КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2018 р. Справа№ 910/7783/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Тищенко О.В.

Гончарова С.А.

секретар судового засідання Даниленко Т.О.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 20.06.2018

у справі №910/7783/18 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення"

про визнання недійсним договорів,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2018 матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський інтегровані рішення" про визнання недійсними договорів передано до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах справи №910/12311/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар".

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.06.2018 у справі №910/7783/18 та прийняти нове рішення, яким позов залишити без розгляду.

Підставою для скасування ухвали суду скаржник зазначив, що при поданні позовної заяви Позивачем правила територіальної юрисдикції (підсудності) були дотримані, адже позов подано до суду за місцезнаходженням боржника. В той же час, Позивачем було порушено імперативні вимогу Закону №2343-ХІІ і це порушення має інші правові наслідки, ніж передача справи за територіальної юрисдикцією. Відтак, суд першої інстанції був позбавлений процесуальної можливості передачі матеріалів в порядку, передбаченому ст. 31 ГПК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2018 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.06.2018 у справі №910/7783/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Гончарова С.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 відновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" строк для подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.06.2018 у справі №910/7783/18. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.06.2018 у справі №910/7783/18. Роз'яснено учасникам справи, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 2 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1,5,6,8,9,12,18,31,32,33,34 частини першої статті 255 цього кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Володар" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський інтегровані рішення" про визнання недійсними договорів, а саме: договору відступлення права вимоги від 16.06.2015 (по договору №40-02 від 03.05.2012), укладеного між позивачем та відповідачем, та договору відступлення права вимоги від 16.06.2015 (по договору №40-36 від 03.05.2012), укладеного між позивачем та відповідачем.

З відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2016 порушено провадження у справі №910/12311/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" (ідентифікаційний код 32296855).

При цьому, приписами п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Справи, передбачені пунктами 8 та 9 частини першої статті 20 цього Кодексу, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника (ч. 9 ст. 30 ГПК України).

В той же час, відповідно до ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Колегія суддів зазначає, що аналіз положень Закону № 2343-XII дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону № 2343-XII мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора (частина перша статті 20 Закону № 2343-XII); за позовом розпорядника майна (частина дев'ята статті 22 Закону № 2343-XII); за заявою комітету кредиторів (частина восьма статті 26 Закону № 2343-XII); за заявою керуючого санацією (частина п'ята статті 28 Закону № 2343-XII); за заявою ліквідатора (частина друга статті 41 Закону № 2343-XII).

Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону № 2343-XII, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

За таких обставин, з урахуванням того, що в провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/12311/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар", а предметом позову за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" є визнання недійсними договорів, укладених позивачем, який є боржником у розмінні ст. 20 ГПК України та ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", колегія суддів дійшла висновку, що даний позов, який є позовом про визнання недійсними правочинів, укладених боржником в розумінні зазначеного Закону, підсудний Господарському суду міста Києва та підлягає розгляду в межах справи №910/12311/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар".

Відповідно до п.1 ч. 1 та ч. 3 статті 31 Господарського процесуального кодексу України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п'яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п'яти днів після залишення її без задоволення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський інтегровані рішення" про визнання недійсними договорів підлягають переданню до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах справи №910/12311/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар".

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.06.2018 у справі №910/7783/18 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.06.2018 у справі №910/7783/18 без змін.

Матеріали справи №910/7783/18 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено 08.08.2018.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді О.В. Тищенко

С.А. Гончаров