ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2018 р.м. ХарківСправа № 922/701/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Спіка-Ойл", 61089, м. Харків, пр. Фрунзе, 104а, код 34954212
до Приватного Акціонерного Товариства "Харківський хлібокомбінат "Слобожанський", 61029, м. Харків, Салтівське шоссе, 129, код 00381870
про стягнення 383205,80 грн
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 (ордер ХВ №000274 від 21.03.2018)

відповідача - не з"явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СПІКА-ОИЛ" звернулось до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Харківський хлібокомбінат "Слобожанський", в якій просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський хлібокомбінат "Слобожанський" заборгованість за договором поставки пального № 8 від 20.10.2017 в розмірі 383205,80 грн., що включає в себе заборгованість за вказаним договором в розмірі 346360,05 грн., 3% річних - 2725,90 грн., інфляційні - 12091,00 грн., пеню - 22028,85 грн. Судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви до суду.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобовязань щодо оплати вартості поставленого товару згідно договору поставки пального № 8 від 20.10.2017.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2018, для розгляду справи було визначено суддю Тацій О.В.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.03.2018 (суддя Тацій О.В.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі №922/7014/18 з повідомленням учасників справи, призначено розгляд справи в судовому засіданні на "24" квітня 2018 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.05.2018 (суддя Тацій О.В.) продовжено строк підготовчого засідання на тридцять днів та відкладено підготовче засідання у справі на 07 червня 2018 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.06.2018 (суддя Тацій О.В.) було закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 26.07.2018.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.07.2018 було відкрито судове засідання по розгляду справи по суті в якому оголошено перерву до 05.07.2018.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи (заяви) між суддями від 04.07.2018, у зв'язку з закінченням строку відрядження судді Тацій О.В. справу №922/701/18 було передано на розгляд судді Бураковій А.М.

Розгляд справи по суті було відкладено на 30.07.2018.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи (заяви) між суддями від 27.07.2018, у зв'язку з хворобою судді Буракової А.М. справу №922/701/18 було передано на розгляд судді Прохорову С.А.

Згідно з частиною чотирнадцятою статті 32 ГПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Як встановлено з матеріалів справи, справа № 922/701/18 знаходиться на стадії розгляду по суті.

Таким чином, враховуючи зміну складу суду, суд у складі судді Прохорова С.А. ухвалою від 30.07.2018 прийняв справу № 922/701/18 до свого провадження та призначити її до розгляду по суті на 16.08.2018.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, яка набула чинності 15.12.2017р.) встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів.

За приписом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції. Викладене вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

Відповідач правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, витребуваних судом документів не надав. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про направлення ухвали про призначення справи до розгляду за адресою, вказаною у позовній заяві та в ЄДРПОУ.

Проте ухвала суду повернута без вручення адресатові з позначкою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

Судом перевірено адресу відповідача, згідно з наданого витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, станом на 16.08.2018 року, місцезнаходження відповідача - м. Харків, Салтівське шоссе, 129, та саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи, а позивачем позовну заяву.

Відповідно до вимог частин 1, 3 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Таким чином, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України, ч.2 ст.178 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання відповідача.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 16.08.2018 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд

ВСТАНОВИВ:

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що починаючи з 14 вересня 2017 року ТОВ «СПІКА-ОИЛ» (далі - Позивач, Продавець) та ПрАТ «Харківський хлібокомбінат «Слобожанський» (далі - Відповідач, Покупець) перебували у фактичних договірних відносинах щодо поставки пального, що підтверджується листом відповідача №112 від 01.09.2017р. та видатковими накладними.

20 жовтня 2017 року між ТОВ «СПІКА-ОИЛ» (далі - Продавець) та ПрАТ «Харківський хлібокомбінат «Слобожанський» (далі - Покупець) був укладений Договір поставки пального №8 (далі - Договір), відповідно до якого Продавець прийняв на себе обовязок передавати у власність Покупця через мережу АЗС в установлені договором строки пальне для автотранспортних засобів, а Покупець прийняв на себе обовязок прийняти і сплатити його вартість у порядку та на умовах договору.

