ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року м. ОдесаСправа № 915/812/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Діброви Г.І.

суддів Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання - Іванов І.В.

за участю представників учасників справи:

від прокуратури - Коломійчук І.О. - за посвідченням від 27.09.2017 року № 048039;

від Миколаївської обласної державної адміністрації, м. Миколаїв - не з'явився;

від Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, смт. Березанка Миколаївської області - не з'явився;

від Фізичної особи-підприємця Дейнеко Ірини Петрівни, м. Біла Церква - не з'явився;

від Фізичної особи-підприємця Бойко Вікторії Петрівни, м. Біла Церква - Бойко В.П. - особисто;

від ОСОБА_5 в особі законного представника - батька, ОСОБА_6, м. Біла Церква - ОСОБА_6 - особисто;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Дейнеко Ірини Петрівни, м. Біла Церква

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.2018 року, м. Миколаїв, суддя Коваль Ю.М., повний текст складено 16.05.2018 року

у справі № 915/812/17

за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, м. Миколаїв

до відповідача-1 Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, смт. Березанка Миколаївської області

до відповідача-2 Фізичної особи-підприємця Дейнеко Ірини Петрівни, м. Біла Церква

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Фізичної особи-підприємця Бойко Вікторії Петрівни, м. Біла Церква, ОСОБА_5 в особі законного представника - батька, ОСОБА_6, м.Біла Церква

про визнання незаконними та скасування розпорядження органу виконавчої влади,визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування в державному реєстрі запису про право власності

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції та історія справи

У серпні 2017 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, м. Миколаїв з позовною заявою до Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, смт. Березанка Миколаївської області, Фізичної особи-підприємця Дейнеко Ірини Петрівни, м. Біла Церква, в якій просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 19.07.2013 року № 199 про продаж Дейнеко Ірині Петрівні земельної ділянки площею 1721 кв. м., яка розміщена в межах території Рибаківської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1721 кв. м., з кадастровим номером НОМЕР_1 у АДРЕСА_1, Березанського району Миколаївської області, укладений 31.07.2013 року між Березанською районною державною адміністрацією Миколаївської області та Дейнеко Іриною Петрівною, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Мартинюк О.Б. 31.07.2013 року за № 629; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 31.07.2013 року № 1944479 про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 за Дейнеко Іриною Петрівною, а також відшкодувати прокуратурі за рахунок відповідачів судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в порушення вимог законодавства Березанською районною державною адміністрацією продано Дейнеко І.П. земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, яка повністю розміщена в нормативно визначених межах прибережної захисної смуги Чорного моря, що підтверджується даними розділу 5 поземельної книги щодо спірної ділянки, згідно з якими на всю її площу встановлені та безстроково діють обмеження у використанні як для земель прибережної захисної смуги вздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах, а також за інформацією відділу Держгеокадастру у Березанському районі Миколаївської області від 21.03.2017 року приблизна відстань від урізу Чорного моря до південної межі земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 складає 260-270 м, до північної - 320-325 м.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 17.08.2017 року у справі №915/812/17 (суддя Фролов В.Д.) повернуто позовну заяву з доданими документами без розгляду.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 20.09.2017 року у справі № 915/812/17 (головуючий суддя Савицький Я.Ф., судді Колоколов С.І., Головей В.М.) ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 17.08.2017 року у справі № 915/812/17 скасовано, справу передано до Господарського суду Миколаївської області для розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 31.10.2017 року у справі №915/812/17 залучено до участі у справі Фізичну особу-підприємця Бойко Вікторію Петрівну, м. Біла Церква в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 22.12.2017 року у справі №915/812/17 залучено до участі у справі малолітню ОСОБА_5 в особі законного представника - батька, ОСОБА_6, м. Біла Церква в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 10.05.2018 року у справі №915/812/17 (суддя Коваль Ю.М.) позов заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації задоволено повністю, визнано незаконним та скасовано розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 19.07.2013 року №199 про продаж Дейнеко Ірині Петрівні земельної ділянки площею 1721 кв. м., кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої в межах території Рибаківської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1, Березанського району Миколаївської області; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1721 кв. м. кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої в межах території Рибаківської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1, Березанського району Миколаївської області, укладений 31.07.2013 року між Березанською районною державною адміністрацією Миколаївської області та Дейнеко Іриною Петрівною, який посвідчено приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області Мартинюк О.Б. 31.07.2013 за № 629; скасовано в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 31.07.2013 року за №1944479 про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 за Дейнеко Іриною Петрівною, а також відшкодовано прокуратурі за рахунок відповідачів судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що законодавством не передбачено передачі земельних ділянок прибережних захисних смуг у приватну власність, тому Березанською районною державною адміністрацією при прийнятті спірного розпорядження не дотримано вищевказані положення земельного та водного законодавства, так як спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель державної власності, розташована у прибережній захисній смузі, передача якої у приватну власність не передбачена. Також місцевий господарський суд виходив з того, що районні державні адміністрації на момент прийняття спірного розпорядження не мали права на передачу земельних ділянок із земель державної власності у приватну власність для комерційного використання.

