ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.08.2018 Справа № 920/275/18

м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі

суддя Заєць С.В.

секретар судового засідання Гордієнко Ж.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 920/275/18

за позовом: Селянського (Фермерського) господарства "АГРОС" (вул.Першотравнева, буд. 106А, м. Буринь, Буринський район, Сумська область, 41700), м. Буринь

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕВЕРЕСТ 2017" (вул.Дем'яна Бєдного, буд. 1, м. Буринь, Буринський район, Сумська область, 441700), м. Буринь

про стягнення 467 064 грн. 41 коп.,

за участю представників сторін:

від позивача - Дереза М.Е. (довіреність № 01 від 28.03.2018)

від відповідача - не з'явився.

Суть спору: Позивач відповідно до вимог позовної заяви просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕВЕРЕСТ 2017" на користь Селянського (Фермерського) господарства "АГРОС" 467 064 грн. 41 коп., з яких: 374 000 грн. 00 коп. заборгованість, 63 709 грн. 85 коп. пеня, 22 810 грн. 35 коп. інфляційні збитки, 6 543 грн. 90 коп. три відсотки річних. А також просить суд стягнути з відповідача судовий збір.

Представник позивача в судовому засіданні 08.08.2018 надав усні пояснення в обґрунтування позовних вимог та просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить протокол судового засідання від 07.08.2018.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені усі належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та оцінивши надані докази, суд встановив наступне:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 09.10.2017 між Селянським (фермерським) господарством «Агрос» (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест 2017» (відповідач, покупець) укладено договір купівлі-продажу № 11/02 (далі Договір).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язується в погоджені сторонами терміни передати у власність покупця сою не ГМО українського походження врожаю 2017 року, а покупець зобов'язується вчасно прийняти товар та оплатити його вартість на умовах договору.

Відповідно до п. 3.1. Договору визначено строк поставки товару - до 30.10.2017 року включно.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що на виконання зобов'язань за договором відповідачу поставлено товар у кількості 35,580 тон на загальну суму 384 264,00 грн., що підтверджується видатковою накладною від 10.10.2017 № АГ-0000012, податковою накладною від 10.10.2017 № 5, яка зареєстрована 24.10.2017, реєстром ТТн № 206 від 10.10.2017 на прийняте зерно з визначенням якості по середньодобовому зразку за карткою рахунку 361.

Відповідач факт поставки товару заперечує, а відповідно і факт виникнення заборгованості за договором купівлі-продажу від 09.10.2017 № 11/02.

Надаючи юридичну оцінку відносинам між сторонами суд керується наступним:

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Так, відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов'язується в погоджені сторонами терміни передати у власність покупцю сою не ГМО українського походження врожаю 2017 року, а покупець зобов'язується вчасно прийняти Товар та оплатити його вартість на умовах даного Договору. Товар, що поставляється по цьому Договору по якості повинен відповідати вимогам, які застосовуються відповідними технічними умовами та стандартами до повного виду товару. Разом з Товаром Постачальник надає Покупцю документи, які підтверджують якість Товару, а також інші документи, передбачені діючим законодавством України. Якість та кількість Товару, що поставляється за цим договором, зазначаються зерновим складом у складському документі. (п.2.1. Договору).

Пунктом 3.3. Договору сторони погодили, що датою поставки товару вважається дата оформлення зерновим складом у місці постачання складської квитанції на ім'я Покупця.

Відповідно до 3.5 Договору при поставці Товару Постачальник зобов'язується надати Покупцю завірену копію розширеного витягу з ЄДР, оригінал даного Договору, підписаного уповноваженими представниками Постачальника і завіреного печаткою; рахунок-фактуру; видаткову накладну, підписану в день поставки Товару; завірену копію свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ або витяг з реєстру платників ПДВ; наказ про призначення керівника; завірену копію останньої зареєстрованої редакції Статуту Постачальника зі змінами; у випадку обмежень встановлених установчими документами на підписання керівником договору та інших документів - протокол загальних зборів або рішення на підписання керівником договору та інших документів - протокол загальних зборів або рішення засновника про зняття будь-яких обмежень.

Згідно з п. 3.5.1. Договору Додатково до зазначеного переліку документів, Постачальник додає наступні документи виробника с/г продукції завірені печаткою та підписом уповноваженої особи виробника с/г продукції: - завірену копію витягу з реєстру платників єдиного податку; - копії форми 4-сг «Посівні площі сільськогосподарських культур під урожай» та форми 29-сг «Підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур»; - копію довідки про обсяг земель у користуванні.

Відповідно до п. 4.1., 4.1.1., 4.1.2. сторони погодили порядок розрахунків, зокрема оплата вартості Товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника у наступному порядку:

- 80% вартості товару покупець оплачує протягом одного банківського дня з дати підписання Договору,

- 20% вартості товару покупець оплачує після надання Постачальником всіх документів, зазначених у п. 3.5, п. 3.5.1 цього договору та реєстрації податкової накладної.

Позивач в обґрунтування позовних вимог, щодо стягнення 80% вартості товару зазначає суму до стягнення у розмірі 307 411, 20 грн.,

Проте, Позивачем не надано суду обґрунтованого розрахунку стягуваної суми.

Зі змісту позовної заяви, суд приходить до висновку, що позивач здійснює розрахунок 80% вартості товару виходячи з загальної суми вартості товару - 384 264.00 грн., що був поставлений, як зазначає позивач, відповідачу на підставі видаткової накладної від 10.10.2017 № АГ-0000012, податковою накладною від 10.10.2017 року № 5, яка зареєстрована 24.10.2017, реєстром ТТН № 206 від 10.10.2017 на прийняте зерно з визначення якості по середньодобовому зразку та карткою рахунку 361.

