ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" серпня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/2933/17

Господарський суд Одеської області у складі судді Степанової Л.В.

при секретарі судового засідання Шевченко К.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Гніденко Б.Ю. за довіреністю;

від відповідача: ФОП Чернявський С.Ф.;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" до відповідача Фізичної особи-підприємця Чернявського Сергія Федоровича про стягнення 24749,51грн.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Теплопостачання міста Одеси" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з відповідача Фізичної особи-підприємця Чернявського Сергія Федоровича 24749,51грн. у тому числі 18190,02грн. заборгованості з орендної плати, 1617,34грн. 3% річних, 4942,15грн. пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що після припинення договору оренди відповідач продовжував користуватися орендованим майном у зв'язку з чим відповідачу була нарахована орендна плата до встановлення факту виселення (акт державного виконавця).

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.11.2017р. (суддя Гуляк Г.І.) порушено провадження у справі № 916/2933/17 та справу призначено до розгляду.

15.12.2017 р. набрав чинності Закон України від 03.10.2017 р. № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147VІІІ, чинної з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.12.2017р. (суддя Гуляк Г.І.) було ухвалено справу №916/2933/17 розглядати за правилами загального позовного провадження.

21.12.2017р. за вх.суду№27370/17 позивач надав до суду письмові пояснення.

08.02.2018р. за вх.суду№2778/18 позивач надав до суду письмові пояснення.

01.03.2018р. за вх.суду№5095/18 відповідач надав відзив на позовну заяву.

06.03.2018р. за вх.суду№5540/18 позивач надав до суду заперечення на відзив відповідача.

15.03.2018р. за вх.суду№6085/18 відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.03.2018р. (суддя Гуляк Г.І.) було закрито підготовче провадження та справу призначено по суті на 11.04.2018р. о 11:00, однак у зв'язку із перебуванням судді Гуляк Г.І. на лікарняному, засідання 11.04.2018р. не відбулося.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пункту 9 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, пункту 4.2.6. Засад використання автоматизованої системи документообігу в Господарському суді Одеської області, в редакції від 22.12.2017р. (протокол №17-13/2017), у зв'язку з перебуванням судді Гуляк Г.І. на тривалому лікарняному з 05.04.2018р., на підставі розпорядження керівника апарату суду №176 від 23.04.2018р. справу №916/2933/17 було призначено до повторного автоматичного розподілу.

Згідно повторного автоматичного розподілу справу №916/2933/17 передано судді Степановій Л.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.04.2018р. справу №916/2933/17 прийнято до провадження суддею Степановою Л.В.. ухвалено справу розглядати зі стадії підготовчого провадження та призначено підготовче засідання на 10.05.2018р. о 10:00.

В підготовчому засіданні від 10.05.2018р. було оголошено про відкладення підготовчого засідання на 07.06.2018р. о 11:20, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.05.2018р. викликано сторін у підготовче засідання відкладене на 07.06.2018р. о 11:20.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.06.2018р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

В підготовчому засіданні від 26.06.2018р. позивач надав до суду письмові пояснення.

В підготовчому засіданні від 07.06.2018р. було оголошено про відкладення підготовчого засідання на 26.06.2018р. о 11:40, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.06.2018р. викликано сторін у підготовче засідання відкладене на 26.06.2018р. о 11:40.

В підготовчому засіданні від 26.06.2018р. оголошено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 12.07.2018р. о 12:20.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.06.2018р. закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 12.07.2018р. о 12:20, однак у зв'язку із перебуванням судді Степанової Л.В. на лікарняному з 09.07.2018р., засідання суду не відбулося.

06.07.2018р. за вх.суду№13594/18 відповідач звернувся до суду з клопотанням про долучення доказів.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.07.2018р. розгляд справи призначено на 25.07.2018р. о 10:40.

В судовому засіданні від 25.07.2018р. оголошено перерву по 16.08.2018р. о 11:30.

