ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Чернівці

07 серпня 2018 року Справа № 926/1058/18

Господарський суд Чернівецької області у складі головуючого судді Марущака І.В. за участю секретаря судового засідання Чепишка Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні загального позовного провадження справу №926/1058/18

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці

до відповідачів: 1. ОСОБА_1 міської ради;

2. товариства з обмеженою відповідальністю Фенікс Інвест;

треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) Кабінет Міністрів України

2) Міністерство оборони України

про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 09.02.2015 року №9300.

представники:

від позивача ОСОБА_2, довіреність від 02.02.2018 року №258;

від відповідача 1 не зявився;

від відповідача 2 ОСОБА_3, довіреність від 01.12.2017 року;

від третьої особи 1 ОСОБА_4, довіреності від 23.02.22018 року №224/9.1.3/ін-18 та від 10.01.2018 року №01-21/11;

від третьої особи 2 - не зявився;

за участю прокурора Лупійчук Б.В., посвідчення №043363.

СУТЬ СПОРУ: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовом до ОСОБА_1 міської ради, обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Букстрой" та товариства з обмеженою відповідальністю "Фенікс Інвест", в якому просить:

1. визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 міською радою та обслуговуючим кооперативом Житлово-будівельний кооператив Букстрой 7 грудня 2007 року договір оренди земельної ділянки площею 0,2506 га (кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0023), яка знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. О. Суворова, 2-А.

2. визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю Фенікс Інвест 9 лютого 2015 року договір оренди землі № 9299 площею 0,2684 га (кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0046), що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. О. Суворова, 2-Б.

3. визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю Фенікс Інвест 9 лютого 2015 року договір оренди землі № 9900 площею 0,0836 га (кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0048), що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. О. Суворова, 2-Б.

4. визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю Фенікс Інвест 9 лютого 2015 року договір оренди землі № 9901 площею 0,1182 га (кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0047), що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. О. Суворова, 2-Б.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що Чернівецька міська рада за відсутності згоди Міністра оборони України чи інших уповноважених ним органів незаконно вилучила у ОСОБА_1 КЕЧ району (правонаступником якого є позивач) земельну ділянку площею 0,7208 га, яка розташована по вул. Фрунзе (перейменовано на вул. Суворова), 2 у м. Чернівці, надана йому у постійне користування за Державним актом на право користування землею серії Б №037683 від 01.03.1980 року (далі Державний акт). У подальшому вилучену земельну ділянку площею 0,7208 га поділено на 4 земельні ділянки (кадастрові номери :03:004:0023, :03:004:0046, :03:004:0048 та :03:004:0047). Відтак, на думку позивача, відповідач-1 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення оспорюваних договорів оренди землі, а тому вони підлягають визнанню недійсними в судовому порядку відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 77, 78, 140-143, 149 Земельного кодексу України, ст. 1 ЗУ Про використання земель оборони, ст. ст. 9, 14 ЗУ Про Збройні Сили України.

Чернівецька міська рада (відповідач-1) позов вважає безпідставним та просить відмовити у його задоволенні, оскільки вважає, що земельна площею 0,7208 га, розташована по вул. Фрунзе (Суворова), 2 у м. Чернівці правомірно вилучена у позивача на підставі згоди начальника ОСОБА_1 КЕЧ району. При цьому, відповідач-1 виходить з того, що Чернівецька КЕЧ району є окремою юридичною особою та єдиними землекористувачем зазначеної земельної ділянки за Державним актом на право користування землею серії Б №037683 від 01.03.1980 року, а тому вправі самостійно та на власний розсуд вирішувати питання про відмову від наданого йому права постійного користування земельною ділянкою. Крім того, відповідач-2 звертає увагу суду, що рішення органу місцевого самоврядування, на підставі яких укладені оскаржені договори оренди, є чинними та в судовому порядку незаконними не визнавались. Також відповідач -1 зазначає, що станом на момент прийняття рішення ОСОБА_1 міської ради про надання земельної ділянки у оренду МПП «Бомонд» (правонаступником якого є відповідач-2) та укладення договору оренди землі від 07.12.2007 року №4332 земельна ділянка площею 0,2506 га за адресою: м. Чернівці, вул. Суворова, 2А, кадастровий номер :03:004:0023 була віднесена до категорії земель житлової та громадської забудови, а не до земель оборони, форма власності комунальна, а також Державним актом виданим 01.03.1980 року позивачу спірна земельна ділянка надавалася для господарський потреб виконкомом ОСОБА_1 міської ради народних депутатів.

Позивач у відповіді на відзив відповідача-1 вважає доводи останнього необґрунтованими, вказуючи на те, що відповідно до ст.1 Закону України «Про використання земель оборони» та статей 9, 14 Закону України «Про Збройні Сили України» власником земельних ділянок, закріплених за субєктами, що перебувають у сфері управління Міністерства оборони України, є держава в особі Кабінету Міністрів України. У свою чергу наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 року №483 передбачено, що питання передачі земель оборони іншим органам або територіальним громадам здійснюється за погодженням з Міністром оборони України або за його дорученням начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Таким чином, начальник ОСОБА_1 КЕЧ району не є уповноваженою особою на прийняття рішення щодо добровільної відмови від права постійного землекористування земельною ділянкою.

