ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2018 р. Справа № 922/1271/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Гнатенко К.А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Саноіл", смт. Високий, Харківська обл., Україна
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Варяг", м. Бєлгород, Російська Федерація
про стягнення 105800,00 рос. руб., що еквівалентно 44321,74 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Фещук В.В. (довіреність № 11/06-1юр від 11.06.2018);

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Саноіл", смт. Високий, Харківська обл. (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Варяг", м. Бєлгород (Російська Федерація) (далі за текстом - відповідач):

- прострочену заборгованість за виконані послуги в сумі 50000,00 рос. руб., що на дату подання позову за курсом валют НБУ становить 20946,00 грн.

- пеню нараховану за порушення строків оплати у сумі 55800,00 рос. руб., що на дату подання позову за курсом валют НБУ становить 23375,74 грн.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами контракту № 14/02-1BV від 14.02.2017 щодо своєчасного та повного проведення розрахунків за надані позивачем послуги перевезення за узгодженою між сторонами в рамках даного контракту заявкою на транспортно-експедиційне обслуговування № 9 від 27.11.2017.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.05.2018 зазначену позовну заяву прийнято до провадження, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 18.06.2018; вирішено звернутися до Арбітражного суду Бєлгородської області (Російська Федерація; 308000 м. Бєлгород, Народний бульвар 135) з судовим дорученням про вручення копії даної ухвали відповідачу.

Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 18.06.2018 підготовче судове засідання відкладено на 10.07.2018.

В процесі розгляду справи на стадії підготовчого провадження відповідач не скористався своїм правом щодо надання відзиву на позов в порядку та строк, визначений ухвалою господарського суду від 18.05.2018 по даній справі.

Позивач надав до суду додаткові пояснення (вх. № 19839 від 10.07.2018), в яких уточнює власну правову позицію, викладену у позовній заяві.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.07.2018 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 06.08.2018.

Позивач звернувся до суду з клопотанням (вх. № 22560 від 06.08.2018), в якому просить суд залучити до матеріалів справи заяву свідка, та врахувати її при прийнятті рішення по справі, оскільки вона, на думку позивача, має істотне значення для розгляду даної справи.

Розглянувши зазначене клопотання суд зазначає наступне.

За змістом п. 2, 4-5 ст. 80 ГПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Пунктами 1-2 ст. 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Як свідчать матеріали справи, заява свідка ОСОБА_2, яку позивач просить суд залучити до матеріалів справи, може мати істотне значення для вирішення спору, і вона датована 31.07.2018, тобто позивач не мав можливості її подати при поданні позову та в час розгляду справи на стадії підготовчого провадження.

За таких обставин, а також з метою з'ясування всіх обставин справи в їх сукупності, виконання судом завдання господарського судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів осіб, які є сторонами у даній справі, суд вважає за необхідне клопотання позивача задовольнити, залучити поданий ним доказ до матеріалів справи та розглядати справу з його урахуванням.

На судове засідання 06.08.2018 прибув представник позивача, який підтримує позицію, викладену в позовній заяві, просить її задовольнити.

Відповідач на судове засідання 06.08.2018 свого уповноваженого представника не направив.

Як свідчать матеріали справи, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Варяг" зареєстроване за законодавством Російської федерації та має юридичну адресу: 308001, Російська Федерація, м. Бєлгород, вул. Калініна, буд. 99, офіс 7.

Згідно зі ст. 367 ГПК України, у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

З метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, ухвалою господарського суду Харківської області від 18.05.2018 вирішено звернутися до Арбітражного суду Бєлгородської області (Російська Федерація; 308000 м. Бєлгород, Народний бульвар 135) з судовим дорученням про вручення копії даної ухвали відповідачу в порядку визначеному угодою країн СНД про порядок вирішення спорів пов'язаних зі здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992, ратифікованим постановою Верховної ради України № 2889-ХІІ від 19.12.1992..