Крім того, Господарським судом Миколаївської області прийнято окрему ухвалу від 10.05.2018 року у справі № 915/812/17, якою повідомлено керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 щодо зловживання посадовими особами Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, і її головою Корчевським С.М. зокрема, своїми службовими обов'язками при прийнятті розпорядження Березанської районною державною адміністрацією від 19.07.2013 року № 199 "Про продаж земельної ділянки сільськогосподарського призначення", яким вирішено продати Дейнеко Ірині Петрівні земельну ділянку площею 1721 кв.м., яка розташована у прибережній захисній смузі в межах території Рибаківської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 Миколаївської області, і на підставі якого між Березанською районною державною адміністрацією та Дейнеко І. П. укладено договір від 31.07.2013 року купівлі-продажу вказаної у рішенні земельної ділянки, для вирішення питання про притягнення винних осіб до юридичної відповідальності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Фізична особа-підприємець Дейнеко Ірина Петрівна, м. Біла Церква з рішенням суду не погодилась, тому звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.2018 року у справі № 915/812/17 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповним з'ясуванням всіх обставин справи.

Відповідач-2 в апеляційній скарзі зазначає, що судом не досліджувалось питання наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави в даній справі, не вказано, в чому саме полягає завдання шкоди державі.

Фізична особа-підприємець Дейнеко Ірина Петрівна, м. Біла Церква посилається на те, що спірна земельна ділянка є забудованою, починаючи з 1974 року і тому, на думку скаржника, повинна відноситись до земель житлової та громадської забудови. Висновок суду про задоволення позовних вимог зроблено за відсутності проекту землеустрою по встановленню меж прибережної захисної зони.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки тому, що Миколаївська облдержадміністрація, яка вважає себе власником цієї земельної ділянки, з 2011 року жодним чином не заперечувала право Березанської райдержадміністрації на розпорядження цією землею, а також не піддавалася сумніву правомірність дій Березанської районної державної адміністрації щодо надання земельної ділянки в користування на умовах договору оренди.

Також, на думку скаржника, Господарським судом Миколаївської області неправомірно не було застосовано строки позовної давності.

03.08.2018 року через канцелярію суду від першого заступника прокурора Миколаївської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.2018 року у справі № 915/812/17 - без змін.

У відзиві зазначено, що прокурор звернувся до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, у зв'язку з її неналежним здійсненням наданих законом повноважень щодо захисту інтересів Українського народу шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Оскаржувані розпорядження, договір купівлі-продажу землі та запис про право приватної власності на землю призвели до позбавлення права законного власника - Миколаївської обласної державної адміністрації, яка діє від імені Українського народу, на вільне володіння, користування та розпорядження землею, що свідчить про необхідність захисту інтересів держави у спірних правовідносинах та, відповідно, наявність підстав для задоволення позовної заяви прокурора.

Першим заступником прокурора Миколаївської області зазначено, що, зважаючи на те, що спірна земельна ділянка має особливий статус як ділянки прибережної захисної смуги Чорного моря, а законодавством України встановлена пряма заборона на відчуження у приватну власність цих земель, набуття Фізичною особою-підприємцем Дейнеко І.П. права власності на цю землю завдає суттєвої шкоди державі.

У відзиві прокурором вказано, що відчужена Дейнеко І.П. земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 повністю розміщена в нормативно визначених межах прибережної захисної смуги Чорного моря, що підтверджується наявними у матеріалах справи поземельною книгою щодо спірної ділянки та інформацією відділу Держгеокадастру у Березанському районі Миколаївської області від 21.03.2017 року. Зазначені документи є належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами.