Відповідач-2 товариство з обмеженою відповідальністю "Фенікс Інвест", проти позовних вимог заперечує в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права, мотивуючи це тим, що на Державному акті зроблено відмітку про вилучення земельної ділянки площею 0,7208 га, частиною якої є спірна земельна ділянка, отже позивач не є користувачем земельної ділянки площею 0,7208 га по вул. Суворова, 2, більше того, жодне з прийнятих відповідачем-1 рішень визнано незаконними не було, а тому твердження позивача про незаконність вилучення земельної ділянки є необґрунтованими. По-друге, спірна земельна ділянка не належить до земель оборони, оскільки станом на час видачі Державного акту взагалі не існувало такої категорії земель, як землі оборони, а жодним органом не приймалось рішень про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки. По-третє, оспорюваний договір оренди прийнято на підставі рішення відповідача-1 від 25.12.2014 року №1472, яке є чинним та ніким скасовано не було. По-четверте, відповідачами дотримано порядок надання земельної ділянки в оренду, відповідач-2 використовує спірну земельну ділянку за призначенням та збудував на ній та здав в експлуатацію багатоквартирний житловий будинок. Крім того, відповідач-2 окремо звернувся до суду із клопотанням про приєднання доказів, в якому заявив про застосування наслідків спливу строків позовної давності, обґрунтовуючи її тим, що позивачу було відомо про вилучення земельної ділянки, оскільки він брав участь у судовому процесі щодо їх оскарження у справі №9/106.

Кабінет Міністрів України (третя особа-1) надав суду пояснення, з яких вбачається, що він підтримує позовні вимоги та зазначає про те, що ним не надавалась згода на вилучення спірної земельної ділянки та її передачу, а також дозвіл на зміну її цільового призначення, а тому вважає незаконним вилучення земельної ділянки площею 0,7208 га, яка розташована по вул. Фрунзе (Суворова), 2 у м. Чернівці з державної власності ОСОБА_1 міською радою та укладення в подальшому оспорюваних договорів оренди землі.

Третя особа-2, Міністерство оборони України, своїм правом на подання письмових пояснень на позов не скористалась.

03 травня 2018 року від заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону (далі прокурор) надійшло повідомлення про вступ справу з метою захисту майнових прав та законних інтересів держави у сфері земельних відносин. Так, прокурор обґрунтовує правомірність позовних вимог з тих же підстав, що зазначені у позові та запереченнях на відзив відповідача-1, та також заявляє, що власником земельних ділянок, закріплених за Чернівецька КЕЧ району на праві постійного користування, є держава в особі Кабінету Міністрів України. Водночас наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 року №483 передбачено особливий порядок відчуження земель оборони, за яким передача земель оборони іншим органам або територіальним громадам здійснюється за погодженням з Міністром оборони України або за його дорученням начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Тобто начальник ОСОБА_1 КЕЧ району не вправі надавати згоду на вилучення земельних ділянок, а тому посилання відподача-1 на його письмову згоду є безпідставними. Натомість факт приналежності вилученої земельної ділянки площею 0,7208 га, яка розташована по вул. Фрунзе (Суворова), 2 у м. Чернівці, до земель оборони підтверджується відомостями про її бухгалтерський облік на балансі позивача.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2018 року позовну заяву розподілено судді Марущаку І.В. та присвоєно єдиний унікальний номер справи 926/941/18.

Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 17.04.2018 року, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 10.05.2018 року, запропоновано відповідачам надати відзиви на позов.

Ухвалою суду від 10.05.2018 року розєднано позовні вимоги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці до ОСОБА_1 міської ради, обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Букстрой" та товариства з обмеженою відповідальністю "Фенікс Інвест" про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки. Виділено у самостійне провадження позовну вимогу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1 міською радою та обслуговуючим кооперативом Житлово-будівельний кооператив Букстрой 7 грудня 2007 року договору оренди земельної ділянки площею 0,2506 га (кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0023), яка знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. О. Суворова, 2-А, до відповідачів ОСОБА_1 міської ради та обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Букстрой", яку вирішено розглядати у межах справи №926/941/18. Виділено у окремі самостійні провадження позовні вимоги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці про:

- визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1 міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю Фенікс Інвест 9 лютого 2015 року договору оренди землі № 9299 площею 0,2684 га (кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0046), що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. О. Суворова, 2-Б, до відповідачів ОСОБА_1 міської ради та товариства з обмеженою відповідальністю "Фенікс Інвест", з наступним присвоєнням єдиного унікального номеру;

- визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1 міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю Фенікс Інвест 9 лютого 2015 року договору оренди землі № 9900 площею 0,0836 га (кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0048), що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. О. Суворова, 2-Б, до відповідачів ОСОБА_1 міської ради та товариства з обмеженою відповідальністю "Фенікс Інвест", з наступним присвоєнням єдиного унікального номеру;

- визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1 міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю Фенікс Інвест 9 лютого 2015 року договору оренди землі № 9901 площею 0,1182 га (кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0047), що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. О. Суворова, 2-Б, до відповідачів ОСОБА_1 міської ради та товариства з обмеженою відповідальністю "Фенікс Інвест", з наступним присвоєнням єдиного унікального номеру.