Вказане доручення про вручення від 18.05.2018 № 011871 було направлено господарським судом Харківської області на адресу Арбітражного суду Бєлгородської області.

Однак ухвалою Арбітражного суду Бєлгородської області від 09.06.2018 по справі № А08-5877/2018 вищевказане судове доручення про вручення залишено без виконання в зв'язку з тим, що надіслана судом на адресу відповідача телеграма про призначення судового засідання з виконання судового доручення повернулася органом зв'язку з відміткою про відсутність підприємства за вказаною адресою.

Крім того, з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, суд здійснив направлення копії ухвали від 18.05.2018 про відкриття провадження у справі безпосередньо на юридичну адресу останнього.

Однак, зазначена ухвала також повернулася на адресу суду з відміткою відділення зв'язку «за невостребованием».

Згідно з вимогами ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Таким чином, в разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

З урахуванням викладеного, судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення відповідача, про дату, час та місце розгляду справи відповідно до ст. 367, 120 ГПК України, пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої листом Вищого господарського суду України від 19.02.2013 р. та затвердженої наказом Державної удової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28, а надіслана на адресу відповідача кореспонденція щодо повідомлення про час та місце розгляду справи в розумінні вимог ст. 120 ГПК України вважається врученою останньому.

Оскільки неявка на судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами, як це передбачено ст. 202 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 14.02.2017 між позивачем, як перевізником, та відповідачем, як замовником, укладено контракт № 14/02-1BV (далі за текстом - контракт; а. с. 20-26), предметом якого є надання послуг з автоперевезення вантажів за маршрутом, погодженим сторонами, протягом строку дії контракту. Замовник надає перевізнику вантаж для перевезення, а перевізник приймає на себе зобов'язання щодо дотримання інтересів замовника, надає транспорт для перевезення вантажів замовника (п. 1.1 контракту).

Відповідно до п. 3.1-3.2 контракту вартість послуг по перевезенню вантажів вказується у кожному окремому випадку в заявці на перевезення, яка є невід'ємною частиною цього контракту. Сторони домовились, що кінцева загальна вартість цього контракту, визначається як сума всіх заявок замовника, підписаних сторонами протягом всього строку дії контракту, ні підставі яких перевізником були здійснені перевезення.

За умовами п. п. 4.1, 4.3 контракту замовник здійснює 70% попередньої оплати вартості послуг перевізника банківським переказом відповідно до рахунку, виставленому на підставі заявки замовника. Залишкова вартість послуг перевізника у розмірі 30% проводиться протягом 3 (трьох) банківських днів з дати отримання скан/факс копії вантажної накладної CMR з відмітками вантажоотримувача щодо отримання вантажу. Датою оплати вважається дата зарахування коштів на рахунок перевізника.

Згідно з п. 5.5 контракту у разі порушення замовником строків оплати перевізник має право стягнути пеню в розмірі 0,5% за кожен день прострочення. Сплата пені не звільняє замовника від зобов'язань за цим контрактом.

Розділом 7 контракту передбачено, що сторони дійшли згоди вирішувати всі спори та розбіжності, які можуть виникнути під час виконання цього контракту, мирним шляхом, а саме шляхом переговорів. Якщо в результаті переговорів сторони не дійдуть згоди або якщо одна зі сторін відмовиться від проведення переговорів, то всі спори, розбіжності або вимоги, які виникають за цим контрактом або у відповідності до нього, у тому числі які стосуються його тлумачення, виконання, порушення, припинення або недійсності, підлягають вирішенню у господарському суді Харківської області, у відповідності до Господарського процесуального кодексу України на підставі діючого законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надано Верховною Радою України. Під час судового розгляду застосовуються положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (CMR) (Женева, 19.05.1956). Сторони домовились, що даний пункт цього контракту є пророгаційною домовленістю (домовленістю щодо договірної підсудності). Підписуючи цей контракт кожна зі сторін, тим самим висловлює свою згоду з умовами пророгаційної домовленості, викладеної в даному пункті контракту.