На думку прокурора, хибним є твердження скаржника щодо пропуску Миколаївською обласною державною адміністрацією строку позовної давності для звернення з позовом до суду, так як Миколаївській облдержадміністрації про вказані в позові порушення стало відомо в травні 2017 року з листа Миколаївської місцевої прокуратури від 26.04.2017 року №1. Вказане підтверджується доданим до матеріалів позовної заяви листом Миколаївської облдержадміністрації від 04.05.2017 року.

Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

На електронну адресу суду від Миколаївської обласної державної адміністрації, м.Миколаїв також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.2018 року - без змін, а також розглядати справу без участі представника Миколаївської обласної державної адміністрації, м. Миколаїв.

Судовою колегією задоволено клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, а відзив долучено до матеріалів справи.

У відзиві Миколаївська обласна державна адміністрація, м. Миколаїв зазначає, що у прокурора були законні підстави для звернення до суду з відповідним позовом. Твердження скаржника про те, що Березанська районна державна адміністрація наділена повноваженнями по розпорядженню спірною земельною ділянкою не відповідає вимогам закону (ст. 122 Земельного кодексу України).

На думку позивача, підстави для оскарження розпорядження райдержадміністрації від 05.10.2011 року № 588 та договору оренди землі від 29.03.2012 року відсутні.

Крім того, у відзиві Миколаївська обласна державна адміністрація, м. Миколаїв вважає необґрунтованими посилання скаржника щодо необхідності застосування строків позовної давності, а також відсутності проекту землеустрою по встановленню меж прибережної захисної смуги.

06.08.2018 року до Одеського апеляційного господарського суду надійшла заява від Фізичної особи-підприємця Дейнеко Ірини Петрівни, м. Біла Церква про розгляд справи №915/812/17 без її участі, яка судовою колегією задоволена.

У судовому засіданні представник прокуратури підтримав заперечення на апеляційну скаргу з мотивів, що викладені у відзиві. Треті особи усно підтримали доводи апеляційної скарги у повному обсязі.

Представник Березанської районної державної адміністрації у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 20.07.2018 року. Про причини неявки до судового засідання не повідомив та не скористався своїми процесуальними правами на участь у судових засіданнях. Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 19.07.2018 року явка сторін не визнавалась обов'язковою, будь-яких клопотань від відповідача-1 щодо необхідності його обов'язкової участі в розгляді справи, про яку він повідомлений належним чином, до судової колегії не надходило.

Місцевим господарським судом встановлено та неоспорено учасниками справи такі обставини справи

Дейнеко Ірина Петрівна, згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є фізичною особою-підприємцем. У її користуванні, на підставі укладеного з Березанською районною державною адміністрацією договору оренди від 29.03.2012 року, зареєстрованому у відділі Держкомзему у Березанському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.11.2012 року за № 01121, перебувала у строковому платному користуванні, земельна ділянка площею 1721 кв. м. з кадастровим номером НОМЕР_1 у межах території Рибаківської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 для комерційного використання під розміщення кафе з літнім майданчиком. Кафе, під розміщення якого з літнім майданчиком було надано земельну ділянку в оренду, належало Дейнеко І.П. на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.08.2009 року, укладеного нею із закритим акціонерним товариством "МЖК-БУД", посвідченого приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області Барсковим А.В. від 06.08.2009 року за № 290.

Вказану орендовану земельну ділянку спірним розпорядженням Березанської районної державної адміністрації від 19.07.2013 року № 199 "Про продаж земельної ділянки сільськогосподарського призначення" вирішено продати Дейнеко І.П. Це розпорядження прийнято за заявою Дейнеко, як випливає із його змісту, та на підставі землевпорядних документів і документів про оцінку землі, за якими надано в оренду земельну ділянку, про що пояснила відповідач.

На підставі вказаного розпорядження між Березанською районною державною адміністрацією та Дейнеко І. П. укладено договір від 31.07.2013 року купівлі-продажу земельної ділянки площею 1721 кв. м. з кадастровим номером НОМЕР_1 у межах території Рибаківської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 Миколаївської області, для комерційного використання під розміщення кафе з літнім майданчиком. Договір посвідчено приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області Мартинюк О.Б. 31.07.2013 року за № 629, і в той же день нотаріусом внесено відповідний запис про зміну власника земельної ділянки до Реєстру за № 1944479.