Надаючи оцінку цим доводам позивача суд зазначає, що факт укладення (наявності) договору не єдиний юридичний факт, необхідний для розвитку договірного правовідношення. Сам по собі факт укладення договору найчастіше тягне за собою тільки виникнення договірного правовідношення, притому нерідко лише в узагальненому вигляді. Подальший розвиток (динаміка) договірного правовідношення має місце вже внаслідок появи інших конкретних юридичних фактів, які передбачені нормами права чи умовами договору, що визначають зміст договірного правовідношення.

Наявність таких конкретних юридичних фактів, які передбачені умовами договору і визначають зміст договірного правовідношення має підтверджуватись належними та допустимими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до видаткових накладних № 1356 від 14.09.2017 на суму 40 000,00 грн.; № 1357 від 22.09.2017 на суму 30 000,00 грн.; № 1380 від 25.09.2017 на суму 30 000,00 грн.; № 1381 від 26.09.2017 на суму 13 357,99 грн.; № 1382 від 26.09.2017 на суму 26 642,01 грн.; № 1385 від 03.10.2017 на суму 5 000,00 грн.; № 1392 від 04.10.2017 на суму 20 000,00 грн.; № 1410 від 06.10.2017 на суму 20 000,00 грн.; № 1418 від 09.10.2017 на суму 10 000,00 грн.; № 1441 від 11.10.2017 на суму 20 000,00 грн.; № 1452 від 12.10.2017 на суму 10 000,00 грн.; № 1487 від 19.10.2017 на суму 10 000,00 грн.; № 1500 від 19.10.2017 на суму 74 697,48 грн.; № 1537 від 25.10.2017 на суму 20 232,90 грн.; № 1565 від 30.10.2017 на суму 65 897,40 грн.; № 1638 від 09.11.2017 на суму 35 640,00 грн.; № 1692 від 13.11.2017 на суму 85 182,12 грн.; № 1717 від 17.11.2017 на суму 105 488,94 грн.; № 1718 від 17.11.2017 на суму 30 223,20 грн.; № 1795 від 30.11.2017 на суму 29 776,58 грн.; № 1797 від 30.11.2017 на суму 166 907,34 грн.; № 1869 від 12.12.2017 на суму 39 334,50 грн.; № 1870 від 12.12.2017 на суму 50 040,00 грн.; № 1871 від 12.12.2017 на суму 72 984,36 грн.; № 1872 від 12.12.2017 на суму 24 000,00 грн.; № 1906 від 19.12.2017 на суму 43 616,39 грн.; № 1949 від 27.12.2017 на суму 48 980,40 грн.; № 1950 від 27.12.2017 на суму 26 450,40 грн.; № 1951 від 27.12.2017 на суму 44 580,00 грн.; № 1973 від 31.12.2017 на суму 56 060,80 грн.; № 18 від 09.01.2018 на суму 92 883,20 грн.; № 27 від 10.01.2018 на суму 19 499,40 грн.; № 44 від 15.01.2018 на суму 23 342,64 грн.; № 45 від 15.01.2018 на суму 25 542,00 грн. позивач поставив відповідачу товар (пальне) на суму 1 416 360,05 грн.

Проте судом встановлено, що така поставка товару відбулася не в межах виконання договору на який вказує в позовній заяві пзивач, оскільки, зазначені вище накладні не містять посилання на договір № 8 від 20.10.2017.

Крім того, акти звірки взаємних розрахунків за вказаний період та за поставлений згідно вищезазначених накладних товар, також не містить посилання на договір.

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Частиною 2 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 180 Господарського кодексу України передбачає, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Тобто, між сторонами фактично було укладено окремі договори купівлі-продажу відповідно до кожного відвантаження товару позивачем та прийняття його відповідачем згідно відповідної накладної. А письмовим підтвердженням укладання такого договору, у відповідності до п. 1 ст. 208 ЦК України слугує відповідна письмова накладна із зазначенням найменування товару, його кількості та ціни. Проте, з урахуванням особливостей укладення цих договорів купівлі-продажу єдиною істотною їх умовою (договірною категорією) сторони визначили лише найменування та кількість товару і ціну відповідного договору, яка становить загальну вартість товару, який отримано відповідачем за відповідною видатковою накладною, а отже у подальшому сторони мали керуватися положеннями чинного законодавства, що регулює правовідносини купівлі-продажу та загальний порядок виконання зобовязань.