Відповідно до п. 8.4 контракту цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2017. Якщо за 30 календарних днів до спливу строку дії цього договору жодна зі сторін не повідомить іншу сторону у письмовому вигляді щодо припинення його дії, строк дії цього договору буде автоматично продовжуватись на кожен наступний календарний рік на тих самих умовах, без складання відповідної додаткової угоди до договору.

Згідно з п. 8.6. контракту, копії цього Контракту, а також інших документів, пов'язаних з його виконанням, передані Сторонами один одному за засобами факсимільного зв'язку, по електронній пошті (е-mail) якы містять підписи та відбитки печатки (при наявності) сторін, мають юридичну силу до моменту заміни їх оригіналами документів і можуть бути використані сторонами як доказ в суді.

Згідно з наданою суду заявою свідка ОСОБА_2 від 31.07.2018, який працює на посаді заступника генерального директора підприємства позивача та безпосередньо займався співпрацею з відповідачем з приводу виконання зазначеного контракту, він в процесі такої співпраці безпосередньо спілкувався з директором та іншими працівниками відповідача по телефону, а обмін оперативною інформацією щодо конкретних перевезень вантажів відбувався за допомогою електронної пошти на попередньо узгоджені електронні адреси, по сканованим копіям документів (заявок, рахунків, вантажних накладних (СMR), актів). Оригінали документів по виконаним перевезенням передавалися позивачем відповідачу через водіїв автотранспортних засобів підприємства позивача, які виконували попутні рейси до Російської Федерації.

Як зазначає позивач, в рамках зазначеного контракту відповідач електронною адресою направив позивачу на виконання заявку № 9 від 27.11.2017 на транспортно-експедиційне обслуговування наступного змісту:

Найменування замовника - ТОВ «Варяг»;

Найменування виконавця - ТОВ «Саноіл»;

Маршрут слідування - Україна, Дніпропетровськ - Росія, Московська обл., Електросталь;

Вантажовідправник - ПП «Логія»;

Місце завантаження - Україна, м. Дніпропетровськ, вул. Коксохімічна, 1;

Дата завантаження - 28.11.2017;

Строк доставки - 01.12.2017;

Вимоги до транспорту - термоцистерна;

Вантаж, який перевозиться - ПЛКП - комплексна домішка ПЛКП для бетонів, розчинів та цементів (пластифікатор) марки ПЛКП-4;

Вантажоотримувач - ТОВ «Євросинтез», адреса: МО м. Електросталь, вул. Красная, буд. 19;

Ставка фрахту, умови оплати - 80000,00 руб. за безготівковим розрахунком. Попередня оплата або оплата по факту відвантаження.

Позивач зазначає, що він передбаченому контрактом порядку прийняв зазначену заявку на виконання шляхом її підпису, визначив автомобіль який має здійснити перевезення та водія, а також здійснив перевезення вантажу згідно з нею.

Як свідчать матеріали справи, на виконання вищевказаної Заявки Позивач виконав перевезення вантажу власними транспортними засобами, а саме: сідловим тягачем марки «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_3 з напівпричепом марки «VAN HOOL», реєстраційний номер НОМЕР_1. Зобов'язання Позивача щодо доставки вантажу за замовленням Відповідача були виконані в повному обсязі, що підтверджується підписом та штампом вантажоодержувача в графі 24 вантажної накладної CMR № 500751 від 28.11.2017.

Позивач зазначає, що всі документи за вищевказаним перевезенням, в тому числі вантажна накладна CMR № 500751 від 28.11.2017, оригінал рахунку-фактури № СА000006889 від 28.11.2017, два примірники акту СА000006889 здачі-приймання робіт (наданих послуг) від 02.12.2017, а також оригінал заявки № 9 на транспортно-експедиторське обслуговування від 27.11.2017 були доставлені відповідачу автотранспортом позивача. Однак, один примірник акту СА000006889 здачі-приймання робіт (наданих послуг) від 02.12.2017 та заявка № 9 на транспортно-експедиторське обслуговування від 27.11.2017, підписані відповідачем, не були надіслані (повернуті) останнім на адресу позивача і станом на момент винесення даного судового рішення, оригінали вищевказаних документів знаходяться у відповідача.