Дейнеко І.П. за договорами від 26.09.2017 року № 2775 та від 01.09.2017 року №2546, № 2547 відчужено спірну земельну ділянку та розташоване на ній нерухоме майно підприємцю Бойко В.П., якою, в свою чергу, за погодженням Березанської районною державною адміністрацією, оформленим розпорядженням від 27.10.2017 року № 301, відчужено спірну земельну ділянку та розташоване на ній нерухоме майно малолітній ОСОБА_5

Одеським апеляційним господарським судом досліджено також наступні обставини.

Дейнеко І.П. на час виникнення спірних правовідносин та на даний час є фізичною особою-підприємцем, основний вид діяльності якої є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Між Закритим акціонерним товариством «МЖК-БУД» (продавець) і Дейнеко Іриною Петрівною (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна від 06.08.2009 року, за умовами якого продавець передав у власність покупця нежитлову будівлю кафе з літнім майданчиком, яка розташована в с. Рибаківка Березанського району Миколаївської області.

Відповідно до п. 1.2 договору купівлі-продажу нежитлова будівля, що відчужується за даним договором, складається з: кафе за літ. А - загальною площею 181,92 кв. м., компресорної за літ. Б, вбиральні за літ. В, танцплощадки за літ. Г, альтанка за літ. Д- Є, башня за літ Є', замощення за № 1, хвіртки № 1, 2, огорожі № 3, 5, басейну № 4, ворот № 6.

Розпорядженням Березанської районної державної адміністрації від 13.07.2011 року №417 «Про дозвіл на виготовлення технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки» надано дозвіл громадянці Дейнеко Ірині Петрівні на виготовлення технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 0,1637 га для комерційного використання в оренду терміном на 49 років із земель державної власності (запас) за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, вирішено розроблену технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки подати на затвердження згідно вимог чинного законодавства.

Розпорядженням Березанської районної державної адміністрації від 05.10.2011 року № 588 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в довгострокову оренду терміном на 49 років громадянці України Дейнеко Ірині Петрівні із земель, не наданих у власність та постійне користування, для комерційного використання під розміщення кафе з літнім майданчиком в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, за межами населених пунктів; надано земельну - ділянку загальною площею 0,1721 га забудованих земель в довгострокову оренду терміном на 49 років громадянці України Дейнеко Ірині Петрівні із земель, не наданих у власність та постійне користування для комерційного використання під розміщення кафе з літнім майданчиком в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, за межами населених пунктів; запропоновано землевпорядній організації здійснити встановлення межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) у відповідності із розробленою землевпорядною документацією; рекомендовано громадянці України Дейнеко Ірині Петрівні укласти договір оренди земельної ділянки та зареєструвати його відповідно чинного законодавства.

На підставі вказаного розпорядження від 05.10.2011 року № 588 між Березанської районною державною адміністрацією (орендодавець) і Дейнеко Іриною Петрівною (орендар) було укладено договір оренди землі від 29.03.2012 року, за умовами якого в оренду передано земельну ділянку площею 0,1721 га кадастровий номер: НОМЕР_1, нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 88 125 грн. 70 коп. строком на 49 років.

Рішенням Березанської районної державної адміністрації від 15.12.2011 року № 5 «Про затвердження технічних документацій з нормативної грошової оцінки земельних ділянок» було затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка надається в оренду громадянці Дейнеко Ірині Петрівні для комерційного використання під розміщення кафе з літнім майданчиком за адресою: в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області площею 0,1721 га з нормативною грошовою оцінкою 88125 грн. 70 коп.

02.07.2013 року Дейнеко І.П. звернулась до голови Березанської районної державної адміністрації із заявою, в якій просила суд продати їй земельну ділянку, надану в постійне користування на правах оренди від 29.03.2012 року, на якій розташований об'єкт нерухомості - нежитлова будівля: кафе з літнім майданчиком за адресою: АДРЕСА_1

Розпорядженням Березанської районної державної адміністрації від 19.07.2013 року №199 вирішено продати Дейнеко Ірині Петрівні земельну ділянку для комерційного використання для обслуговування кафе з літнім майданчиком площею 1721 кв. м., яка знаходиться в її користуванні, що розміщена за адресою: в АДРЕСА_1), встановивши вартість земельної ділянки в розмірі 103 312 грн. 00 коп.

