ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/715/18

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Курко Д.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: Марченко І.А. /особисто/; Петров Є.В. /ордер/;

Від відповідача: Боднарук М.М. /ордер/;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця Марченко Ірини Анатоліївни до фізичної особи-підприємця Іваненко Дениса Миколайовича про розірвання договору, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Марченко Ірина Анатоліївна (далі по тексту - Марченко І.А.) звернулась до господарського суду із позовною заявою до фізичної особи-підприємця Іваненко Дениса Миколайовича (далі по тексту - Іваненко Д.М.) про розірвання договору інвестування в АЗС від 17.03.2016р. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором від 17.03.2016р. в частині внесення інвестиційного внеску в розвиток АЗС, а також порушенням приписів Закону України „Про інвестиційну діяльність" в частині подання фінансовим органам декларації про обсяги і джерела внесених інвестицій, та Порядку обліку платників податків та зборів в частині реєстрації договору про спільну діяльність шляхом обліку у відповідному структурному підрозділі державної фіскальної служби.

Відповідач повністю заперечував проти позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зокрема, Іваненком Д.М. було наголошено про безпідставне посилання позивача на порушення відповідачем як приписів Закону України „Про інвестиційну діяльність", так і Порядку обліку платників податків та зборів, а також правомірності застосування до договору інвестування приписів, якими врегульовані питання спільної діяльності. Відповідач також стверджує про проведення на АЗС ремонтних та відновлювальних робіт починаючи з 2015р., проте, будь-які документи з цього приводу між сторонами не складалися. Окрім того, Іваненком Д.М. в обґрунтування власної правової позиції під час розгляду справи було зауважено, що Марченко І.А. у порушення вимог чинного законодавства не було доведено факту отримання прибутку від діяльності АЗС.

Ухвалою від 13.06.2018р. господарським судом у порядку ст. 180 ГПК України було повернуто зустрічну позовну заяву Іваненка Д.М. до Марченко І.А. про визнання права власності на автозаправну станцію.

Ухвалою від 16.07.2018р. господарським судом у порядку ст. 227 ГПК України було відмовлено Іваненку Д.М. у задоволенні клопотання про зупинення провадження по даній справі до набрання судовим рішенням по справі №512/347/18, яка знаходиться в провадженні Савранського районного суду Одеської області, законної сили.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

17.03.2016р. між Марченко І.А. (Власник) та Іваненко Д.М. (Інвестор) було укладено договір інвестування АЗС, відповідно до п. п. 1.1, 1.2 якого предметом цього договору є дольова (пайова) участь Інвестора у розвиток АЗС, яка розташована за адресою: Кіровоградський район, с. Березівка, вул. Леніна, 133. Інвестором вносяться в розвиток АЗС як грошові кошти, так і роботи та послуги. Станом на 17.03.2016р. Власником за рахунок Інвестора розбудовано та покращено роботу зазначеної АЗС, а саме додатково поставлено газовий модуль на території АЗС, поставлено кіоск для продажу матеріалів та автомобільних запчастин, який забезпечено товарами для продажу. Також інвестовані кошти були направлені на часткове забезпечення АЗС дизельним та бензиновим паливом.

Умовами п. п. 1.3 - 1.5 договору інвестування АЗС від 17.03.2016р. передбачено, що відповідно до інвестицій, перелічених у п. 2.2, сума інвестиційного внеску в розбудову та покращення роботи АЗС склала - 53 000,00 доларів США, аналогічно до суми внесеної Власником у розмірі 53 000,00 доларів США. Власник та Інвестор щомісячно отримують відсоток від експлуатації об'єкту пропорційно своїм внескам. Інвестиційна сума відповідно до п. 2.3 надає право Інвестору та Власнику розподілити розмір дольової участі в об'єкті, зазначеному у п. 1.1, наступним чином: Власник - 51%, Інвестор - 49%.

Згідно з п. п. 2.1 - 2.2 договору інвестування АЗС від 17.03.2016р. інвестування може здійснюватись Інвестором як у грошовій формі, так і у встановленні об'єктів на території АЗС з метою їх розвитку. Після кожного інвестиційного внеску між сторонами складається відповідний акт, який є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 2.3 договору інвестування АЗС від 17.03.2016р. дольова участь Інвестора згідно п. 1.4 зазначеного договору зобов'язує сторони здійснювати будь-які дії щодо автозаправної станції, яка є предметом цього договору, лише за взаємною згодою сторін.

Згідно з п. 6.1, 6.4 договору інвестування АЗС від 17.03.2016р. даний договір вступає в законну силу з моменту його підписання учасниками, скріплення їх печатками і діє до повного виконання своїх зобов'язань за цим договором. Умови договору можуть бути змінені за взаємною згодою учасників із обов'язковим укладанням письмового документу.