При цьому, даною ухвалою судом відмовлено в задоволенні клопотання про обєднання справи №926/941/18 в одне провадження з справою №926/844/18.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10.05.2018 року позовну вимогу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці до ОСОБА_1 міської ради та товариства з обмеженою відповідальністю "Фенікс Інвест" про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1 міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю Фенікс Інвест договору оренди землі від 9 лютого 2015 року № 9900 площею 0,0836 га (кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0048), що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. О. Суворова, 2-Б, передано розгляд судді Марущаку І.В. та присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 926/1058/18.

Ухвалою суду від 11.05.2018 року призначено розгляд справи у підготовчому засіданні на 31.05.2018 року за участю представників сторін та запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті спору.

Ухвалою суду від 31.05.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України, продовжено строк підготовчого провадження та відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 20.06.2018 року.

Ухвалою суду від 20.06.2018 року прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог у частині визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1 міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю Фенікс Інвест 9 лютого 2015 року договір оренди землі № 9300 площею 0,0836 га (кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0048), що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. О. Суворова, 2-Б, також залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерство оборони України та відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 09.07.2018 р.

Ухвалою суду від 09.07.2018 року закрито підготовче провадження у справі № 926/1058/18 та розпочато її розгляд по суті. Справу призначено до розгляду по суті у судовому засіданні 08.08.2018 року за участю представників сторін, третіх осіб та прокурора.

Відповідач-1 та третя особа-2 явку своїх представників у судове засідання 08.08.2018 року не забезпечили, про причини неявки суду не повідомили.

При цьому, судом досліджено, що ухвала суду від 09.07.2018 року надсилалась відповідачу-1 та третій особі-2 на їхні адреси, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Так, відповідач-1 отримав ухвалу від 09.07.2018 року 13.07.2018 року, а третя особа-2 16.07.2018 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (містяться в матеріалах справи). Більше того, представника відповідача-1 у підготовчому засіданні 09.07.2018 року судом повідомлено про дату та час судового засіданні 08.08.2018 року, що підтверджується технічним записом судового засідання від 09.07.2018 року та розпискою від того ж числа.

Відтак, суд констатує, що відповідача-1 та третю особу-2 належним чином повідомлено про дату, час та місце слухання справи.

Присутні у судовому засіданні 08.08.2018 року представники учасників судового процесу проти розгляду справи за відсутності представників відповідача-1 та третьої особи-2 не заперечували.

Відповідно до п.1 ч.3. ст.202 Господарського процесуального кодексу України: Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;.

У цій площині суд зазначає, що згідно пунктів 1-3 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи зобовязані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи, зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою.

Більше того, застосовуючи на підставі ч.2 ст.3 ГПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

З огляду на вказане суд визнав за можливе здійснювати розгляд справи у судовому засіданні 07.08.2018 року за відсутності представників відповідача-1 та третьої особи-2.

Представник позивача та прокурор позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Натомість представник відповідача-2 проти позовних вимог заперечив через їх безпідставність, а тому просив відмовити у задоволенні позову. У свою чергу представник третьої особи-1 позовні вимоги підтримав та просив суд ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-2, третьої особи-1 та прокурора, зясувавши обставини, на які учасники посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив таке.

01 березня 1980 року на підставі Державного акту на право користування землею серії «Б» № 037683 від 01.03.1980 року виданого виконкомом ОСОБА_1 міської рада народних депутатів (далі Державний акт) ОСОБА_1 квартирно-експлуатаційній частині району надано у безстрокове та безоплатне користування земельну ділянку військового містечка № 1 для господарських потреб загальною площею 112,3 га по вул. Фрунзе-Чапаєва у м. Чернівці.

Позивач є правонаступником ОСОБА_1 квартирно-експлуатаційній частини району згідно директиви Міністра оборони України від 20.04.2005 року №Д-322/1/010.

Як вбачається з листа від 25.10.2001 року №09-77/3078, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області (далі РВ ФДМУ) повідомило Чернівецьку КЕЧ району», що не заперечує проти надання в оренду нежитлового приміщення №1/7 загальною площею 1295 кв. м. по генплану, клубу та прилеглої території площею 0,76 га, за адресою: м. Чернівців, вул. Фрунзе, 2, що знаходиться на балансі ОСОБА_1 КЕЧ району. Однак листом від 10.12.2007 року №09-77/3850 РВ ФДМУ повідомило, що до його повноважень не входить передача в оренду землі, а тому в наданому йому раніше листі від 25.10.2001 року №09-77/3078 допущена помилка щодо погодження надання в оренду разом з обєктом прилеглої території площею 0,76 га за адресою: м. Чернівці, вул. Фрунзе, 2, що знаходиться на балансі ОСОБА_1 КЕВ району.

Разом з тим, 01 листопада 2001 року між Міністерством оборони України в особі начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (який діяв на підставі доручення Міністра оборони України від 12.02.2001 року №148/155) та малим приватним підприємством «Бомонд» (далі МПП «Бомонд») укладено договір № 254/2001/ГоловКЕУ оренди нежитлового приміщення загальною площею 1295,0 м. кв. №1/7 по генплану, клуб за адресою: м. Чернівці, вул. Фрунзе, 2, для розміщення закладу культури (пункти 1.1, 2.3).