На підставі вказаного розпорядження від 19.07.2013 року № 199 між Березанської районною державною адміністрацією (продавець) і Дейнеко Іриною Петрівною (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31.07.2013 року, за умовами якого продавець продав, а покупець купив земельну ділянку загальною 1721 кв. м., розміщену в межах Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області в зоні відпочинку «Рибаківка» за адресою: АДРЕСА_1, на якій знаходиться нерухоме майно - нежитлова будівля: кафе з літнім майданчиком, яке належить покупцеві на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.08.2009 року.

Згідно з п. 1.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.07.2013 року цільове призначення - земельна ділянка надана для комерційного призначення для обслуговування кафе з літнім майданчиком. Кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_1.

Земельна ділянка була передана Березанською районною державною адміністрацією Дейнеко Ірині Петрівні за Актом приймання-передачі до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.07.2013 року.

17.03.2017 року Миколаївська місцева прокуратура № 1 звернулась із запитами до органів державної влади щодо оформлення та функціонального призначення земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1.

Управління архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 20.03.2017 року № 1014-1658-17 повідомило прокуратурі, що у базах даних, зареєстрованих Управлінням документів дозвільного та нормативного характеру, що дають право на виконання підготовчих та будівельних і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, існують записи про документи декларативного характеру, в яких замовником зазначена Дейнеко Ірина Петрівна: декларація про початок виконання будівельних робіт МК 99 від 31.05.2016 року «Будівництво будинку персоналу, за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1); декларація про готовність до експлуатації об'єкта МК 98 від 15.07.2016 року «Будівництво будинку персоналу, за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1).

Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації листом від 21.03.2017 року № 01-03/26-04 повідомило прокуратурі, що землевпорядна документація щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, яка на підставі розпорядження Березанської районної державної адміністрації від 19 липня 2013 року № 199 надана у приватну власність громадянці Дейнеко Ірині Петрівні для обслуговування кафе з літнім майданчиком в зоні відпочинку «Рибаківка», на розгляд до управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації не надходила, висновок про погодження (відмову) не надавався.

Листом Відділ у Березанському районі Головного управління Дежгеокадастру у Миколаївській області від 21.03.2017 року № 10-14.08-0.4-475/2-17 повідомив прокуратурі, що у Відділі відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, яка знаходиться у власності І.П. Дейнеко для комерційного використання в зоні відпочинку «Рибаківка» Березанського району Миколаївської області. Згідно з даними НКС приблизна відстань від урізу Чорного моря меж земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 до південної межі - 260- 70 м, до північної - 320-325 м.

Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації листом від 22.03.2017 року № 199-01-21 повідомило прокуратурі, що як станом на 19.07.2013 року, так і станом на 22.03.2017 року до проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 розташована саме в зоні рекреації.

Листом від 22.03.2017 року № 198-01-21 Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації повідомило, що звернень від Дейнеко І.П. щодо розгляду землевпорядної документації щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 до управління не надходило.

В серпні 2017 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації, м. Миколаїв з даною позовною заявою, яка ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 17.08.2017 року була повернута без розгляду. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 20.09.2017 року було скасовано вищезазначену ухвалу суду першої інстанції і позовну заяву направлено для розгляду по суті.

В цей період між Дейнеко І.П. та Бойко В.П. 01.09.2017 року було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, кафе з літнім майданчиком та земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1), які знаходяться за адресою АДРЕСА_1

На порядок денний засідання комісії з питань захисту прав дитини Березанської райдержадміністрації від 28.09.2017 року виносилося питання про надання дозволу на вчинення правочину щодо дарування нежитлової будівлі, кафе з літнім майданчиком та земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1), які знаходяться за адресою АДРЕСА_1, малолітній ОСОБА_5.

Розпорядженням Березанської районної державної адміністрації від 27.10.2017 року № 301 «Про надання дозволу Бойко В.П., ОСОБА_6 на вчинення правочину» було надано згоду батькам Бойко Вікторії Петрівні та ОСОБА_6 на дарування нежитлової будівлі кафе з літнім майданчиком загальною площею 181,92 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,1721 га неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Між Бойко Вікторією Петрівною (дарувальник) і ОСОБА_5, від імені якої діяв законний представник батько ОСОБА_6, (обдарована) було укладено договір дарування земельної ділянки від 28.10.2017 року, за умовами якого дарувальник передав земельну ділянку з цільовим призначенням для комерційного використання з кадастровим номером НОМЕР_1 загальною площею 0,1721 га у власність обдарованої безоплатно.