З матеріалів справи вбачається, що 25.06.2017р. між Марченко І.А. та Іваненко Д.М. було підписано попередній договір купівлі-продажу автозаправної станції умовами якого сторони передбачили, що Марченко І.А. зобов'язується продати та передати Іваненку Д.М. нежитлову будівлю №123 автозаправної станції з відповідними господарськими будівлями, яка розташована по вул. Леніна, с. Березівка, Гайворонський район, Кіровоградська область.

21.03.2018р. Марченко І.А. звернулась до Іваненка Д.М. із пропозицією розірвати договір інвестування АЗС від 17.03.2016р. на підставі ст. 188 Господарського кодексу України, ст. 651 Цивільного кодексу України, у зв'язку з невиконанням з боку інвестора зобов'язань, прийнятих на себе за умовами договору, в частині внесення коштів у розвиток АЗС.

Листом від 02.04.2018р. Іваненко Д.М. повідомив Марченко І.А. про відсутність правових підстав для розірвання договору інвестування АЗС від 17.03.2016р. Відповідачем було наголошено, що Марченко І.А. з моменту укладання договору не зверталась до Іваненка Д.М. із претензіями щодо неналежного виконання останнім прийнятих на себе зобов'язань, що дозволяє дійти висновку про відсутність порушень умов договору з боку відповідача по даній справі.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до Іваненка Д.М., Марченко І.А. наголошує, що в результаті неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором від 17.03.2016р. в частині внесення інвестиційного внеску в розвиток АЗС, позивач позбавлений того, на що вона розраховувала при укладенні договору, а, отже, наявні правові підстав для розірвання договору інвестування, у зв'язку з істотним порушенням з боку Іваненка Д.М. зобов'язань за договором.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.

В силу положень ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу приписів ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

В силу положень ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

В той же час, згідно з положеннями ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Як вбачається із змісту ч. 2 ст. 651 ЦК України, чинним законодавством України під істотним розуміється таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору.

Як зазначено у постанові судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі N 6-75цс13, оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Для вирішення питання щодо наявності правових підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст. 651 ЦК України, якими врегульовані питання розірвання договору, суд, приймаючи до уваги зміст та обсяг прав та обов'язків сторін за договором інвестування АЗС від 17.03.2016р., вважає за необхідне першочергово дослідити питання укладення договору інвестування відповідно до вимог чинного законодавства.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що до правовідносин, які склались між сторонами по справі підлягають застосуванню приписи ст. ст. 1130, 1131 ЦК України, оскільки укладений між Марченко І.А. та Іваненко Д.М. шляхом об'єднання інвестиційних внесків з метою отримання прибутку договір за своєю правовою природою підпадає під категорію договорів про спільну діяльність.

Відповідно до ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 ЦК України встановлено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до преамбули Закону України „Про інвестиційну діяльність" від 18 вересня 1991 року N 1560-XII (з наступними змінами та доповненнями) цей закон визначає загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України.

Положеннями ст. 9 Закону України „Про інвестиційну діяльність" передбачено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності.

Поряд з цим, господарський суд, приймаючи до уваги посилання Іваненка Д.М. на відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин ст. ст. 1130, 1131 Цивільного кодексу України, оскільки сторонами не було погоджено таких умов як порядок координації спільних дій та правового статусу спільного майна, вважає за необхідне зауважити наступне.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 641 ЦК України визначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна зі сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Згідно з ч. ч. 2, 3, 7 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч.1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Як зазначалось по тексту рішення вище, положеннями п. 6.4 договору інвестування АЗС від 17.03.2016р. сторонами по справі було погоджено, що договір вступає в законну силу з моменту його підписання учасниками, скріплення їх печатками і діє до повного виконання своїх зобов'язань за цим договором.

Проте, в порушення вимог чинного законодавства, якими встановлено, що сторони при укладанні господарського договору повинні у будь-якому разі погодити строк дії договору, який визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, при підписанні договору інвестування АЗС від 17.03.2016р. Марченко І.А. та Іваненко Д.М. не було погоджено строку дії договору.

Як зазначалось вище по тексту рішення, приписами ст. 1131 Цивільного кодексу України врегульовано, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

З огляду на викладене господарський суд зауважує, що при укладанні договору інвестування АЗС від 17.03.2016р., який за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність, сторони окрім таких істотних умов як предмет, ціна та строк дії договору, у обов'язковому порядку повинні погодити:

- порядок координації спільних дій або ведення їхніх спільних справ;

- правовий статус виділеного для спільної діяльності майна;

- покриття витрат та збитків учасників;

- розмір участі сторін договору у результатах спільних дій.