Договір № 254/2001/ГоловКЕУ від 01.11.2001 року діяв з 01.11.2001 року по 01.11.2006 року строком на пять років (п.10.1). При цьому, п.10.6 зазначеного договору передбачено, що уразі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Листом від 10.05.2002 року №445 начальником ОСОБА_1 КЕЧ району надано згоду на вилучення земельної ділянки орієнтовною площею 0,76 га, розташованої за адресою: м. Чернівці, вул. Фрунзе, 2, яка закріплена за будівлею клубу, що знаходиться в орендному користуванні малого приватного підприємства «Бомонд» відповідно до договору №254/2001/ГоловКЕУ від 01.11.2001 року та передачу її в оренду МПП «Бомонд» строком на період дії договору оренди приміщення.

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради від 04.06.2002 року №90/3 клубу літера «Е», який знаходиться на території колишнього військового містечка №1 по вул. Фрунзе, 2 «А» присвоєно поштову адресу Суворова, 2 «А», згідно з довідкою ОСОБА_1 комунального обласного бюро технічної інвентаризації №557 від 25.04.2002 року.

27 червня 2002 року рішенням 3 сесії ОСОБА_1 міської ради ХХІV скликання №43 малому приватному підприємству «Бомонд», на підставі договору №254/2001/ГоловКЕУ оренди нежитлового приміщення, надано в оренду земельну ділянку площею 0,7208 га за цільовим призначенням обслуговування будівлі, до 01.11.2006 року.

На підставі вказаного вище рішення 3 сесії ОСОБА_1 міської ради ХХІV скликання №43 від 27.06.2002 року між ОСОБА_1 міською радою та малим приватним підприємством «Бомонд» укладено договір оренди земельної ділянки від 29.07.2002 року, відповідно до якого Чернівецька міська рада надає, а мале приватне підприємство «Бомонд» приймає в оренду земельну ділянку площею 0,7208 га за адресою: м. Чернівці, вул. Фрунзе, 2-А, терміном до 01.11.2006 для обслуговування будівлі.

Тоді ж, 29.07.2002 року, на підставі акту прийому передачі земельної ділянки для обслуговування будівлі зазначену земельну ділянку площею 0,7208 га за адресою: м. Чернівці, Фрунзе, 2А, передано орендарю МПП «Бомонд».

29.08.2002 року рішенням 4 сесії ОСОБА_1 міської ради XXIV скликання від 29.08.2002 №65 на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради від 04.06.2002 №90/3 внесено зміни в пункт 9 додатку 4 до рішення 3 сесії ХХІV скликання ОСОБА_1 міської ради №43 від 27.06.2002 щодо місцезнаходження орендованої земельної ділянки з вул. Фрунзе 2А на вул. Суворова, 2А.

01.10.2002 року між ОСОБА_1 міською радою та малим приватним підприємством «Бомонд» укладено угоду №140/1 від 01.10.2002 про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 29.07.2002 в частині місцезнаходження орендованої земельної ділянки з вул. Фрунзе 2А на вул. Суворова, 2А на підставі вказаного вище рішення 4 сесії XXIV скликання ОСОБА_1 міської ради від 29.08.2002 №65.

Пунктом 70 рішення 23 сесії ОСОБА_1 міської ради XXIV скликання від 08.07.2004 року №493 доповнено пункт 9 додатку 4 до рішення 3 сесії ОСОБА_1 міської ради XXIV скликання від 27.06.2002 №43 словами: «Вилучити у ОСОБА_1 квартирно-експлуатаційної частини району Західного-оперативного командування Міністерства оборони України частину земельної ділянки по вул. Фрунзе, 2А площею 0,7208 га за згодою» (підстава: лист-згода від 10.05.2002 року №445.

У свою чергу пунктом 72 цього ж рішення малому приватному підприємству «Бомонд» затверджено проект внутрішньогосподарського розподілу земельної ділянки по вул. Суворова, 2А площею 0,7208 га, наданому йому в оренду до 01.11.2006 року відповідно до рішення від 27.06.2002 року №43, в наступному співвідношенні:

- земельна ділянка №1 площею 0,2506 га для обслуговування торгово-розважального комплексу, яка включає в себе ділянку під будівлею;

- земельна ділянка №2 площею 0,4702 га для влаштування автопаркінгу з розміщенням контрольно-пропускного пункту.

Крім того, на підставі рішень ОСОБА_1 міської ради від 27.06.2002 року №43 та від 08.07.2004 року №493 начальником управління земельних ресурсів ОСОБА_1 міської ради внесено запис у Державний акт в графі зміни до землекористування про вилучення частини земельної ділянки площею 0,7208 га. Також на Плані меж землекористування відображено розташування та межі земельної ділянки, що вилучалась.

Військовим прокурором Чернівецького гарнізону оскаржувалась дійсність п.4 рішення від 27.06.2002 року №43, п. п. 72, 72.1 рішення від 08.07.2004 року №493, проте ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 16.01.2006 року у справі №9/106 за позовом військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України ОСОБА_1 КЕЧ району до ОСОБА_1 міської ради, виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради та ОСОБА_1 міського комунального бюро технічної інвентаризації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача МПП «Бомонд», про визнання недійсним рішень, позов залишено без розгляду.

