РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.08.2018Справа № 910/6484/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дебют-Центр" (08290, Київська обл., м. Ірпінь, смт. Гостомель, вул. Центральна, буд. 1-О; ідентифікаційний код 39421842)

до Фізичної особи-підприємця Луців Анастасії Володимирівни (03011, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1)

про стягнення 22 211 грн. 11 коп.

без повідомлення (виклику) представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Дебют-Центр" з позовом до Фізичної особи-підприємця Луців Анастасії Володимирівни про стягнення 22 211 грн. 11 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки № 2063 від 17.02.2017, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 13 102 грн. 62 коп., 5 118 грн. 85 коп. пені, 809 грн. 09 коп. 3% річних та 3 180 грн. 55 коп. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Дебют-Центр" залишено без руху та встановлено позивачу п'ятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків шляхом подання до суду доказів надсилання копії позовної заяви та доданих до неї документів на адресу місцезнаходження відповідача.

12.06.2018 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Дебют-Центр" надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано докази (опис вкладення в цінний лист та фіскальний чек) надсилання копії позовної заяви та доданих до неї документів на адресу місцезнаходження відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2018 відкрито провадження у справі № 910/6484/18, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження.

09.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив по позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з їх необґрунтованістю.

13.07.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив, в якому позивач просить суд задовольнити позовну вимоги у зв'язку з тим, що доводи відповідача, зазначені у відзиві не мають належного доказового та документального підтвердження.

Так, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи, відповідно до ч. 5, 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи

Розглянувши подані до суду матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

17.02.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дебют Центр" (постачальник) та Фізичною-особою підприємцем Луців Анастасією Володимирівною (покупець) укладено договір поставки № 2063, за умовами якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця товар в порядку і на умовах, передбачених цим договором.

Найменування, кількість, асортимент, ціна і вартість товару вказуються в накладних, що є невід'ємною частиною цього договору (п.1.2. договору).

Загальна сума договору визначається як наростаюча сума по всіх поставках, виконаних постачальником протягом всього терміну дії цього договору (п. 1.3. договору).

Згідно з п. 2.2. договору постачальник зобов'язується відправити покупцеві наступні документи: накладна, електронна податкова накладна, зареєстрована в Єдиному Державному реєстрі податкових накладних відповідно до Податкового кодексу України. Сертифікат якості , санітарно-гігієнічний висновок, сертифікат про радіаційну безпеку на товари, що підлягають обов'язковій сертифікації в Україні, видаються на вимогу покупцю.

Покупець зобов'язаний повернути постачальнику підписану накладну, а також направити оригінал доручення на особу, яка має повноваження отримувати товар та підписувати відповідні документи, впродовж 10 календарних днів з дати поставки. У випадку не направлення відповідних документів більше ніж на 30 календарних днів за раніше здійсненими поставками, постачальник має право призупинити наступне постачання товару до повного обміну документами (п. 2.3. договору).

Пунктом 5.1. договору встановлено, що покупець оплачує товар за договірною ціною , яка вказана у рахунку-фактурі і накладній.

Згідно з п. 5.2. договору розрахунок за поставлений товар здійснюється покупцем на умові відстрочення платежу на 14 (чотирнадцять) календарних днів з моменту відвантаження товару за безготівковим розрахунком.

Відповідно до п. 6.3. договору встановлено, що в разі прострочення оплати товару вказаного в п. 5.2. договору терміну відстрочення, покупцю сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, що діяла в період сплати пені від суми простроченого платежу.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2017, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами свої зобов'язань (п. 8.1. договору).

Позивач у своєму позові зазначає, що на виконання умов договору постачальником було поставлено, а покупцем прийнято у власність товар на загальну суму 55 841, 38 грн., за наступними видатковими накладними: № 66836 від 28.04.2018 на суму 8 700,48 грн., № 68073 від 28.04.2017 на суму 1 969,26 грн., № 72471 від 06.05.2017 на суму 11 216, 76 грн., № 76224 від 13.05.2017 на суму 7 296, 12 грн., № 74635 від 18.05.2017 на суму 4 827, 66 грн. та № 80631 від 18.05.2017 на суму 21 831, 10 грн.

Відповідач частково сплатив вартість товару відповідно до накладних № 66836 від 28.04.2018 на суму 8 700,48 грн., № 68073 від 28.04.2017 на суму 1 969,26 грн. в розмірі 12 609, 42 грн. згідно платіжного доручення № 40 від 28.04.2017, залишивши переплату в розмірі 1 939, 68 грн., в рахунок майбутньої оплати вартості товару.

Позивач вказує, що незважаючи на надану можливість відповідачу сплатити вартість поставленого товару з умовою відстрочення платежу на 14 календарних днів, останній прострочив виконання своїх зобов'язань щодо оплати за наступними видатковими накладними: № 72471 від 06.05.2017 на суму 11 216, 76 грн., № 76224 від 13.05.2017 на суму 7 296, 12 грн., № 74635 від 18.05.2017 на суму 4 827, 66 грн. та № 80631 від 18.05.2017 на суму 21 831, 10 грн.

Відповідачем за зазначеними вище видатковими накладними, а саме, згідно платіжного доручення № 42 від 21.07.2017 на суму 10 000, 00 грн. та платіжним дорученням № 44 від 28.07.2017 на суму 5 000,00 грн., частково було сплачено за товар, в той час, сума заборгованості в розмірі 28 231, 96 грн. залишалася непогашеною.

Позивач зазначає, що 28.12.2017 на адресу відповідача ним було відправлено претензію № 1656 від 28.12.2017, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису вкладення в цінний лист з відбитком штемпеля поштового зв'язку від 28.12.2017 та фіскального чеку № 57 від 28.12.2017, з вимогою про сплату у 7-ми денний строк з моменту отримання претензії, заборгованості у повному обсязі, після чого, відповідачем було сплачено 15 129, 34 грн. згідно з платіжним дорученням № 49 від 15.03.2018.

В подальшому відповідачем оплата за договором не здійснювалася, у зв'язку з чим у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 13 102, 62 грн.

Із поданого відповідачем відзиву вбачається, що останній визнає факт укладення договору з позивачем, та факт здійснення поставки товару за вищезазначеними накладними, однак з доводами відповідача не погоджуються, зазначаючи наступне.

Відповідач зазначає, що аналізуючи пункти договору, а саме п. 2.2. та п. 4.4. договору, на його думку постачання товару здійснюється за умови надання покупцю документів зазначених у п. 2.2. договору і тільки тоді вважається, що постачальник (позивач) належним чином виконав умови договору.

Таким чином, на думку відповідача, обов'язок оплатити товар виникає з моменту відвантаження товару 14 денний термін після отримання від постачальника повного переліку документів, зазначених у п. 2.2. договору.

Відповідач вказує, що у зв'язку з тим, що позивачем при постачанні товару не надавалися рахунки, сертифікат якості, санітарно-гігієнічний висновок, сертифікат про радіаційну безпеку на товари, що підлягають обов'язковій сертифікації в Україні відвантаження відбулося неналежним чином, а отже момент оплати товару не настав.

Також із наданого відзиву вбачається, що відповідач вважає, що договір не містить усіх істотних умов, у зв'язку з тим, що п. 2.4. договору не містить реквізитів щодо місця поставки, що є порушенням ст. 180 Господарського кодексу України.

Разом з тим, відповідач стверджує, що надані позивачем накладні не відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" з тієї підстави, що в накладних № 76224 від 13.05.2017 та № 74635 від 18.05.2017 зазначено відповідальну особу за приймання товару - менеджера ОСОБА_2, тоді як останні містять підпис Фізичної особи-підприємця Луців А.В.

Крім того, відповідач заперечує щодо періоду нарахування позивачем пені, зазначаючи, що останній перевищує 6-ти місячний термін.

Відповідно ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 2063 від 17.02.2017, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Відповідно до п. 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач належним чином виконав умови договору та поставив товар відповідачу, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними: № 66836 від 28.04.2018 на суму 8 700,48 грн., № 68073 від 28.04.2017 на суму 1 969,26 грн., № 72471 від 06.05.2017 на суму 11 216, 76 грн., № 76224 від 13.05.2017 на суму 7 296, 12 грн., № 74635 від 18.05.2017 на суму 4 827, 66 грн., № 80631 від 18.05.2017 на суму 21 831, 10 грн.

Суд вказує про те, що зазначені вище накладні підписані повноважними представниками та скріплені печатками, що тим самим підтверджує факт поставки позивачем товару відповідачу на загальну суму 55 841, 38 грн. та прийняття даного товару відповідачем без зауважень.

Разом з тим, суд вказує, що накладні за якими відбулася поставка товару, підписані особисто Фізичною особою підприємцем Луців А.В., тобто, відповідачем, а тому враховуючи наявність даного підпису та те, що позивач у відповіді на відзив підтвердив, що відповідач особисто приймав участь у прийнятті товару, суд приходить до висновку, що № 66836 від 28.04.2018 на суму 8 700,48 грн., № 68073 від 28.04.2017 на суму 1 969,26 грн., № 72471 від 06.05.2017 на суму 11 216, 76 грн., № 76224 від 13.05.2017 на суму 7 296, 12 грн., № 74635 від 18.05.2017 на суму 4 827, 66 грн., № 80631 від 18.05.2017 на суму 21 831, 10 грн. є належними, допустимими та достовірними доказами при вирішення даного спору, адже, підтверджують факт виконання умов договору з боку позивача та у свою чергу факт виникнення у відповідача зобов'язань щодо оплати даного товару.

Крім того суд, не погоджується з доводами відповідача, щодо невідповідності накладних, за якими відбувалася поставка товару чинному законодавству, а саме Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Так, згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні облікові документи, до яких також відносяться накладні, повинні містити наступні реквізити: назву документа (форми), дату складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарського операції, одиницю виміру господарського операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Разом з тим, п. 9 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Суд аналізуючи зміст даних норм, погоджується з доводами позивача, викладеними у відповіді на відзив, щодо того, що накладні № 66836 від 28.04.2018 на суму 8 700,48 грн., № 68073 від 28.04.2017 на суму 1 969,26 грн., № 72471 від 06.05.2017 на суму 11 216, 76 грн., № 76224 від 13.05.2017 на суму 7 296, 12 грн., № 74635 від 18.05.2017 на суму 4 827, 66 грн., № 80631 від 18.05.2017 на суму 21 831, 10 грн. містять всі необхідні реквізити, які вимагаються чинним законодавством, а тому, суд не вбачає підстав вважати вказані накладні такими, що не мають юридичної сили.

Пунктом п. 5.2. договору встановлено, що розрахунок за поставлений товар здійснюється покупцем на умові відстрочення платежу на 14 (чотирнадцять) календарних днів з моменту відвантаження товару за безготівковим розрахунком.

Згідно ст. 530 цього Кодексу якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Аналізуючи умови та порядок розрахунків за договором № 2063 від 17.02.2017, суд дійшов висновку, що кінцевим строком для здійснення оплати за накладними у відповідача настав відповідно: за накладними № 66836, № 68073 від 28.04.2018 - до 12.05.2017 (включно); за накладною № 72471 від 06.05.2017 - до 20.05.2017 (включно); за накладною № 76224 від 13.05.2017 - до 27.05.2018 (включно); за накладними № 74635, № 80631 від 18.05.2017 та - до 01.06.2017 (включно).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, копій банківських виписок від 27.04.2018, відповідач частково оплачував поставлений йому товар, а саме: 28.04.2017 року здійснив оплату за поставлений товар в сумі 12 609,42 грн.; 21.07.2017 здійснив оплату за договором на суму 10 000, 00 грн.; 28.07.2017 здійснив оплату за договором на суму 5 000,00 грн.; 15.06.2018 здійснив оплату за договором на суму 15 129, 62 грн.

Отже, судом встановлено, що відповідачем лише частково було оплачено поставлений позивачем товар, в тому числі з простроченням, у зв'язку з чим заборгованість перед позивачем з основного боргу складає 13 102, 62 грн.

Суд вказує, що пункт 2.2. договору, на який посилається відповідач, як на основну умову щодо неналежності передачі товару, стосується виключно передумов щодо постачання товару за договором, тобто створення належних умов для прийняття покупцем (відповідачем) товару, а порядок розрахунків регулюється виключно п. 5.1. та п. 5.2. договору і відраховується від дати коли покупець (відповідач) підтвердив належну якість та кількість поставленого йому товару, тобто від дати підписання накладної та фактичного прийняття товару.

Крім того, п. 5.2. договору передбачено, що перехід права власності на товар від постачальника до покупця відбувається у момент його фактичного здобуття покупцем на складі постачальника і залежить виключно від дати поставки такого товару, а не від дати передачі рахунків, сертифікатів якості санітарно-гігієнічний висновок, сертифікат про радіаційну безпеку на товари, що підлягають обов'язковій сертифікації в Україні, які відповідно до п. 2.2. надаються на вимогу покупця.

Суд вказує, що дана вимога відповідача про надання зазначених документів або відмову позивача у наданні останніх в матеріалах справи відсутня.

Суд також не погоджується з доводами відповідача про те, що договір № 2063 від 17.02.2018 не містить усіх істотних умов, оскільки, сторонами не було досягнуто згоди щодо місця поставки товару у зв'язку з наступним.

За змістом положень ст.ст. 626, 627 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1 та 3 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викидане вище, договір № 2063 містить всі істотні умови договору, а саме предмет, ціну та строк дії договору, та враховуючи, що відповідач не заперечує факт укладання даного договору, поставки товару та здійснення ним оплати за даний товар, тобто, з боку відповідача вчинено дії на часткове виконання умов такого договору, суд не вбачає підстав для односторонньої відмови від договору з боку відповідача.

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки, відповідач не надав суду належних доказів виконання ним своїх обов'язків за договором, а саме доказів оплати за поставлений товар вчасно та не спростував заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору поставки № 2063 від 17.02.2017 та положення ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому, вимога позивача про стягнення основного боргу в розмірі 13 102, 62 грн. підлягає задоволенню.

Крім того, позивач у своєму позові просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 5 118,85 грн., 3% річних в розмір 809, 09 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3 180,55 грн.

Що стосується даних вимог позивача, то суд зазначає наступне.

Згідно з п. 5.2. договору розрахунок за поставлений товар здійснюється покупцем на умові відстрочення платежу на 14 (чотирнадцять) календарних днів з моменту відвантаження товару за безготівковим розрахунком.

Пунктом 6.3. договору встановлено, що в разі прострочення оплати товару вказаного в п. 5.2 договору терміну відстрочення, покупцю сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, що діяла в період сплати пені від суми простроченого платежу.

Відповідно п. 6.7. договору сплата стороною штрафних санкцій не звільняє від обов'язку виконання умов цього договору, якщо інше не передбачено чинним законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд зазначає, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Що стосується інфляційних нарахувань, то суд зазначає наступне, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд вважає його обґрунтованим та таким, що не суперечить положенням договору та нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим доводи відповідача, які зазначені у відзиві, щодо неправильності визначення позивачем періоду нарахування пені за накладною № 80631 не беруться судом до уваги.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 5 118, 85 грн., 3 % річних в розмірі 809, 09 грн. та інфляційні нарахування в розмірі 3 180, 55 грн. підлягає задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дебют-Центр" задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Луців Анастасії Володимирівни (03011, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дебют-Центр" (08290, Київська обл., м. Ірпінь, смт. Гостомель, вул. Центральна, буд. 1-О; ідентифікаційний код 39421842) заборгованість з основного боргу в розмірі 13 102 (тринадцять тисяч сто дві) грн. 52 коп., пеню в розмірі 5 118 (п'ять тисяч сто вісімнадцять) грн. 85 коп., 3 % річних в розмірі 809 (вісімсот дев'ять) грн. 09 коп., інфляційних втрат в розмірі 3 180 (три тисячі сто вісімдесят) грн. 55 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 15.08.2018

Суддя Д.О. Баранов