В судовому засіданні від 16.08.2018р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення по справі №916/2933/17.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

30.03.2010р. між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» (позивач, «Орендодавець») та Фізичною особою-підприємцем Чернявським Сергієм Федоровичем (відповідач, «Орендар») укладено договір №ТГО-111/10 оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності (далі договір) відповідно до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно у вигляді приміщень на першому та другому поверхах загальною площею 60,8кв.м, розташоване за адресою: місто Одеса, вул. Варненська, 8-а, що знаходиться на балансі Орендодавця, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку нежитлових приміщень від 12.02.2010р. і становить 58375,00грн.

Згідно з п.п. 1.2 , 2.1. договору майно передається в оренду для розміщення офісних приміщень. Орендар вступає у строкове платне користування Майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору та акту приймання-передачі майна.

Пунктами 2.4., 2.5., 2.6. у разі припинення договору майно повертається Орендарем Орендодавцю відповідно до порядку, передбаченому договором. Майно вважається поверненим Орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі. Обов'язок по складанню акту приймання - передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.

Відповідно до п.п. 3.1.,3.2.,3.4. договору орендна плата визначається на підставі Постанови Кабінету міністрів України від 27.12.2006р. №1846 «Про внесення змін до методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна», із врахуванням результатів конкурсу від 09.03.2010р., щомісячна орендна плата становить 995,52грн. у тому числі ПДВ - 165,92грн. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Орендна плата перерахована несвоєчасно або не у повному обсязі підлягає індексації і стягується з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

У разі несвоєчасного повернення Орендарем майна Орендодавцю орендна плата нараховується та підлягає сплаті по день оформлення акту приймання-передачі (п.10.6 договору).

Як вказує позивач, у зв'язку з систематичним порушенням відповідачем істотних умов договору, а саме, несплатою орендних платежів за період січень 2013р. по лютий 2014 р., позивач звернувся за захистом свого порушеного права до суду. Рішенням господарського суду Одеської області від 12.05.2014р. по справі №916/902/14 позовні вимоги КП «Теплопостачання міста Одеси» до Фізичної особи- підприємця Чернявського Сергія Федоровича задоволено повністю, а саме розірвано договір індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності від 30.03.2010р. №ТГО/111/10, виселено Фізичну особу-підприємця Чернявського Сергія Федоровича з приміщення площею 60,8кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, вул. Варненська, 8-а та стягнуто на користь КП «Теплопостачання міста Одеси» заборгованість з орендної плати у сумі 28208,72грн., 3% річних у сумі 839,44грн. пеню у сумі 749,53грн., судовий збір у сумі 3045,00грн. Зазначене рішення не оскаржувалось, набрало законної сили та станом на сьогодні повністю виконане. Натомість, відповідач продовжував користуватися орендованим майном після припинення строку дії договору. Так, у позивача після розірвання договору в судовому порядку не було інформації, що б підтверджувала факт повернення орендованого майна, зокрема, відповідач не вчинив дій направлених на узгодження акту приймання- передавання орендованого майна, як те передбачено договором. При примусовому виконанні рішення Господарського суду Одеської області у справі №916/902/14 державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Семко Богданом Олександровичем, складено акт від 21.04.2015р., в якому встановлено, що на момент виходу на ділянку за місцезнаходженням майна, боржник самостійно виконав рішення суду та виселився з орендованого приміщення. На сьогодні, єдиним документом що підтверджує факт виселення відповідача і відповідно припинення користування орендованим майном - є акт державного виконавця від 21.04.2015. Так, орендарю нараховувалась орендна плата до встановлення факту його виселення, що складає за період з 01.03.2014 по 21.04.2015 - 18190,02грн. Оскільки відповідач після закінчення строку дії договору продовжував користуватися орендованим майном, то зобов'язання відповідача сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном не припиняється, так як його припинення в розумінні умов договору та вимог чинного законодавства України пов'язано з моментом повернення орендованого майна, а не з фактом закінченням строку дії договору.

За неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором щодо сплати орендної плати та своєчасного повернення майна, позивач нарахував відповідачу пеню у сумі 4942,15грн. та 1617,34грн. 3% річних.

Враховуючи викладене, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача 24749,51грн. у тому числі 18190,02грн. заборгованості з орендної плати, 1617,34грн. 3% річних, 4942,15грн. пені.