Проте, змістом договору сторонами визначена (п. 2.4. Договору) вартість товару, що становить 31500 грн. без ПДВ (378000 грн. з ПДВ), а не 384 264 грн. 00 коп., яка зазначається позивачем у позовні заяві.

З поданих позивачем документів, в підтвердження вартості товару 384264 грн. 00 коп., а саме за договором, (видаткової накладної від 10.10.2017 № АГ-0000012, податкової накладної від 10.10.2017 року № 5, яка зареєстрована 24.10.2017, реєстром ТТН № 206 від 10.10.2017), суд не може достаменно встановити, що зазначені документи стосуються виконання договору купівлі-продажу № 11/02 від 09.10.2017, оскільки відсутні посилання в даних документах на означений договір.

Так, безпосередньо у видатковій накладній № АГ-0000012 від 10.10.2017 зазначається рахунок фактура № АГ-0000010 від 11.09.2017, який позивачем не доданий до позовної заяви.

Окрім цього, позивач при нарахуванні заборгованості, відповідно до п. 4.1. Договору (як при стягненні 80% так і 20% вартості товару), зазначає загальну вартість товару 384264 грн. 00 коп., посилаючись на ч.3 ст. 670 Цивільного кодексу України, зокрема якщо покупець прийняв більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продаж, він зобов'язаний оплатити додатково прийнятий товар за ціною, встановленою для товару, прийнятого відповідно до договору, якщо інша ціна не встановлена за домовленістю сторін.

Тобто, позивач, суму заявленої до оплати товару пов'язує з фактом поставки товару відповідачу, в тому числі і щодо стягнення 80% вартості товару і виходячи з суми поставленого за видатковою накладною товару, що становить 384264 грн. 00 коп. визначає суму заборгованості у позовній заяві.

Проте, доводи позивача про фактичне постачання (передачу) товару за договором, суд оцінює критично, оскільки як основний доказ передачі товару позивач зазначає видаткову накладну від 10.10.2017 № АГ-0000012. Однак, з даної видаткової накладної суд не може стверджувати, що товар поставлений відповідачу саме на виконання Договору купівлі-продажу від 09.10.2017 № 11/02. Окрім цього, сторонами в договорі купівлі-продажу обумовлено особливі умови поставки, зокрема п. 3.3 Договору сторони погодили, що датою поставки товару вважається дата оформлення зерновим складом у місці постачання складської квитанції та ім'я покупця.

Позивачем така складська квитанція, як доказ поставки товару за договором, суду надана не була.

Факт укладення (підписання та скріплення печатками ТОВ «Єверест 2017» та СФГ «Агрос») видаткової накладної № АГ-0000012 від 10.10.2017 може свідчити про факт існування інших господарських відносин між сторонами поза межами спірного договору.

Посилання позивача на часткову оплату відповідачем товару за спірним договором, на підставі платіжного доручення № 80 від 06.12.2017, суд не приймає як доказ визнання відповідачем факту поставки своїми конклюдентними діями - проведеною частковою оплатою, оскільки в призначенні платежу за вказаним платіжним дорученням зазначено: «плата за сою згідно рах. № 10 від 10.10.2017 року», а не за договором. Позивач обумовленого в платіжному дорученні рахунку суду не надав.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. І ст.8 Конституції України «В Україні визнається і діє принцип верховенства права.»

В силу положень ч. І ст.129 Конституції України, ч. 1 ст.2, ч. 1 ст.6, ч. 2 ст.48 чинного Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.1 ч.3 ст. 2, ч. 1 ст. 11 ч. 1 ст. 236 чинного Господарського процесуального кодексу України, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України у п.п.4.1. п.4 Рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) по справі N 1-33/2004 від 2 листопада 2004 року, відмітив наступне:

«Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 30 січня 2003 року N З-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.»

Принцип верховенства права та справедливості є універсальним, як для кримінального, так і для господарського, адміністративного та цивільного судочинства.

На дане власне рішення Конституційний Суд України посилається і в рішеннях по справах N1-10/2004 від 1 грудня 2004 року та N1-9/2005 від 24 березня 2005 року.

Відповідно до п.п.41, 52 Доповіді, схваленої Венеційською Комісією на 86 му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), «Верховенство права» одним з обов'язкових елементів поняття «верховенство права» є «заборона свавілля», який означає, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб. їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необгрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Суд не може робити висновки на підставі припущень чи ймовірності існування певних фактів.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позивач не обґрунтував належними та допустимими доказами позовні вимоги, щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 374 000 грн. за прострочення оплати поставленого товару за Договором купівлі-продажу від 09.10.2017 № 11/02.

Оскільки позивачем не доведено факт поставки товару, безпосередньо дату поставки, а тому не можливо і розрахувати строк виникнення заборгованості, то штрафні санкції, що складаються з пені - 63709 грн. 85 коп., 22 810 грн. 35 коп. інфляційних збитків, 6543 грн. 90 коп. 3% річних, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи відповідача стосовно існування сумнівів щодо правомочності керівника позивача на укладання Договору купівлі-продажу від 09.10.2017 № 11/02, а відповідно і правомірності укладення договору, суд оцінює критично, виходячи з презумпції дійсності правочину, передбачену ст. 204 Цивільного кодексу України, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що Договір купівлі-продажу від 09.10.2017 № 11/02 підписаний та скріплений печатками обох сторін.

В свою чергу, відповідачем не надано суду доказів в підтвердження, визнання спірного договору в судовому порядку недійсним.

У відповідності до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача у разі відмови йому у позові.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст. 256 ГПК України). Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено 15.08.2018.

Суддя С.В. Заєць