Проте, відповідачем умови контракту щодо оплати вартості здійсненого перевезення за заявкою № 9 від 27.11.2017 на транспортно-експедиційне обслуговування виконані не в повному обсязі, заборгованість станом на момент подання позову (з урахуванням часткової сплати заборгованості у розмірі 30000,00 рос. руб. відповідно до банківських повідомлень про надходження валютних коштів № 157076891 від 12.03.2018 на суму 10000,00 рос. руб, № 157932248 від 26.03.2018 на суму 10000,00 рос. руб. та № 158466345 від 02.04.2018 суму 10000,00 рос. руб. (а. с. 35-37) становить 50000,00 рос. руб., що згідно з офіційним курсом гривні до російського рубля станом на 11.05.2018 (момент звернення позивача до суду з позовом по даній справі) еквівалентно 44321,74 грн.

Оскільки відповідно до п. 7.1 контракту спори по контракту або у зв'язку з ним підлягають передачі для розгляду у господарському суді Харківської області, позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення зазначеної заборгованості з відповідача.

Крім того, в зв'язку з простроченням відповідачем виконання своїх зобов'язань, позивачем на підставі п. 5.5. контракту нараховано до стягнення з відповідача 55800,00 рос. руб. пені, що еквівалентно 23375,74 грн. за загальний період прострочення з 05.12.2017 по 11.05.2018.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до п. 7.1 контракту, спори по контракту або у зв'язку з ним підлягають передачі для розгляду у господарському суді Харківської області. Зазначене положення контракту відповідає Угоді про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 р., підписаною урядами Держав учасників СНД (ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 2889-ХІІ від 19.12.92 р.). Зазначена угода підписана та ратифікована Російською Федерацією.

Як визначено ст. 3 зазначеної угоди, господарюючі суб'єкти кожної з Держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав мають на території інших Держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав право без перешкод звертатися до судів, арбітражних (господарських) судів, третейських судів та інших органів, до компетенції яких належить вирішення справ, зазначених у статті 1 цієї Угоди (в подальшому - компетентні суди), можуть виступати в них, порушувати клопотання, висувати позови та здійснювати інші процесуальні дії.

Правовідносини, пов'язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою), зокрема і питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, визначені Законом України "Про міжнародне приватне право".

Згідно зі ст. 38 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору - Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Згідно зі ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: в тому числі - якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у ст. 77 Закону України "Про міжнародне приватне право".

Україна є стороною окремих міжнародних конвенцій та угод, які передбачають можливість укладення сторонами угоди про договірну підсудність. Зокрема, до останніх відноситься Угода про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, що укладена 20.03.1992.

Таким чином, якщо сторони контракту в обхід загальних положень про підсудність передали розгляд спору конкретному господарському суду України, такий суд буде мати компетенцію для розгляду справи за умови, якщо сторони такого контракту являються членами вище зазначених міжнародних угод.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, даний спір підсудний господарському суду Харківської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно зі ст. 919 ЦК України, перевізник зобов'язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Статтею 916 ЦК України передбачено, що за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Пунктами 1-4 ст. 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже було зазначено вище, предметом спору по даній справі є стягнення заборгованості за надані позивачем послуги по контракту № 14/02-1BV від 14.02.2017 в рамках заявки на транспортно-експедиційне обслуговування № 9 від 27.11.2017.

Розглянувши зазначену заявку на транспортно-експедиційне обслуговування № 9 від 27.11.2017 суд констатує, що вона не містить підпису уповноваженої особи підприємства відповідача.

Однак, в сукупності з іншими наданими позивачем доказами суд приходить до висновку про те, що саме на її виконання позивачем здійснено перевезення вантажу за накладною накладної CMR № 500751 від 28.11.2017.