У пункті 1.7 договору дарування зазначено, що дарунок сторони оцінюють у сумі 371908 грн. 00 коп.

Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 вважає, що незаконне розпорядження Березанської районної державної адміністрації та укладений на його підставі договір купівлі-продажу земельної ділянки призвели до вибуття із державних територій водного фонду спірної земельної ділянки, а також до її протиправної забудови будівлею комерційного призначення, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини

Відповідно до ст. ст. 13, 14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону і гарантується державою.

Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За змістом ст. 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

За приписами ст. ст. 78, 80, 81 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни є суб'єктами права власності на землі приватної власності та набувають це право лише з підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Обмеженням цьому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян.

Згідно зі ст. 58 Земельного кодексу України, ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать прибережні захисні смуги вздовж морів, річок та навколо водойм.

Так, положеннями ст. 59 Земельного кодексу України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Частиною 4 ст. 84 Земельного кодексу України визначено, що землі водного фонду взагалі не можуть передаватись в приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони, з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (ст. 60 Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 88 Водного кодексу України).

Так, у відповідності до ст. 88 Водного кодексу України, з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Частиною 3 ст. 60 Земельного кодексу України встановлено, що розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

У межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних (ст. 62 Земельного кодексу України, ст. 90 Водного кодексу України).

Землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній або комунальній власності і можуть надаватись у передбаченому законом порядку лише у користування фізичних та юридичних осіб та лише для цілей, визначених земельним та водним законодавством (ст. ст. 59, 84 Земельного кодексу України, ст. ст. 85, 88 Водного кодексу України).

Прибережні захисні смуги (з установленою в них пляжною зоною) встановлюються за окремими проектами землеустрою, які є документами, що містять графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах.

При цьому, порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року № 486 (далі - Порядок).

Зазначений Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них.

Відповідно до п. 5 Порядку розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації.

Проекти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагентством та територіальними органами Держземагентства, а на території Автономної Республіки Крим - з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад.

Згідно із п. 11 Порядку водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води.

Пунктом 2.9. Порядку визначено, що погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 року № 434 у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1999 року № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням конкретної ситуації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них" передбачено, що проекти водоохоронних зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагентством та територіальними органами Держземагентства, і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад.

Доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених відповідачем в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції

До земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню та належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Випадки передачі земель водного фонду в приватну власність, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. ч. 2, 4 ст. 59 Земельного кодексу України, зокрема громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

За змістом зазначених норм права землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема, зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм, - не могли і не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України і є землями державної власності.

При наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення меж прибережної захисної смуги, необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них". Тобто, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режимприбережної захисної смуги.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 22.04.2015 року у справі № 6-52цс15, від 01.07.2015 року у справі № 6-184цс15, а також Верховним судом у постанові від 25.04.2018 року у справі № 904/5974/16.

Виходячи із системного аналізу положень ст. 88 Водного кодексу України, Порядку №434, Постанови № 486 розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою, а на землях населених пунктів відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови, а при наданні в користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486 з урахуванням конкретної ситуації.

Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є документом, який містить тільки графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених чинним законодавством України.

З матеріалів справи, зокрема, поземельної книги, викопіювання з проекту планування забудови Березанського району, ситуаційного плану, експлікації земельних угідь, креслення меж землекористування вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, передана у власність Дейнеко Ірині Петрівні, знаходиться у прибережній захисній смузі Чорного моря, яка визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води.

Крім того, у листі Відділу у Березанському районі Головного управління Дежгеокадастру у Миколаївській області від 21.03.2017 року № 10-14.08-0.4-475/2-17 зазначено, що приблизна відстань від урізу Чорного моря меж земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 до південної межі - 260- 270 м, до північної - 320-325 м.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області про те, що при прийнятті спірного розпорядження не дотримано вищевказані положення земельного та водного законодавства, так як спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель державної власності, розташована у прибережній захисній смузі, передача якої у приватну власність прямо заборонена законом, а тому розпорядження Березанської районної державної адміністрації від 19.07.2013 року № 199 про продаж спірної земельної ділянки Дейнеко І.П. є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Судова колегія зазначає, що прийняття рішення про передачу земель державної власності в приватну власність із порушенням законодавства позбавляє Український народ (ст. 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Незаконне розпорядження Березанської районної державної адміністрації та укладений на його підставі договір купівлі-продажу призвели до вибуття із державних територій водного фонду спірної земельної ділянки, а також до її протиправної забудови будівлею комерційного призначення.