Відповідач проти позовних вимог заперечує посилаючись на те, що відповідачем вказане приміщення фактично ніколи не використовувалося зв'язку із його незадовільним технічним станом. Даний факт підтверджується листом від 30.03.2010р. та 11.01.2012р., а також повідомленням від 22.02.2012р. (копії додаються). Крім того, 12.12.2011р. на адресу відповідача надійшла претензія від позивача з пропозицією сплатити заборгованість за вищевказаним договором оренди та прийняти пропозицію про розірвання договору оренди після сплати

заборгованості. Відповідач звернувся до позивача з листом від 11.01.2012р. з проханням погодити приведення орендованого приміщення у стан пригодний для його використання, однак згоди з цього питання досягнуто не було. 08.02.2012р. мною було сплачено заборгованість в повному обсязі. Після цього відповідач отримав від позивача повідомлення від 22.02.2012р. в якому ініціювалося розірвання договору оренди. В той же день відповідач прийняв пропозицію по розірванню договору оренди і сторонами було підписано додаткову угоду про розірвання договору оренди.

Як вказує відповідач, ключі від орендованого приміщення він вручив представнику позивача, що підтверджується актом державного виконавця від 21.04.2015р.

Відповідач зазначає, що в подальшому у квітні 2015р. відповідачу стало відомо про накладення арешту на приналежний відповідачу автомобіль, звернувшись до державної виконавчої служби, дізнався про існування рішення Господарського суду Одеської області від 12.05.2014р. по справі №916/902/14. Згідно вказаного рішення договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності від 30.03.2010р. №ТГО- 11/10, було розірвано та стягнуто з мене на користь позивача заборгованість з орендної плати у сумі 28208,72грн., 3% річних у сумі 839,44грн., пеню у сумі 749,53грн. та судовий збір у сумі 3045,00грн. Про зазначене рішення до квітня 2015 року відповідачу було невідомо, на адресу відповідача воно не надходило, про розгляд справи відповідач не сповіщався. Оскільки строк на апеляційне оскарження був пропущений, відповідач сплатив суму за виконавчим документом, у зв'язку із чим 10.04.2015р. державним виконавцем винесено постанову про закриття виконавчого провадження, також 21.04.2015р. державний виконавець в акті про виселення встановив, що відповідачем рішення суду від 12.05.2014р. виконано самостійно, у приміщенні немає приналежного відповідачу майна, а ключі від приміщення передані представнику позивача.

Відповідач посилаючись на пп. 7.1.3 договору оренди, згідно якого Орендодавець зобов'язується «До 10 числа місяця, що слідує та розрахунковим виставляти рахунки на сплату орендної плати». Також пунктом 3.2. договору оренди передбачено, що «орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць» зазначає, що умови договору оренди унеможливлюють самостійне визначення орендарем розміру орендної плати, а отже і її сплату. З наведених умов договору випливає, що даним договором не передбачено обов'язку саме орендаря самостійно перераховувати розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції. Дійсно в період з березня 2010 року по грудень 2011 року позивачем виставлялися рахунки по сплаті орендної плати, які були сплачені у лютому 2012 року. Після цього жодного рахунку відповідачу не надходило, що також дало підстави бути впевненим, що договір оренди розірвано і зобов'язання припинено. Також позивачем не додано до позовної заяви доказів заборгованості по орендній платі згідно бухгалтерського обліку. Отже, відсутність рахунків по сплаті орендної плати за період з січня 2012 року по теперішній час свідчать про те що зобов'язання по сплаті у мене не виникало і жодних підстав вимагати його виконання, а саме сплатити суму богу немає.