Відповідач здійснюючи на користь позивача часткову оплату послуг перевезення згідно повідомленнями про надходження грошових коштів № 157076891, № 157932248, № 158466345 на виставлений останнім рахунок № СА000006889 від 28.11.2017 (в якому міститься посилання про здійснене перевезення за маршрутом м. Дніпро - м. Електросталь, що відповідає умовам заявки № 9) власними конклюдентними діями визнав як зазначену заявку так і існування в нього зобов'язань щодо оплати послуг перевезення згідно з нею.

Суд також враховує, що про існування сторонами правовідносин щодо виконання заявки № 9 від 27.11.2017, в т.ч. про надходження її саме від відповідача, прийняття її позивачем до виконання зазначено в заяві свідка ОСОБА_3 від 31.07.2018, який в той час працював на посаді заступника генерального директора підприємства позивача та безпосередньо займався співпрацею з відповідачем з приводу виконання зазначеного контракту. Останній зокрема зазначає наступне:

«Заявку № 9 на транспортно-експедиторське обслуговування від 27.11.2017р. (надалі - Заявка) була надіслана електронною поштою з адреси на мою електронну адресу: . … Після розгляду вищевказаної заявки, я вписав у пункт 28 Заявки реєстраційні номери транспортних засобів, які надаються для виконання перевезення, а також ідентифікаційні відомості водія та номери телефонів для зв'язку з ним, після чого підписав заявку, скріпив підпис відбитком печатки та надіслав на електронну адресу Замовника: varangian31 @gmail.com скановану копію заявки. ….

На підставі узгодженої Заявки, 28.11.2017 року я надіслав електронною поштою Замовнику скановану копію рахунку фактури № СА000006889 від 28.11.2017р. на суму 80000,00 російських рублів. Узгоджене в Заявці перевезення ватажу було виконано в повному обсязі, що підтверджується підписом та штампом вантажоодержувача в графі 24 вантажної накладної CMR № 500751 від 28.11.2017р. Оригінали документів по виконаному перевезенню, а саме: вантажна накладна CMR № 500751 від 28.11.2017р., оригінал рахунку-фактури № СА000006889 від 28.11.2017р., два примірники акту СА000006889 здачі-приймання робіт (наданих послуг) від 02.12.2017р., а також оригінал заявки № 9 на транспортно-експедиторське обслуговування від 27.11.2017р. були доставлені Замовнику попутнім автотранспортом ТОВ «САНОІЛ», що виконував перевезення до РФ. Один примірник акту СА000006889 здачі-приймання робіт (наданих послуг) від 02.12.2017р. та заявка № 9 на транспортно-експедиторське обслуговування від 27.11,2017р., підписані з боку ТОВ «Варяг», до ТОВ «САНОІЛ» не надходили.

В подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю «Варяг» допустило прострочку оплати перевезення, виконаного за вказаною Заявкою. В березні - квітні 2018 року. Товариство з обмеженою відповідальністю «Варяг» здійснило часткову оплату рахунку-фактури № СА000006889 від 28.11.2017р., сплативши 30 000 рос. рублів. Розмір простроченої заборгованості склав 50 000 рос. рублів. Однак, в подальшому будь-який зв'язок із Товариством з обмеженою відповідальністю «Варяг» повністю припинився, представники Товариства перестали відповідати на мої телефонні дзвінки, а також залишали без відповіді мої електронні листи, повну оплату по рахунку-фактурі № СА000006889 від 28.11.2017 р. не провели. Зв'язок з представниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Варяг» відсутній і на день написання цієї заяви.»

Обставини, зазначені у вказаній заяві свідка відповідачем не спростовані, жодних доказів з цього приводу суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку про існування у відповідача невиконаного зобов'язання зі сплати на користь позивача боргу в сумі 50000 рос. руб. по контракту № 14/02-1BV від 14.02.2017 щодо виконання заявки на транспортно-експедиційне обслуговування № 9 від 27.11.2017 .