За результатами надання правового аналізу умовам договору інвестування АЗС від 17.03.2016р. на предмет його відповідності вимогам діючого законодавства, господарський суд дійшов висновку, що даним договором взагалі не врегульовано такі істотні умови як порядок координації спільних дій або ведення їхніх спільних справ, що, в тому числі, випливає з пояснень учасників судового процесу, кожен із яких наполягав на обов'язку другої сторони отримати ліцензію для провадження господарської діяльності із продажу нафтопродуктів. Окрім того, при підписанні договору інвестування АЗС від 17.03.2016р. сторонами взагалі не було врегульовано як питання правового статусу виділеного для спільної діяльності майна, так і порядку покриття витрат та збитків учасників. При цьому, погодження між сторонами за угодою розміру внесків кожного із учасників не замінює необхідність досягнення згоди з інших істотних умов, вказаних вище.

Підсумовуючи вищенаведене, господарський суд дійшов висновку, що при підписанні договору інвестування АЗС від 17.03.2016р. між Марченко І.А. та Іваненко Д.М. не було погоджено таких істотних умов договору як: строк дії договору, порядок координації спільних дій або ведення їхніх спільних справ; правовий статус виділеного для спільної діяльності майна; порядок покриття витрат та збитків учасників.

Відповідно до ч. 8 ст. 181 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Верховним Судом у постанові від 05.06.2018 по справі № 338/180/17 (14-144цс18) було зауважено, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог, Іваненко Д.М. у відзиві на позовну заяв було зауважено, що з моменту купівлі у 2015р. Марченко І.А. автозаправної станції та до 2017р. автозаправна станція не приносила прибутку, а у осінньо-зимовий період майже не працювала.

Вирішуючи питання щодо виконання сторонами по справі договору інвестування АЗС від 17.03.2016р., суд зазначає, що наявні у договорі численні помилки не дозволяють достеменно встановити дійсне волевиявлення сторін при підписанні такого договору. Так, положення п. 1.3 договору інвестування АЗС від 17.03.2016р. містять посилання на перелік інвестицій, передбачений умовами п. 2.2, яким, в свою чергу, цей перелік не наводиться. Натомість п.2.2. передбачено, що після кожного інвестиційного внеску між сторонами складається відповідний акт, який є невід'ємною частиною цього договору. Слід зазначити, що жодного акту на виконання вказаних умов договору сторонами складено не було.

При цьому, судом критично оцінюються твердження відповідача, що здійснення ним внесків, перерахованих у п.1.2. договору, підтверджується безпосередньо самим текстом цього пункту та не потребує додаткового доказування, з огляду на відсутність первинних документів, якими повинен підтверджуватися факт передачі будь-якого майна або перерахування грошових коштів. Більш того, ані позивачем ані відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження виконання умов договору в частині внесення інвестиційних внесків у будь-якій формі.

Окрім того, суд зауважує, що договір інвестування з метою розвитку автозаправної станції укладався щодо об'єкту, розташованого за адресою: с. Березівка, вул. Леніна, 133, який у власності позивача ніколи не перебував, оскільки останнім було придбано автозаправну станцію за адресою: с. Березівка, вул. Леніна, 123, яка і була передана відповідачеві у користування на підставі договору оренди, розірваного у судовому порядку у межах справи №916/538/18. Наведене додатково підтверджує позицію суду щодо відсутності в матеріалах справи доказів повного або часткового виконання договору інвестування.

З огляду на викладене, господарський суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження повного чи часткового виконання сторонами прийнятих на себе за договором інвестування АЗС від 17.03.2016р. зобов'язань, що, з урахуванням відсутності у вказаному договорі всіх істотних умов, які є обов'язковими для даного виду правочинів, дозволяє зробити висновок, що договір інвестування АЗС від 17.03.2016р. є таким, що не відбувся.

Відсутність укладеного між сторонами по справі договору дозволяє господарському суду дійти висновку і про відсутність правових підстав для розірвання договору інвестування АЗС від 17.03.2016р. у відповідності зі ст. 651 Цивільного кодексу України, оскільки такий спосіб захисту як розірвання договору може бути застосований лише до укладених правочинів, факт укладення яких, в свою чергу, підтверджується або досягненням учасниками правовідносин згоди щодо всіх істотних умов або в результаті фактичного виконання зобов'язань за таким договором, навіть у випадку недосягнення згоди щодо всіх істотних умов.

Господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору про не укладення спірного договору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку доводам Марченко І.А. щодо порушення з боку Іваненка Д.М. вимог Закону України „Про інвестиційну діяльність" та Порядку обліку платників податків та зборів.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні заявленого фізичною особою-підприємцем Марченко Іриною Анатоліївною до фізичної особи-підприємця Іваненко Дениса Миколайовича про розірвання договору інвестування в АЗС від 17.03.2016р. позову відповідно до ст. ст. 11, 15, 16, 251, 253, 509, 611, 638, 641, 651, 1130, 1131 Цивільного кодексу України, ст. ст. 180, 181, 193 Господарського кодексу України, ст. 9 Закону України „Про інвестиційну діяльність".

Судові витрати зі сплати судового збору розподіляються судом відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 - 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09 серпня 2018 р.

Суддя С.П. Желєзна