Так, за інформацією Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 20.03.2017 року Дейнеко І.П. на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1 задекларовано початок виконання будівельних робіт та готовність до експлуатації об'єкта - будинку персоналу.

Передача земельної ділянки в межах прибережної зони у приватну власність відповідачу-2 та здійснення Фізичною особою-підприємцем Дейнеко І.П. додаткової забудови на спірній земельній ділянці завдає шкоди інтересам держави і суспільства.

Судова колегія зазначає, що в даному випадку неправомірні дії державного органу - Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області та Фізичної особи-підприємця Дейнеко Ірини Петрівни призвели до порушення приписів чинного земельного і водного законодавства. При цьому, порушення державного органу щодо незаконної передачі у приватну власність не можуть свідчити про мирне володіння земельною ділянкою відповідачем-2.

Так, предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Судова колегія вважає, що при розгляді справи, рішення в якій переглядається, може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном.

Разом із тим, у п. 71 рішення в справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, в тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло з власності держави в незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з'ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави в право на мирне володіння майном. Додержання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що не має чіткого, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб'єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з'ясований у кожній конкретній справі на підставі обставин і фактів, безпосередньо встановлених.

З огляду на що, врахувавши наявні у матеріалах справи докази, судова колегія вважає правомірними та обґрунтованими позовні вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 19.07.2013 року № 199 про продаж Дейнеко Ірині Петрівні земельної ділянки площею 1721 кв. м., яка розміщена в межах території Рибаківської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1.

Щодо вимог прокуратури про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 1721 кв. м., з кадастровим номером НОМЕР_1 у АДРЕСА_1, укладений 31.07.2013 року між Березанською районною державною адміністрацією Миколаївської області та Дейнеко Іриною Петрівною, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Мартинюк О.Б. 31.07.2013 року за № 629, судова колегія зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. На підставі ст. 215 Цивільного кодексу України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України судом може бути на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За змістом ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Судова колегія зазначає, що спірний договір купівлі - продажу земельної ділянки не відповідає вимогам чинного законодавства України на момент його укладення, оскільки був укладений на підставі неправомірного розпорядження Березанської районної державної адміністрації щодо передачі у приватну власність земельної ділянки, яку заборонено передавати у приватну власність законом.

Також Одеський апеляційний господарський суд зазначає, що згідно із Земельним кодексом України, в редакції на момент прийняття Березанською районною державною адміністрацією спірного розпорядження, продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом, здійснювали органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу (ч. 1 ст. 127 Земельного кодексу України).

Статтею 122 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень районних державних адміністрацій на їхній території віднесено передача земельних ділянок із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва (ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України). В інших випадках передачу земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельних ділянок, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб, здійснювали обласні державні адміністрації на їхній території (ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України).

З урахуванням вищенаведених норм чинного законодавства, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що районні державні адміністрації на момент прийняття спірного розпорядження не мали права на передачу земельних ділянок із земель державної власності у приватну власність для комерційного використання, а Березанською районною державною адміністрацією передано спірну земельну ділянку у приватну власність для комерційного використання з перевищенням своїх повноважень.

За таких обставин, спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки сторонами укладено з порушенням вимог законодавства, у зв'язку з чим позовні вимоги про визнання його недійсним є правомірними, обґрунтованими і вірно задоволені Господарським судом Миколаївської області.

У даному випадку по цій конкретній справі районна державна адміністрація здійснила порушення, що призвело до прийняття з її боку розпорядження та укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, що не відповідають вимогам закону. Тому судом першої інстанції правильно постановлено окрему ухвалу щодо необхідності притягнення винних осіб до юридичної відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єкти цих прав.

Таким чином, законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є визнанням з боку держави публічно - правового інтересу у встановленні належності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб'єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об'єкта.

Фактично реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно.

Згідно зі ст. 26 вказаного Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З огляду на правомірність та обґрунтованість позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 19.07.2013 року № 199 та позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що підлягає задоволенню й вимога прокурора про скасування в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису від 31.07.2013 року № 1944479 про реєстрацію за Дейнеко І.П. права власності на спірну земельну ділянку.