У цій площині суд констатує, що позивачем та прокурором не надано, а у матеріалах справи відсутні докази визнання недійсними рішень 3 сесії ОСОБА_1 міської ради ХХІV скликання від 27.06.2002 року №43 та 23 сесії ОСОБА_1 міської ради XXIV скликання від 08.07.2004 року №493.

При цьому, суд зауважує, що предметом розгляду даної справи є вимоги про визнання недійсним договору оренди землі від 09.02.2015 року, а не вищевказаних рішень відповідача-1 від 27.06.2002 року №43 та, а тому суд не надає оцінку їх правомірності чи протиправності. Тим більше, що оцінка даних рішення від 08.07.2004 року №493 надається судом у справі №926/844/18, а доказів оскарження рішення від 27.06.2002 року №43 на даний час не надано.

Разом з тим, рішенням виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради від 01.11.2004 року №924/20 вирішено присвоїти поштову адресу вул. Суворова, 2-Б (замість Суворова, 2-А) на будівлі контрольно-пропускного пункту та автопаркінгу (І черга), забудовником якого є МПП «Бомонд» (довідка ОСОБА_1 міського комунального БТІ від 28.10.2004 року №3237).

02 листопада 2004 року мале приватне підприємство «Бомонд» на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі контрольно-пропускного пункту та автопаркінгу (1 черга) продало товариству з обмеженою відповідальністю «Фенікс Інвест» нежитлову будівлю контрольно-пропускного пункту та автопаркінгу (1 черга), котрі розташовані на земельній ділянці площею 0,4702 в м. Чернівці по вул. Суворова, 2Б (колишня адреса вул. Суворова, 2А, змінена на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради від 01.11.2004 №924/20). Даний договір нотаріально посвідчений.

При цьому, належність МПП «Бомонд» вказаного майна підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської ради 01.11.2004 року на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради від 26.10.2004 року №909/20 та №924/20 від 01.11.2004 року, а право власності на нього зареєстроване ОСОБА_1 міський комунальним БТІ у реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.11.2004 року за реєстраційним номером 8184011.

Листом від 18.11.2004 року №46 МПП «Бомонд» повідомило, що у звязку із продажем контрольно-пропускного пункту та автопаркінгу відповідачу-2, які розташовані на земельній ділянці площею 0,4702 га за адресою: м. Чернівці, вул. Суворова, 2-б, не заперечує проти передачі зазначеної ділянки в оренду відповідачу-2.

Із зазначеного слідує, що МПП «Бомонд» добровільно відмовилось від оренди земельної ділянки площею 0,4702 га за адресою: м. Чернівці, вул. Суворова, 2-б на користь відповідача-2.

В подальшому, 25.12.2014 року рішення 59 сесії ОСОБА_1 міської ради VI скликання № 1472 товариству з обмеженою відповідальністю «Фенікс Інвест» погоджено проект поділу орендованої земельної ділянки за адресою: вул. Суворова, 2Б площею 0,4702 га (кадастровий номер :03:004:0011) для будівництва та обслуговування житлового комплексу з соціально-культурно-побутовими приміщеннями на 3 (три) земельні ділянки: за адресою вул. Суворова, 2Б № 1 площею 0,2684 га (кадастровий номер :03:004:0046), № 2 площею 0,0836 га (кадастровий номер :03:004:0048), № 3 площею 0,1182 га (кадастровий номер :03:004:0047) для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (для будівництва та обслуговування житлового комплексу з соціально-культурно-побутовими приміщеннями) пункт 1.

Крім того, цим же рішенням відповідачу-2 надані в оренду зазначені земельні ділянки терміном на пять років для будівництва та обслуговування житлового комплексу з соціально-культурно-побутовими приміщеннями (п. 1.2).

Дане рішення відповідача-1 від 25.12.2014 року №1472 ні позивачем, ні прокурором чи третіми особами оскаржено не було та є чинним, докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

Судом ставилось питання про призначення експертизи, щодо того чи входить спірна земельна ділянка за адресою вул. Суворова, 2Б № 2 площею 0,0836 га (кадастровий номер :03:004:0048) в контури вилученої земельної ділянки з Державного акту позивача, однак сторонами заперечувалась необхідність проведення експертизи, з огляду на те, що даний факт не заперечується та визнається сторонами.

09 лютого 2015 року між ОСОБА_1 міської радою (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Фенікс Інвест» (орендар) укладено договір оренди землі №9300 (далі договір оренди землі), згідно пунктів 1, 2.1, 2.2 якого орендодавець на підставі рішення 59 сесії ОСОБА_1 міської ради VІ скликання від 25.12.2014 року №1472 надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0836 га, кадастровий номер :03:004:0048 для будівництва та обслуговування житлового комплексу з соціально-культурно-побутовими приміщеннями, яка знаходиться в м. Чернівцях на вул. Суворова Олександра, 2-Б.

Сторонами договору оренди землі погоджено, що земельна ділянка надається в оренду строком на пять років по 09.02.2020 року включно (пункт 3.1).

У п.4.1 договору оренди зазначено, що річна орендна плата визначена відповідно до чинного законодавства, розрахована згідно з додатком №1 до цього договору та за повний рік оренди становить 35857,50 грн. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі.