В даному випадку зобовязання відповідача по оплаті товару виникло з факту поставки позивачем товару відповідачу за видатковими накладними, а не з договору.

Виходячи з вищевикладеного суд дійшов висновку, що поставка позивачем товару, зазначеного в видаткових накладних, є бездоговірною.

Відповідно до норм ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Як встановлено ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку..

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем здійснено часткову оптату вартості поставленого позивачем товару на суму 1 070 000,00 грн.

Таким чином заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар становить 346 360, 05 грн.

Відповідно до актів звіряння взаємних розрахунків за період 2017р. та з 01.01.2018 по 25.01.018р., підписаних позивачем та відповідачем, також вбачається, що покупцем було отримано, проте не оплачено Товар на загальну суму 346 360,05 грн.

Крім того, 02 лютого 2018р. Позивач направив Відповідачу ОСОБА_3 №15 від 30.01.2018р. з вимогою у добровільному порядку погасити існуючу суму заборгованості за Договором протягом 30 календарних днів з дня отримання ОСОБА_3.

ОСОБА_3 була отримана Відповідачем 06.02.2018р., що підтверджується описом вкладення поштового відправлення та поштовим повідомленням про вручення за 06.02.2018р., однак як вказує позивач та що не спростовано відповідачем під час розгляду справи, заборгованість погашена не була.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Загальні положення частини другої статті 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Водночас суд враховує, що наявність у відповідача зобов'язання щодо проведення платежів за отриманий товар випливає безпосередньо зі змісту частини першої статті 692 ЦК України, та не ставиться в залежність від звернення до нього з окремою вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, відзив на позов не надав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 346 360,05 грн. основної заборгованості за поставлений товар обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за наявності встановленого факту несвоєчасної сплати відповідачем за отриманий від позивача товар згідно накладних перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та інфляційних, які просить стягнути позивач, за допомогою програми ОСОБА_4, враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, Інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17 липня 2012 року, суд зазначає, що наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат відповідає вимогам діючого законодавства, є правомірним, а тому, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 2 725,90 грн., а також інфляційних втрат в сумі 12 091,00 грн., а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 22 028,85 грн. суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону).

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.З Закону).

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 547 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

З огляду на вищенаведене, враховуючи те, що поставка товару здійснювалась не на підставі договору, яким би встановлювалися розмір і база нарахування пені та те, що сплата пені за порушення строків оплати поставленого товару не встановлена законом, відтак у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення пені та в цій частині позовних вимог щодо стягнення пені належить відмовити у звязку з необґрунтованістю та безпідставністю заявлення.

Більш того, навіть у тому разі, якщо позивач довів суду, що поставка товару здійснювалась на виконання вимог договору № 8 від 20.10.2017, то слід зазначити, що умовами вказаного договору сторони також не передбачили відповідальності покупця за несвоєчасну сплату отриманого товару.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судовий збір, відповідно приписів ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись статтями 2, 73-74, 76-79, 86, 126, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ТОВ "СПІКА-ОИЛ" до ПрАТ "Харківський хлібокомбінат "Слобожанський" в частині стягнення 346 360,05 грн. заборгованості, 2 725,90 грн. 3% річних та 12 091,00 грн. інфляційних задовольнити.

Стягнути з Приватного Акціонерного Товариства "Харківський хлібокомбінат "Слобожанський" (61029, м. Харків, Салтівське шоссе, 129, код 00381870) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіка-Ойл" (61089, м. Харків, пр. Фрунзе, 104а, код 34954212) - 346 360,05 грн. заборгованості, 2 725,90 грн. 3% річних 12 091,00 грн. інфляційних та 5 417,65 грн. судового збору.

В позові ТОВ "СПІКА-ОИЛ" до ПрАТ "Харківський хлібокомбінат "Слобожанський" в частині стягнення 22 028,85 грн. пені відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 330,45 грн. залишити за позивачем.

Згідно із ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Спіка-Ойл" (61089, м. Харків, пр. Фрунзе, 104а, код 34954212)

Відповідач - Приватне Акціонерне Товариство "Харківський хлібокомбінат "Слобожанський" (61029, м. Харків, Салтівське шоссе, 129, код 00381870)

Повне рішення складено 17.08.2018 р.

Суддя ОСОБА_1