Так як позовні вимоги визнано обґрунтованими, судова колегія вважає, що є підстави для розгляду заяви відповідача-2 про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог прокурора та відмовляє в її задоволенні, виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до ст. 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Таким чином, для застосування строку позовної давності суд повинен встановити правомірність звернення до суду з відповідними позовними вимогами.

За нормами ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Згідно з приписами ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 вказаного України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року у справі №6-152цс14.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону, передбачені ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

15.07.2015 року набрав чинності розділ IV Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VII, що визначає повноваження прокурора з виконання покладених на нього функцій, у тому числі ст. 23, що встановлює підстави представництва інтересів громадянина або держави в суді.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов'язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об'єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-678цс17.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересу держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 року у справі № 6-68цс15 зазначив, що держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Також Верховний Суд у постановах від 04.07.2018 року у справі № 922/3581/17, від 11.07.2018 року у справі № 914/1886/17 зазначив, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. За змістом наведених положень закону позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Так, Миколаївська місцева прокуратура № 1 дізналась про спірне розпорядження Березанської районної державної адміністрацїі та договір купівлі-продажу земельної ділянки тільки в ході здійснення прокурорської перевірки у 2017 році.

Особа, в інтересах якої звернувся прокурор до суду, - Миколаївська районна державна адміністрація посилається на те, що про наявність розпорядження Березанської районної державної адміністрацїі від 19.07.2013 року № 199 та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 31.07.2013 року дізналась у травні 2017 року із листа Миколаївської місцевої прокуратури від 26.04.2017 року № 1.

Миколаївська облдержадміністрація у письмових поясненнях зазначала, що нею у спірний період не здійснювалися перевірки дотримання райдержадміністраціями вимог земельного законодавства при прийнятті рішень щодо розпорядження земельними ділянками, так як законодавством не визначено порядку здійснення такого контролю облдержадміністрацією; копії розпоряджень голови Березанської районної державної адміністації за липень 2013 року та інформація про видані останнім розпорядження за цей період до програми Миколаївської обласної державної адміністрації автоматизації документообігу та контролю "Megapolis.Документообіг" не надходили.

На підтвердження того, що розпорядження Березанської районної державної адміністрації з'явилися в загальному доступі на офіційному сайті останньої лише 10.02.2016 року, позивачем надано відповідну роздруківкою з офіційного сайту Березанської районної державної адміністрації (т. 2, а.с. 74).

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що Фізичною особою-підприємцем Дейнеко Іриною Петрівною не доведено ані місцевому господарському суду, ані апеляційному господарському суду належними засобами доказування того, що прокурор або позивач знали про існування спірного розпорядження та договору до 2017 року, тому Одеський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заява відповідача-2 про застосуванню строків позовної давності підлягає відхиленню.

Місцевий господарський суд, дослідивши обставини справи, надавши правову кваліфікацію діям сторін, правильно дійшов висновку про те, що порушені права Українського народу і держави щодо володіння і користування прибережною захисною зоною, тому вірно задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не мав підстав для представництва інтересів держави та відсутності завданої державі шкоди спростовано матеріалами справи та вищенаведеними висновками суду апеляційної інстанції.

Посилання скаржника на те, що спірна земельна ділянка є забудованою, починаючи з 1974 року і тому, на думку скаржника, повинна відноситись до земель житлової та громадської забудови, судовою колегією розглянуті і відхилені з огляду на те, що згідно з ч. 3 ст. 61 Земельного кодексу України, в редакції на момент набрання ним чинності 01.01.2002 року, та ч. 3 ст. 89 Водного кодексу України в редакції на момент введення його в дію 20.07.1995 року, об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватися, тільки якщо при цьому не порушується її режим. До того ж, чинним законодавством України заборонено передавати саме у приватну власність земельні ділянки у прибережній захисній смузі, під вже збудованими об'єктами нерухомості такі земельні ділянки підлягають передачі у користування на оплатній основі тільки у випадку, коли при цьому також не порушується її режим.

Переглядаючи у апеляційному порядку рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.2018 року у справі № 915/812/17, суд апеляційної інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи не виявив порушення чи неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, які б призвели до прийняття Господарським судом Миколаївської області неправильного судового рішення у справі.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.2018 року у справі № 915/812/17 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Дейнеко Ірини Петрівни, м. Біла Церква на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.2018 року у справі №915/812/17 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.05.2018 року у справі № 915/812/17 - залишити без змін.

Постанова суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 07.08.2018 року, повний текст постанови складено 09 серпня 2018 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош