтверджує визнання договору позивачем. Дану позицію підтверджено ст. ст.640, 642 ЦК України. Договір може бути визнано неукладеним на стадії укладення, а не на стадії його виконання. Аналогічна правова позицій підтримується судовою практикою Верховного суду України, викладеній у Постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 10.02.2009 р. № 10/33/08.

Поданий позивачем лист Укрпошти від 14.06.2018 р. № 12.2,1-04-535 є лише

роз'ясненням але нічого не доказує і не підтверджує надсилання позивачем протоколу

розбіжностей та будь-яких інших документів від позивача і не спростовує наданий відповідачем лист ЦПЗ № 4 м. Жидачева від 04.06.2018 року № 04.06.2018 р. за підписом начальника.

Всупереч доводам позивача про те, що власноручний підпис директора ЛКІІ «ТФ» Львівспецкомунтранс» на Договорі № 51 від 17.06.2016 року « є лише припущенням» нічого позивачем не доказує, так як справжність підпису директора ОСОБА_6 та печатка підприємства позивачем не оспорювалось. А тому Договір № 51 від 17.06.2016 року є укладеним і підписаний стороною позивача з печаткою , в якому погоджені всі істотні умови.

Аналогічна правова позиція підтримується судовою практикою Верховного Суду України, викладеній у Постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 10.02.2004 р. № 10/33/08, додана клопотанням відповідача.

Відповідач стверджує, що всі вище перелічені доводи підтверджують відсутність будь-якої помилки в перерахувані коштів у сумі 100 тис. грн. за Договором № 51 від 17.06.2016 року та доказують наявність підстав для перерахування коштів у сумі 35000 грн. за Договором № 46 від 06.06.2016 року та у сумі 100 000 грн. за договором № 51 від 17.06.2016 року та не підлягають стягненню разом з інфляційними та річними відсотками за ст. 1212, 1214 ЦК України.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Статтями 526 ЦК України та 193 Господарського кодексу України передбачено, що зобовязання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 ЦК України, є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Згідно ст. 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, в тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В ході судового розгляду справи суд встановив, що у червні 2016 року між ОСОБА_1 комунальним підприємством «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» (далі - позивач) та Жидачівським міським виробничим управлінням комунального господарства (далі - відповідач) було укладено Договір № 46 від 06.06.2016 року про надання послуг трактора (надалі Договір № 46). Вартість послуг за Договором становила 35 000 грн., які були внесені позивачем у 100% розмірі передоплатою, згідно умов вказаного Договору. За умовами Договору № 46 від 06.06.2016 року, послуги трактора повинні були надаватися на полігоні, куди ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» мало вивозити тверді побутові відходи (далі - ТПВ) для захоронення. Однак, ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» жодного разу за час дії Договору № 46 від 06.06.2016 року не вивозило ТПВ на захоронення на відповідний полігон у м. Жидачів, а, отже, послуги трактора для трамбування та пересипання відповідних відходів не були надані. За час дії Договору № 46 від 06.06.2016 року жодних актів прийому-передачі, актів виконаних робіт (наданих послуг) ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» від відповідача не отримувало та не підписувало. Оскільки оплата мала б здійснюватися за фактично надані послуги трактора (за використання (найм) трактора), кошти, перераховані як передоплата, за твердженням позивача, підлягають поверненню.

Як зазначалося у позовній заяві ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» (позивач) жодного разу за час дії Договору № 46 від 06.06.2016 року не вивозило ТПВ на захоронення на відповідний полігон у м. Жидачів, а, отже, послуги трактора для трамбування та пересипання відповідних відходів не були надані, що підтверджується відсутністю підписаних актів виконаних робіт. Згідно Аудиторського звіту від 06.10.2017 року за результатами державного фінансового аудиту діяльності ОСОБА_1 комунального підприємства «Транспортна фірма» Львівспецкомунтранс» за період з 01.01.2014 р. по 31.05.2017 р. (далі - Аудиторський звіт) до зустрічної звірки Жидачівським МВУКГ надано інформації від 26.09.2017 р. № 198 та від 28.09.2017 р. № 200, якими повідомлено про те, що протягом періоду з 01.01.2014 р. по 31.05.2017 р. на розміщення та захоронення твердих побутових відходів на сміттєзвалищі м. Жидачева з ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» договори не укладалися, а, відповідно, від ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» за вищевказаний період тверді побутові відходи не завозилися. Також, повідомлено, що за період з червня 2016 року по травень 2017 року розміщення відходів від ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» на сміттєзвалищі міста Жидачева не проводилося, в зв'язку з тим, що в цей час укладався договір на розміщення відходів із ТзОВ «Спецавтотранс-Львів».

Окрім того, у червні 2016 року ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» перераховано відповідачу кошти у сумі 100 000 грн., згідно наданого рахунку за Договором № 51 від 17.06.2016 року (надалі Договір № 51). Проте, позивач стверджує, що проект вказаного договору не був підписаний зі сторони позивача, оскільки сторони договору не досягли згоди з істотних умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягали згоди з усіх істотних умов договору. Оскільки, істотні умови Договору не були погодженні, ЛКП «ТФ «Львівспецкомунтранс» було підготовлений протокол розбіжностей від 20.06.2016 року до Договору № 51 від 17.06.2016 року, який мав бути надісланий відповідачу для розгляду.

Всупереч викладеному позивачем у заяві про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору в належній формі відповідач доводить протилежне, що, відповідно до ст. 218 ЦК недодержання вимоги щодо письмової форми правочину, яка встановлена законом не має наслідком його недійсність, крім випадків встановлених законом, а також якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин, у разі спору, визнається судом дійсним. Відповідач переконаний в тому, що Договір № 51 від 17.06.2016 р. є укладеним, всі умови договору погоджені, та виконані зобовязання по ньому. Підтвердження виконання зобовязань по даному договору та освоєння коштів на суму 100 тис. гри. додається у вигляді довідки Жидачівської МВУКГ.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними прин укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів довільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Укладенню цього Договору передував лист ОСОБА_1 міського голови від 08.06.2016 р. № 001-вих-32.

Відповідно до ст. 1131 ЦК України, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 ГК України). Таким чином, за твердженням позивача, він дотримався загальних правил укладення договору, встановлених чинним законодавством, а саме отримавши два примірники Договору № 51 від 17.06.2016 р., не погоджуючись з його умовами підготував протокол розбіжностей від 20.06.2016 року, копія якого для підтвердження долучена до позовної заяви.

Як зазначалося у позовній заяві свідченням того, що істотні умови Договору № 51 від 17.06.2016 р. не були погоджені, є той факт, що у позивача наявні два оригінали вказаного проекту договору, які підписані лише відповідачем. Відповідно до Аудиторського звіту: Договір № 51 від 17.06.2016 р. підписано начальником та завірено печаткою Жидачівського МВУКГ, в той час коли зі сторони ЛКП «ТФ «Львівспсцкомунтранс» підпис директора та печатка не відповідають елементам офіційного документа. Таким чином, на думку позивача, з посилання відповідача на електронне листування не вбачається, що між учасниками було досягнуто домовленість про можливість укладення договору в електронній формі чи шляхом обміну електронними листами.

Загальний порядок укладення господарських договорів визначений ст. 181 Господарського кодексу України (дані - ГК України). Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. При цьому спрощеним є лише спосіб укладення, але форма залишається визначеною. Згідно ч. 3 ст. 181 ГК України, сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Згідно ч. 4 ст. 181 ГК України, за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Згідно ч. 6 ст. 181 ГК України, у разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Як свідчить позивач в своїх поясненнях, на час розгляду справи у нього в наявності є два примірники оригіналу проекту Договору № 51 з підписами повноважного представника відповідача, що засвідчені оригіналами відтиску печатки відповідача.

Зазначені обставини засвідчують, що позивачем не було дотримано при укладенні Договору № 51 вимога, що передбачені ч. 4 ст. 181 ГК України, що унеможливило вчинити з боку відповідача дії, що передбачені ст. 181 ГК України, на належне оформлення Договору № 51.

Більше того, після дати оформлення протоколу розбіжностей, позивачем вчинено дії по виконанню Договору № 51 шяхом перерахування суми Договору № 51 в розмірі 100 тис. грн., з відповідним зазначенням призначення платежу у платіжному дорученні.

Вищезазначене спростовує твердження позивача про те, що є підстави вважати Договір № 51 неукладеним.

На виконання договірних зобов'язань, позивач 24.06.2016 року перерахував на рахунок відповідача кошти у сумі 100 тис. грн., що стало підтверджуючим фактом прийняття пропозицій погодження всіх істотних умов договору. Тому, позиція позивача про нібито надісланий відповідачу протокол розбіжностей 20.06.2016 р., немає значення, так як в платіжному дорученні про перерахування коштів від 24.06.2016 р. № 168 чітко в призначенні платежу вказано, що оплата здійснюється згідно Договору № 51 від 17.06.2017р., тобто позивач визнав договір і прийняв всі його умови, що підтверджується такою дією позивача, що мала місце після дати оформлення протоколу розбіжностей.

Позивач стверджує, що відповідно до ч. 2 ст. 1214, ст. 536 та ст. 625 Цивільного кодексу України та положень Договору № 51 від 17.06.2016 року сума нарахувань, які підлягають стягненню становить 105 568.49 грн. (основний борг - 100000 грн., інфляційні - 4500 грн., 3% річних - 1068,49 грн.).

Однак, у Договорі № 51 від 17.06.2016 р. не передбачено, що відповідач приймає на захоронення ТПВ від позивача, а інших договорів на утилізацію/захоронення між ними не укладено.

Згідно п.1.3. Договору від 06.06.2016 р., він укладався на виконання рішення виконкому Жидачівської міської ради від 03.06.2016 р. № 88, де передбачалось розміщення відходів з м. Львова та натомість надання зі сторони ОСОБА_1 міської ради допомоги у вигляді послуг трактора для розгортання відходів, що завозяться з міста Львова.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України (надалі ЦК), зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які с обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Позивач неправомірно вважає Договір № 51 від 17.06.2016 р. про спільну діяльність на сміттєзвалищі м. Жидачева Львівської області не укладеним, а кошти у сумі 100 тис. грн. безпідставно набутим майном з наступних причин.

Факт відсутності протоколу розбіжностей від 20.06.2016 р., вимог № 181 від 11.07.2016 р. та № 305/1 від 03.10.2016 р. позивача засвідчується в Аудиторському звіті від 06.10.2017 р. № 06-24/3 висловом такого змісту: «Протоколу розбіжностей, відповіді Жидачівського МВУКГ на вказаний протокол, вимоги та претензію до аудиту не надано».

Трактування позивача про те, що він не зобов'язаний надати суду та відповідачу підтверджуючі документи надсилання протоколу розбіжностей є безпідставним та необґрунтованим. В такому випадку виникає запитання, яким чином позивач довів до відома відповідача про існування протоколу розбіжностей до Договору № 51 від 17.06.2016 року. Як стверджує відповідач про існування такого протоколу відповідачу стало відомо тільки при отриманні позовної заяви від позивача в травні 2018 року.

Тому, відповідно до чинного законодавства Договір № 51 від 17.06.2018 р. є укладеним у формі єдиною документа, підписаного стороною позивача та скріплений його печаткою та вчинено дії на його виконання, що підтверджується оплатою коштів у сумі 100 тис. грн. відповідачу, даний Договір позивачем не визнаний недійсним, тому у відповідача існувала реальна підстава для набуття цих коштів, що не відповідає змісту ст. 1212 ЦК України.

Згідно п. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

З часу укладення договору до моменту пред'явлення претензії (до 07.11.2017 року), позивач не звертався з жодною вимогою до відповідача про повернення копії та протоколу розбіжностей.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості,

Головною ознакою зобов'язань по Договору № 51 від 17.06.2016 р є спільна діяльність сторін на сміттєзвалищі міста Жидачева без отримання прибутку, що суперечить ст. 1212 ЦК України, на які посилається позивач. З коштів у сумі 35000 грн. та 100000 грн. відповідачем сплачено ПДВ до бюджету, про що засвідчують податкові накладні та квитанції про (прийняття) включення їх в єдиний реєстр виданих та отриманих податкових накладних і присвоєно їм реєстраційний номер.

Отже, відсутність помилки при перерахуванні коштів у сумі 100000 грн. засвідчує той факт, що у платіжному дорученні № 168 від 24.06.2016 р. позивач послався не тільки на Договір № 51 від 17.06.2016 року, а й на рахунок СФ-91 від 23.06.2016 року. За неукладеним договором рахунок на оплату не мав би прийматись до виконання. Договір про спільну діяльність на сміттєзвалищі міста Жидачева № 51 від 17.06.2016 р. був підписаний 17.06.2016 року, рахунок на оплату за вказаним Договором виданий 23.06.2016 року, а кошти оплачені 24.06.2016 року за платіжним дорученням, яке підписане двома посадовими особами підприємства позивача. Вказані обставини засвідчують про те, що позивач свідомо та безпомилково, на підставі договору ( а не проекту договору) та рахунку провів оплату.

Отже, позивач не надав доказів, що протокол розбіжностей від 20.06.2016 р. № 161 до договору був складений в зазначений період та направлений на адресу відповідача , що є обов'язковим. Позивач також не дотримався порядку надсилання протоколу розбіжностей, передбачений 3,4,5 ст. 181 ГК України. Згідно п.4 ст. 181 ГК України, якщо сторона, яка отримала оферту у вигляді проекту договору, не згодна з окремими його умовами, але має намір, врегулювавши розбіжності, укласти договір, вона поряд з підписанням договору складає протокол розбіжностей. Протокол виконується у двох екземплярах, які разом з договором направляються оференту. При цьому в тексті договору робиться застереження про підписання договору з протоколом розбіжностей. Проте, позивач не дотримався цього порядку складання протоколу розбіжностей, який мав би надсилатися разом з договором. Так як договір з протоколом розбіжностей не надсилався то відповідно у позивача відсутні підтверджуючі докази:

1) надсилання протоколу розбіжностей позивачем;

2) отримання протоколу розбіжностей відповідачем.

Викладеним вище підтверджується відсутність на час укладення договору між сторонами будь-яких розбіжностей. Договір підписаний позивачем і надісланий відповідачу для пришвидшення перерахунку коштів у сумі 100000 грн. на виконання робіт, які проводились на сміттєзвалищі міста Жидачева, у зв'язку із накопиченням ТПВ, що завозились з міста Львова.

Факт відсутності протоколу розбіжностей від 20.04.2016р., вимог №181 від 11.07.2016р та № 305/1 від 03.10.2016 р. позивача засвідчують описані в Аудиторському звіті від 06.10.2017р. № 06-24/3 трактування такого змісту «Однак протоколу розбіжностей, відповіді Жидачівського МВУКГ на вказаний протокол, вимоги та претензію до аудиту не надано».

Отже, виходячи з вищенаведеного немає відстав вважати Договір № 51 від 17.06.2016 року неукладеним якщо фактичні дії щодо виконання договору свідчать про домовленість сторін укласти договір на відповідних умовах.

Практика ВС України надає роз'яснення з цього приводу. У постанові ВС України від 10.02.2009 року у справі № 10/33/08 суд дійшов висновку, що якщо буде доведено, що спірний договір його сторонами виконується, то це не дає підстав вважати такий договір неукладеним. Зазначена обставина також виключає можливість застосування до спірних правовідносин ч. 8 ст. 181 ГК України, відповідно до приписів якої визначення договору як неукладеного (такого що не відбувся) може бути на стадії укладання господарського договору, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов я не за наслідками виконання договору сторонами.

Позивач до 20 липня 2016 року подав податкову декларацію із сплати податку на додану вартість , що доказується листом Головного управління ДФС у Львівській області від 18.07.2018 року № 43131 доданим до справи, який підтверджує факт віднесення позивачем до податкового кредиту за червень 2016 року ПДВ у сумі 22500 грн.( 5833,33 грн. та 16666,67 грн.) із сплачених коштів у сумі 35000 грн. та 100000 грн. та подання податкової декларації за звітний місяць (за червень 2016 року) до 20 липня 2016 року.

Доказів, які свідчили б про невиконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором від 17.06.2016 р. № 51, у т.ч. безпідставного набуття грошових коштів на заявлену суму, або порушення прав позивача, останнім суду не надано.

Із поданих відповідачем доказів, між якими існує взаємний зв'язок в їх сукупності можна зробити висновок про реальне існування договірних відносин між позивачем і відповідачем та наявність підстав для оплати коштів у сумі 100000 грн. за Договором №51 від 17.06.2016 року.

На підставі вищевикладеного вимоги позивача про стягнення коштів у сумі 100000 грн. є неправомірними, та ці кошти не підлягають поверненню за ст. 1212 ЦК України.

Щодо вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

У пункті 5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», роз'яснено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу зі урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення, зокрема, сум авансу та завдатку, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання сторонами взятих на себе зобов'язань, а з інших підстав.

У Постанові ВСУ від 16.09.2014 р. у справі № 3-90гс14 суд зазначив, що статтею 625 ЦК України передбачено можливість стягнення 3 % річних за прострочення саме грошового зобов'язання.

Разом із тим, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар (надання послуг). За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

У Постанові ВСУ від 02.03.2016 р. у справі № 6-2491цс15 суд зазначив, що стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Цією статтею регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому, частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України, у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу.

Отже, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Поняття і види доказів, викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження частини своїх позовних вимог, а відповідачем позовні вимоги не спростовані, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 комунального підприємства Транспортна фірма Львівспецкомунтранс до Жидачівського міського виробничого управління комунального господарства про стягнення в сумі 142 517,46 грн. є обґрунтованим та підлягає до задоволення в частині стягнення 350000,00 грн..

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 4558 від 02.05.2018 року на суму 2137,77 грн. про сплату судового збору.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, слід покласти на сторін пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Жидачівського міського виробничого управління комунального господарсьва (81700, Львівська обл.. м. Жидачів, вул. Кобзарєва, 19, ) на користь ОСОБА_1 комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» (79019, м. Львів, вул. Жовківська, 18, ) суму основного боргу в розмірі 35000 (тридцять пять тисяч) грн. 00 коп..

3. Стягнути з Жидачівського міського виробничого управління комунального господарсьва (81700, Львівська обл.. м. Жидачів, вул. Кобзарєва, 19, ) на користь ОСОБА_1 комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» (79019, м. Львів, вул. Жовківська, 18, ) суму судового збору в розмірі 525 (пятсот двадцять пять) грн. 00 коп.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Наказ видати, в порядку ст. 327 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 07.09.2018 р.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку ст. 256 ГПК України.

Суддя Пазичев В.М.