Згідно із пунктами 5.1 та 5.2 договору оренди землі: «Цільове призначення земельної ділянки відповідно до категорії земель: землі для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (код 03.15). Мета використання земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового комплексу з соціально-культурно-побутовими приміщеннями.»

Факт передавання відповідачем-1 та прийняття відповідачем-2 земельної ділянку площею 0,0836 га, кадастровий номер :03:004:0048 підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки від 09.02.2015 року.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 10.02.2015 року №33415463, власником (орендодавцем) земельної ділянки площею 0,0836 га, яка знаходиться в м. Чернівцях на вул. Суворова, 2б, кадастровий номер :03:004:0048 є територіальна громада м. Чернівці в особі ОСОБА_1 міської ради, а орендарем відповідач-2 на підставі договору оренди земельної ділянки від 09.02.2015 року №9300 та рішення ОСОБА_1 міської ради від 25.12.2014 року №1472.

Із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.01.2018 року №НВ-018 видно, що земельна ділянка площею 0,0836 га, яка знаходиться в м. Чернівцях на вул. Суворова, 2б, кадастровий номер :03:004:0048 перебуває у приватній власності, категорія земель землі житлової та громадської забудови, вид використання - для будівництва та обслуговування житлового комплексу з соціально-культурно-побутовими приміщеннями, власником якої є територіальна громада м. Чернівці в особі ОСОБА_1 міської ради, а орендарем відповідач-2.

Судом зазначається, що в зазначеному витягу з Державного земельного кадастру помилково зазначено «перебуває у приватній власності», що підтверджується також самим цим витягом в якому зазначено також, «власником якої є територіальна громада м. Чернівці в особі ОСОБА_1 міської ради», що в свою чергу підтверджує комунальну власність на земельну ділянку площею 0,0836 га, яка знаходиться в м. Чернівцях на вул. Суворова, 2б, кадастровий номер :03:004:0048. Також це підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 10.02.2015 року №33415463, в якому зазначено орендодавцем земельної ділянки площею 0,0836 га, яка знаходиться в м. Чернівцях на вул. Суворова, 2б, кадастровий номер :03:004:0048 є територіальна громада м. Чернівці в особі ОСОБА_1 міської ради, а також, що в даному реєстрі зареєстроване право оренди, що само по собі виключає власність на дану земельну ділянку відповідача 2. Також даний факт визнається і самими відповідачами.

Судом, згідно відкритих даних публічної кадастрової карти України (http://map.land.gov.ua/kadastrova-karta), також встановлено, що земельна ділянка площею 0,7208 га, вилучена ОСОБА_1 міською радою, станом на день ухвалення судового рішення, не існує у визначених у Державному акті на право користування землею серії «Б» № 037683 від 01.03.1980 року межах. Натомість, в межах даної вилученої земельної ділянки відповідно до даних, які містяться у Державному земельному кадастрі України зареєстровано 4 земельних ділянки:

1. Кадастровий номер: :03:004:0023, комунальна власність, цільове призначення: 1.13.2 землі житлової забудови і комерційного використання. Площа: 0.2506 га.

2. Кадастровий номер: :03:004:0047, комунальна власність, цільове призначення: 03.15 землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови. Площа: 0.1182 га.

3. Кадастровий номер: :03:004:0046, комунальна власність, цільове призначення: 03.15 землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови. Площа: 0.2684 га.

4. Кадастровий номер: :03:004:0048, приватна власність, цільове призначення: 03.15 землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови. Площа: 0.0836 га.

Даний факт визнається представниками сторін, третьої особи-1 та прокурором, однак позивач та прокурор вважають, що вони внесені помилково, а достовірними даними є з огляду на Державний акт та дані бухгалтерського обліку позивача.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» господарським судам розяснено, що: «Правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.»

Як зазначено вище, позовні вимоги у даній справі обґрунтовані тим, що відповідач-1 розпорядився землями оборони, які відносяться державної власності, чим порушив право позивача на постійне землекористування земельною ділянкою. Отже, з метою встановлення факту порушення прав позивача суду необхідно зясувати правовий статус спірної земельної ділянки станом на момент укладення договору оренду.

На підтвердження обставин перебування земельної ділянки площею 0,0836 га, яка знаходиться в м. Чернівцях на вул. Суворова, 2б, кадастровий номер :03:004:0048 у державній власності та віднесення її до категорії земель оборони позивач та прокурор посилаються на дані бухгалтерського обліку позивача (відомість про наявність та використання земельних ділянок, відомість щодо розбіжності в обліку земельних ділянок, які рахуються за Міністерством оборони України по КЕВ м. Чернівці станом на 01.04.2018 року), згідно яких вказана земельна ділянка не вибула з користування позивача та є частиною земель, що включені до Державного акту.

У свою чергу, згідно даних, які містяться у Державному земельному кадастрі України власником земельної ділянки за кадастровим номером :03:004:0048 є територіальна громада м. Чернівці в особі ОСОБА_1 міської ради.

Відповідно до статті 193 Земельного кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на момент укладення спірного договору оренди): «Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.»

Статтею 194 ЗК України унормовано, що призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Отже, із зазначених норм права слідує, що дані Держгеокадстру є офіційними та належними доказами правового статусу земельної ділянки. Відтак, суд констатує, що після вилучення у позивача земельної ділянки площею 0,7208 га, що розташована у м. Чернівці по вул. Фрунзе (Суворова), 2 така спірна ділянка вибула з державної власності.

При цьому, суд вже зазначав, що не в праві у межах даної справи надавати оцінку правомірності чи протиправності рішення відповідача-1 про вилучення земельної ділянки, оскільки це не є предметом даного спору, а цим обставинам надається оцінка господарським судом у межах справи №926/844/18.

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України передбачено, що: «До розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, втому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.»

За приписами пунктів «а» та «в» статті 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу;

У статті 83 ЗК України зазначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю (частина перша). 2. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (частина 2).

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази розмежування земель державної та комунальної власності у м. Чернівці, а земельні ділянка площею 0,0836 га кадастровий номер :03:004:0048 розташована у межах населеного пункту (м. Чернівці), суд дійшов висновку, що Чернівецька міська рада була вправі розпоряджатись спірною земельною ділянкою, у тому числі шляхом укладення відповідних договорів оренди.

За приписами ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України: «Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.»

Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка на момент укладення оспорюваного договору оренди землі не відносилась до земель державної власності та не перебувала у користуванні позивача, суд дійшов висновку, що позивач не довів наявність свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Разом з тим, суд вважає необхідне зазначити, що відповідно до частин першої, другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно із ч.1 ст.124 ЗК України: «Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.»

Як встановлено вище, укладенню оспорюваного договору оренди землі передувало рішення 59 сесії ОСОБА_1 міської ради VI скликання 25.12.2014 року №1472, яким ТОВ «Фенікс Інвест» надано в оренду спірну земельну на вул. Суворова, 2-Б площею 0,0836 га для будівництва та обслуговування житлового комплексу з соціально-культурно-побутовими приміщеннями. Доказів скасування чи оскарження даного рішення не надано.

Сам договір оренди землі від 09.02.2015 року №9300 зареєстрований у Державному земельному кадастрі України та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, у суду немає підстав вважати, що ОСОБА_1 міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Фенікс Інвест» порушено порядок надання земельної ділянки в оренду, що перебуває у комунальній власності.

Відтак, посилання позивача на відсутністю повноважень у відповідача-1 на розпорядження земельною ділянкою не підтверджені належними та допустимими доказами, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ)» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенція) полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів».

У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23.11.2000 у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

У контексті дотримання принципу пропорційності суд зазначає, що 07.04.2008 року рішенням виконкому ОСОБА_1 міської ради затверджено ОСОБА_3 державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва приміщення соціально-культурно-побутового призначення та автомобільний паркінг в житловому комплексу (І черга), які розташовані у м. Чернівці, вул. Суворова, 2-Б.

Крім того, відповідачем-2 отримано свідоцтво № від 16.12.2009 року, яке засвідчує відповідність закінченого будівництва житлового комплексу з соціально-культурно-побутовими приміщеннями (ІІ черга блок А на 24 кв.) на Суворова, 2-Б у м. Чернівці 2473,60 кв. м. (загальна площа квартир -2216,30 кв. м., житлова площа квартир 1205,50 кв. м.) проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил. 08.07.2010 року та 31.12.2010 року відповідачем-2 отримано сертифікати відповідності № ЧВ000152 та №ЧВ 000412 відповідно, які засвідчують відповідність ІІІ та ІV черг будівництва житлового комплексу з соціально-культурно-побутовими приміщеннями по Суворова, 2-Б у м. Чернівці на 48 (24+24) квартир (загальною площею 2141,20 м. кв. та 2852,90 м. кв. відповідно) проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил.

ОСОБА_1 міського комунального бюро технічної інвентаризації від 06.07.2018 року №1195 останнє повідомило, що на спірній земельній ділянці розташований незавершений будівництвом багатоквартирний житловий будинок.

Таким чином, суд встановив, що на спірній земельній ділянці відповідачем проводять роботи з будівництва нерухомого майна, відтак визнання недійсним договору оренди землі від 09.02.2015 року №9300 призведе до порушення принципу пропорційності та невиправдано позбавить відповідача-2 права на мирне володіння майном, яке останній очікує збудувати, що свідчить про наявність «законних сподівань», що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ відноситься до розширеного тлумачення поняття «майна» (Справа «ОСОБА_5 Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87, рішення від 23 жовтня 1991 р.) .

У свою чергу суд з власної ініціативи ознайомився в Єдиному державному реєстрі судових рішень з ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 21.04.2008 року у справі №9/55 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/1674181) за позовом військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах Міністерства Оборони України КЕВ у м. Чернівці до малого приватного підприємство "Бомонд" про розірвання договору оренди нежитлових приміщень № 254/2001/ГоловКЕУ від 01.11.2001 року. Так, припиняючи провадження у справі, місцевий господарський суд мотивував своє судове рішення тим, що: «Протоколом огляду помічника військового прокурора Чернівецького гарнізону в присутності понятих 24 січня 2008 року встановлено, що обєкт оренди нежитлове приміщення будівля № 7 (клуб), загальною площею 1295.0 кв. м, розташоване на території військового містечка №1 в ОСОБА_1 гарнізоні знищено повністю. Відповідно до ч. 2 ст. 291 ГК України та п. 10,9 укладеного сторонами договору «Договір оренди припиняється у разі: загибелі (знищення) об'єкта оренди.» Враховуючи, що обєкт оренди знищено, договір оренди припинив свою дію. Отже відсутній предмет спору.»

Аналогічно рішенням Господарського суду Чернівецької області від 21.04.2008 року №9/56 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/1674179#) за позовом військового прокурора Чернівецького гарнізону до малого приватного підприємство "Бомонд", суд, встановивши факт зруйнування МПП «Бомонд» приміщення клубу, орендованого за договором №254/2001/ГоловКЕУ від 01.11.2001 року, стягнув з МПП «Бомонд» 1186840 грн. заподіяних державі збитків.

Із зазначеного слідує, що на спірній земельній ділянці відсутнє нерухоме майно державної власності, яке б перебувало у розпорядженні позивача, а знаходиться нерухоме майно відповідача 2, яке може бути обєктом цивільних правовідносин.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України ТзОВ «Фенікс Інвест» мало право на перехід до нього права користування на земельну ділянку або її частину, на якій розміщені обєкти нерухомості нежитлові будівлі контрольно-пропускного пункту та автопаркінгу, які придбані за договором від 02 листопада 2004 року в МПП «Бомонд».

У світлі зазначеного суд вважає правомірним застосування до спірних відносин правову позицію ЄСПЛ, зазначену ним у рішенні по справі "Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" від 24.06.03 №44277/98, у якій ЄСПЛ дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", тому визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Більше того, у пункті 71 рішення в справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене, принцип "належного урядування" не встановлює абсолютної заборони на витребування із власності майна, в тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло з власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з'ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Додержання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно із додержанням принципу "пропорційності", при тому що немає чіткого, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб'єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з'ясований у кожній конкретній справі на підставі обставин і фактів, безпосередньо встановлених.

Верховний Суд у постанові від 27.06.2018 року по справі №294/220-14-ц також застосував положення вказаного рішення ЄСПЛ у контексті дотримання органами державної влади принципу належного урядування та зробив правовий висновок, згідно якого потреба виправити минулу помилку, допущену державним органом, не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного урядування може не лише покладати на державні органи обовязок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Враховуючи, що з моменту вилучення земельної ділянки площею 0,7208 га до звернення до суду з даним пройшло майже 14 років суд не може вважати, що визнання недійсним договору оренди землі не призведе до порушення принципу належного урядування з огляду на те, що навіть якщо припустити, що земельна ділянка площею 0,7208 га вилучена у нього неправомірно, то слідує, що протягом тривалого часу позивачем через власну недбалість не здійснювався належний контроль за ввіреним йому державою майном.

Натомість відповідач-2 не вправі відповідати за бездіяльність органів державної влади, оскільки має реальні наміри очікувати, що земельна ділянка ним орендується законно з метою задоволення певної господарської мети, а саме будівництва багатоквартирного житлового будинку. У свою чергу позивач не ставить перед судом питання про компенсацію витрат, що понесені відповідачем-2 у звязку позбавлення його права оренди та витрат, понесених ним у звязку з будівництвом багатоквартирного житлового будинку з торговельно-розважальним комплексом.

За таких обставин суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог та визнання недійсним договору оренди землі порушуватиме права відповідача-2, передбачені ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Натомість відповідач-2 не міг знати чи була Чернівецька міська рада уповноважена на надання земельної ділянки за кадастровим номером :03:004:0048, оскільки керувався офіційними даними Державного земельного кадастру України. Зазначене також свідчить про безпідставність позовних вимог.

Щодо заяви відповідача-2 про застосування строків позовної давності, то згідно зі статтями 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 цього Кодексу).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. ЄСПЛ наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У ході судових засідань представник позивача зазначав, що йому стало відомо про оспорюваний договір оренди землі у 2017 році, однак доказів, які б підтверджували дані обставини суду не надано та такі у матеріалів справи відсутні.

Із викладеного вище вбачається, що позивачу і прокурору було відомо про вилучення земельної ділянки площею 0,7208 га і про спірну земельну ділянку площею 0,0836 га, що підтверджується ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 16.01.2006 року у справі №9/106.

Відповідно до п.2.2 Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці основними завданнями позивача є ведення обліку та аналіз наявності і стану, правильного та раціонального використання земель.

Відтак, суд вважає, що позивач повинен був дізнатися про його порушене право при внесення змін до Державного акту, однозначно знав, як і прокурор так і Міністерство оборони України про вилучення земельної ділянки, що підтверджується ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 16.01.2006 року у справі №9/106, та позивач міг би (зобовязаний був) дізнатися про оспорюваний договір оренди землі за умови належного виконання ним покладених на нього завдань, однак таких дій не вчиняв, а тому суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду із даним позовом. Доказів переривання строку позовної давності позивачем надано не було.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

У п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» розяснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки судом встановлено, що права позивача не є порушеними, то суд відмовляє у задоволенні позову саме з підстав необґрунтованості позову, а не у звязку зі спливом строків позовної давності.

Стосовно інших доводів учасників судового процесу, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Таким чином, суд вважає, що на інші доводи та аргументи учасників судового процесу не слід давати детальної відповіді, з урахуванням мотивів, за яких суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Судові витрати залишити за позивачем у порядку статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 20, 129, 194, 196, 219, 222, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. У задоволення позову відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 17.08.2018 року.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя І.В. Марущак