Строк виконання зобов'язання зі сплати зазначеного боргу визначено умовами вказаного контракту (п. п. 4.1, 4.3), та є таким, що настав.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову, та стягнення з відповідач на користь позивача зазначеної заборгованості.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, зобов'язання яке має відповідач перед позивачем, визначено в іноземній валюті, а саме,: російських рублях.

Згідно з частиною другою статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

За пунктом 3.3 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів.

Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

В пункті 8.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", що положення ч. 2 ст. 533 ЦК України та ч. 2 ст. 198 ГК України містять однакові за змістом приписи про необхідність виконання грошового зобов'язання між резидентами України виключно у валюті України (валюта платежу), крім випадків отримання стороною цього зобов'язання відповідної ліцензії Національного банку України відповідно до вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України).

В постанові Верховного суду України від 08.02.2017 року № 6-1905цс16, суд зробив висновок, що якщо в зобов'язання визначено грошових еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо іншій порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом.

Як свідчить позовна заява, позивач при зверненні до суду здійснив перерахунок грошового зобов'язання, яке має відповідач по контракту № 14/02-1BV від 14.02.2017 в гривневий еквівалент станом на момент звернення до суду, тобто на 11.05.2018.

Зазначене не суперечить вищевказаним положенням закону, а існуюча заборгованість за контрактом підлягає визначенню в даному судовому рішенні також в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ (https://bank.gov.ua) станом на 11.05.2018 (4.1892 рос. руб за 10 грн.), як про це просить суд позивач в позовній заяві.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому, пунктом 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вже зазначено вище, п. 5.5 укладеного між сторонами контракту № 14/02-1BV від 14.02.2017 передбачено, що у разі порушення замовником строків оплати перевізник має право стягнути пеню в розмірі 0,5% за кожен день прострочення. Сплата пені не звільняє замовника від зобов'язань за цим контрактом.

Оскільки відповідачем прострочив виконання грошового зобов'язання за контрактом, не сплативши в повному обсязі грошові кошти за перевезення протягом 3 (трьох) банківських днів з дати отримання скан/факс копії вантажної накладної CMR з відмітками вантажоотримувача щодо отримання вантажу, як це передбачено умовами контракту, доводи позивача про можливість нарахування пені за таке прострочення, а саме, за період з 05.12.2017 по 11.05.2015 (з урахуванням часткових оплат), є правомірними. Як свідчить здійснений позивачем розрахунок, пеня останнім нарахована виходячи з умов контракту.

Однак, системний аналіз вищевказаних положень закону свідчить, що нарахування пені можливе з урахуванням обмежень щодо розміру, передбаченому Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та щодо строку, передбаченому п. 6 ст. 232 ГК України. Зазначені законодавчі обмеження щодо розміру пені позивачем при здійсненні розрахунку дотримані не були.

Здійснивши відповідний розрахунок, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 9628,49 грн. рос. рублів, з перерахунком її в гривневий еквівалент станом на 11.05.2018, як про те просить суд позивач в позовній заяві.

В решті позову про стягнення пені слід відмовити у зв'язку з безпідставністю її нарахування до стягнення.

Крім того, з урахуванням вимог ст. 123, 126, 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір в сумі 993,06 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Варяг" (зареєстроване за законодавством Російської Федерації; адреса: 308001, Російська Федерація, Бєлгородська обл., м. Бєлгород, вул. Калініна, буд. 99, офіс 1; ОГРН 619, ИНН , КПП 312301001) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Саноіл" (адреса: 62459, Україна, Харківська обл., Харківський р.-н, смт. Високий, територія автотурбази "Кемпінг"; ):

50000,00 рос. руб. (що еквівалентно 20946 грн.) простроченої заборгованості за виконані послуги;

9628,49 рос. руб. (що еквівалентно 4033,57 грн.) пені;

993,06 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 10.08.2018 р.

Суддя О.І. Байбак