Крім того, до частини позовних вимог підлягає застосуванню строк позовної давності. Так частиною 2 статті 258 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Тобто включення в розрахунок суми боргу пені є незаконним і до цієї вимоги повинен бути застосований строк позовної давності. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже до вимог про стягнення платежів за період з березня 2014 по жовтень 2014 має бути також застосований строк позовної давності. Так позовну заяву подано до Господарського суду Одеської області 28.11.2017 року. Пунктом 3.3. договору оренди передбачено, що «орендна плата перераховується Орендарем на розрахунковий рахунок Орендодавця не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим. Отже за платежем за березень 2014 року строк сплати сплив 21.04.2014р., а позовна давність 21.04.2017р.. І в подальшому: за платежем за квітень 2014 року строк сплати сплинув 21.05.2014, а позовна давність 21.05.2017р.; за платежем за травень 2014 року строк сплати сплинув 21.06.2014р., а позовна давність 21.06.2017р.; за платежем за червень 2014 року строк сплати сплинув 21.07.2014р., а позовна давність 21.07.2017р.; за платежем за липень 2014 року строк сплати сплинув 21.08.2014р., а позовна давність 21.08.2017р.; за платежем за серпень 2014 року строк сплати сплинув 21.09.2014р., а позовна давність 21.09.2017р.; за платежем за вересень 2014 року строк сплати сплинув 21.10.2014р., а позовна давність 21.10.2017р.; за платежем за жовтень 2014 року строк сплати сплинув 21.11.2014р., а позовна давність 21.11.2017р. Отже наявні підстави для застосування строку позовної давності як до вимоги про сплату пені так і до вимоги стягнення суми боргу в частині платежів за період з березня 2014 року по жовтень 2014 року.

Також відповідач зазначає, що позивачем не надано на вимогу суду оригінал договору оренди, що він поясним його відсутністю з причини вилучення правоохоронними органами під час обшуку, на підтвердження чого надано копію протоколу вилучення. Однак в переліку вилучених документів в даному протоколі договір оренди відсутній.

Враховуючи викладене, відповідач просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В своїх запереченнях на відзив відповідача, позивач зазначає, що рахунки направлялися на адресу відповідача зазначену у договорі оренди, відповідач змінивши місцезнаходження не повідомив позивача про зміну адреси, доводи відповідача про не направлення рахунків є безпідставними, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів направлення позивачу листа про зміну юридичної адреси та пояснень коли саме така зміна відбулась. Посилання відповідача на те, що позивачем не надано на огляд суду оригінал договору, що є підставою звільнення його від зобов'язань за договором спростовується тим, що заборгованість за вказаним договором раніше стягнута рішенням Господарського суду Одеської області від 12.05.2014 у справі №916/902/14. 19.05.2010 р. при проведені слідчих дій ОВД УБОГІ України в Одеській області на підставі постанови про проведення обшуку, у позивача вилучили документи до Хмельницького ОМ Малиновського району, у тому числі і договір оренди індивідуально визначеного нерухомого мана що належить до комунальної власності від 30.03.2010р. №ТГО-111/10, що підтверджується пунктом 35 протоколом обшуку від 21.05.2010р. орендна плата нараховувалась саме до моменту складання акту державним виконавцем, тобто, до 21.04.2015, незважаючи на те що, відповідно до пунктів 2.5 та 2.6 договору, майно вважається поверненим Орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов'язок по складанню акту приймання-передавання покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору. Пунктом 10.6 договору сторони домовились, у разі несвоєчасного повернення майна, що є об'єктом оренди орендодавцю орендна плата нараховується та підлягає сплаті по день оформлення акту прийому-передачі. Отже, як умови договору так і діюче законодавство у сфері орендних правовідносин пов'язує припинення обов'язків орендаря з фактом повернення об'єкта договору оренди, а не фактом повернення ключів від орендованого майна. Станом на сьогодні акт приймання-передавання оформлено не було, а відтак, у позивача не було можливості прийняти приміщення та зробити зауваження щодо його належного чи неналежного стану. Отже, на підставі пункту 10.6 договору та чинного законодавства України позивачем нараховувалась орендна плата. Твердження відповідача, про те що він фактично не користувався приміщенням, з огляду на його незадовільний технічний стан, не можуть бути підтвердженні листом 11.01.2012р. та не є предметом розгляду вказаної справи, так як і твердження про його неналежне повідомлення під час розгляду справи №916/902/14.

В своїх запереченнях на відповідь на відзив позивача, відповідач вказує, що адреса відповідача в реєстрі була змінена лише у 2017р. Відповідач стверджує, що жодного рахунку за 2012, 2013, 2014р.р. на адресу відповідача не надходило. Посилання позивача на те, що до теперішнього часу не підписано договір приймання-передачі орендованого майна і тому орендна плата нараховувалася не є предметом розгляду даної справи. Крім того у пункті №35 протоколу обшуку зазначено: «папка желтого цвета с документами ТГО -1-100/10 год» (мовою оригіналу), а договір оренди має інший номер - ТГО-111/10.

В своїх письмових поясненнях на заперечення відповідача позивач вказує, що доводи відповідача про не направлення рахунків є безпідставними, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів направлення позивачу листа про зміну юридичної адреси та пояснень коли саме така зміна відбулась. Тим більше такий довід не може слугувати підставою безкоштовного

використання комунального майна. Посилання відповідача на те, що предметом розгляду справи не є підписання акту приймання-передавання за договором оренди індивідуально

визначено майна що належить комунальній власності є істинним, оскільки предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості з орендної плати. В свою чергу, умови договору та чинне законодавство України пов'язує припинення договору оренди саме з моментом передавання власнику орендованого майна та підписання відповідного акту приймання-передавання. Щодо додаткової угоди від 22.02.2011р., якою розірвано договір та рішення Господарського суду Одеської області від 12.05.2014р. Вказаним актами не припинено орендних відносин, а тільки зазначено про такий намір, що підтверджується відсутністю акта приймання-передавання орендованого майна. Твердження відповідача про відсутність оригіналу договору та орендних відносин не відповідають істині, з огляду на наявність рішення суду в якому факт таких відносин вже встановлено, та в силу ст. 75 Господарського процесуального кодексу України є підставою звільнення від доказування.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

З матеріалів справи вбачається, що 30.03.2010р. між позивачем та відповідачем укладено договір №ТГО-111/10 оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно у вигляді приміщень на першому та другому поверхах загальною площею 60,8кв.м, розташоване за адресою: місто Одеса, вул. Варненська, 8-а, що знаходиться на балансі позивача, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку нежитлових приміщень від 12.02.2010р. і становить 58375,00грн.

Як свідчать матеріали справи, укладений між сторонами договір, за своєю правовою природою відноситься до договорів найму, різновидом якого є оренда. Приймаючи до уваги, що майно, яке виступає предметом договору, належить до комунальної власності, до спірних правовідносин застосовуються також норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ст.ст. 10,18, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", істотною умовою договору оренди, зокрема, є орендна плата. Орендар зобов'язаний сплачувати орендну плату своєчасно та в повному обсязі. Орендар вносить орендну плату за договором незалежно від наслідків господарської діяльності.

Згідно зі ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено матеріалами справи рішенням Господарського суду Одеської області від 12.05.2014р. по справі №916/902/14 позовні вимоги КП «Теплопостачання міста Одеси» до Фізичної особи- підприємця Чернявського Сергія Федоровича задоволено повністю, а саме розірвано договір індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності від 30.03.2010р. №ТГО/111/10, виселено Фізичну особу-підприємця Чернявського Сергія Федоровича з приміщення площею 60,8кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, вул. Варненська, 8-а та стягнуто на користь КП «Теплопостачання міста Одеси» заборгованість з орендної плати у сумі 28208,72грн., 3% річних у сумі 839,44грн. пеню у сумі 749,53грн., судовий збір у сумі 3045,00грн.

Судом встановлено, що відповідач звільнив орендоване приміщення 21.04.2015р. у примусовому порядку, що підтверджується актом Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Посилання відповідача на те, що 10.04.2015р. державним виконавцем винесено постанову про закриття виконавчого провадження, а 21.04.2015р. державний виконавець в акті про виселення встановив, що відповідачем рішення суду від 12.05.2014р. виконано самостійно, у приміщенні немає приналежного відповідачу майна, а ключі від приміщення передані представнику позивача судом до уваги не приймаються, скільки умовами договору, а саме п.п. 2.5., 2.6. встановлено, що майно вважається поверненим Орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі. Обов'язок по складанню акту приймання - передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.

Крім того п.10.6. сторони передбачили, що у разі несвоєчасного повернення Орендарем майна Орендодавцю орендна плата нараховується та підлягає сплаті по день оформлення акту приймання-передачі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу нараховувалась орендна плата до встановлення факту його виселення, що складає за період з 01.03.2014 по 21.04.2015 - 18190,02грн.

Однаку відзиві на позов відповідач просить застосувати позовну давність до позовних вимог про стягнення орендної плати за березень 2014 року строк сплати якої сплинув 21.04.2014, а позовна давність 21.04.2017р., за платежем за квітень 2014 року строк сплати якої сплинув 21.05.2014р., а позовна давність 21.05.2017р., за платежем за травень 2014 року строк сплати якої сплинув 21.06.2014р., а позовна давність 21.06.2017, за платежем за червень 2014 року строк сплати якої сплинув 21.07.2014р., а позовна давність 21.07.2017р., за платежем за липень 2014 року строк сплати якої сплинув 21.08.2014р., а позовна давність 21.08.2017р., за платежем за серпень 2014 року строк сплати якої сплинув 21.09.2014р., а позовна давність 21.09.2017р., за платежем за вересень 2014 року строк сплати якої сплинув 21.10.2014р., а позовна давність 21.10.2017р., за платежем за жовтень 2014 року строк сплати якої сплинув 21.11.2014р., а позовна давність 21.11.2017р.,а позовна заява подана до суду 28.11.2017р.

Суд, розглянувши вимогу відповідача щодо застосування строку позовної давності зазначає наступне.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що відповідачем неналежним чином виконувалися умови договору оренди щодо своєчасної сплати орендної плати, вимоги позивача про стягнення орендної плати є обґрунтованими, однак позивачем пропущений строк для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача суми боргу в частині платежів за період з березня 2014 по жовтень 2014р. оскільки позовна заява подана до суду 28.11.2017р., суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за період з з березня 2014 по жовтень 2014р. у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості по сплаті орендної плати, зазначає, що стягненню з відповідача підлягає орендна плата у сумі 8492,54грн. в межах строків позовної давності.

Щодо стягнення з відповідача пені у сумі 4942,15грн. за період з 01.03.2014р. по 27.08.2015р. слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За приписами ст. 612 цього ж Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно п.4 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема неустойкою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник зобов'язаний передати кредитору у випадку порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно п. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати одного року. З огляду на правову природу пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

У своєму відзиві на позов відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності щодо нарахування штрафних санкцій.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 28.11.2017р. таким чином відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність до вимог про стягнення пені обчислюється з 28.11.2016р. натомість позивачем здійснений розрахунок пені з за період з 01.03.2014р. по 27.08.2015р. з порушенням вимог ст. 258 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені у сумі 4942,15грн. зв період з 01.03.2014р. по 27.08.2015р. у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 167,34грн. 3% річних слід зазанчити наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, вважає його необґрунтованим та таким, що здійснений в порушення вимог чинного законодавства, оскільки у даному розрахунку відсутній період нарахування із зазначенням календарних днів місяця, містяться лише місяці нарахування.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 1617,34грн.

Відповідно до ст.3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України»).

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, а також оцінюючи надані документальні докази в їх сукупності, позовні вимоги Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" до відповідача Фізичної особи-підприємця Чернявського Сергія Федоровича про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню у сумі 8492,54грн.

Судові витрати по сплаті судового збору у сумі 549,02грн. покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1050,98грн. покласти на позивача згідно ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 86, 129, ст.ст. 232-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" до відповідача Фізичної особи-підприємця Чернявського Сергія Федоровича про стягнення 24749,51грн. у тому числі 18190,02грн. заборгованості з орендної плати, 1617,34грн. 3% річних, 4942,15грн. пені - задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Чернявського Сергія Федоровича (65076, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" (65029, м. Одеса, вул. Балківська, 1-Б, ) 8492/вісім тисяч чотириста дев'яносто дві/грн. 54коп. заборгованості з орендної плати, 549/п'ятсот сорок дев'ять/грн. 02коп. судового збору.

Наказ видати згідно зі ст. 327 ГПК України.

3. У позовних вимогах Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" про стягнення з Фізичної особи-підприємця Чернявського Сергія Федоровича 9697,48грн. заборгованості з орендної плати, 1617,34грн. 3% річних, 4942,15грн. пені - відмовити.

4. Судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1050,98грн. покласти на позивача Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" згідно ст. 129 ГПК України.

Повне рішення складено 20 серпня 2018р.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В. Степанова