ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2018 р. Справа № 914/2613/17

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

ОСОБА_1,

секретар судового засідання Процевич П.Б.,

явка учасників справи:

від прокуратури: ОСОБА_2 (посвідчення №020325 від 16.03.2014);

від відповідача-1:Костур Р.В. (ордер серія ЛВ №125951);

від ОСОБА_3 (довіреність б/н від 27.04.2017);

розглянув апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області №05/2-716вих18 від 11.05.2018,

на рішення господарського суду Львівської області від 23.04.2018, суддя: Синчук М.М., м. Львів, (повний текст рішення складено 03.05.2018),

за позовом Заступника керівника Радехівської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави, м. Буськ Львівської області,

до відповідача-1 Стародобротвірської сільської ради Камянка Бузького району Львівської області, с. Старий Добротвір Камянка Бузького району Львівської області,

до відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю Агро Л В Лімітед, с.Забужжя Камянка Бузького району Львівської області,

про визнання недійсним рішення Стародобротвірської сільської ради Камянка-Бузького району за №49 від 22.12.2016 та про звільнення одержаних за договорами оренди земельних ділянок (паїв померлих громадян) площею 46,8028 га

ВСТАНОВИВ:

звернувшись у господарський суд Львівської області з даним позовом, заступник керівника Радехівської місцевої прокуратури Львівської області просив визнати незаконним та скасувати рішення сесії Стародобротвірської сільської ради Камянка-Бузького району за №49 від 22.12.2016 «Про надання в оренду ТзОВ «Агро ЛВ Лімітед» земель запасу Стародобротвірської сільської ради» та про зобовязання товариство з обмеженою відповідальністю «Агро ЛВ Лімітед» звільнити одержані за договорами оренди землі №1 та №2 від 04.01.2017 земельні ділянки загальною площею 46,8028 га із паїв померлих власників, що знаходяться за межами с. Старий Добротвір Стародобротвірської сільської ради Камянка-Бузького району Львівської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення прийнято в порушення вимог земельного та цивільного законодавства, у зв'язку з чим воно є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку, а одержані відповідачем-2 земельні ділянки, які є не успадкованими, підлягають звільненню, оскільки він їх отримав в оренду без дотримання відповідної процедури. При цьому звернення прокурора з позовом до суду аргументовано порушенням інтересів держави, які полягають у відновленні правового порядку, в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновлення становища, яке існувало до порушення права на землю українського народу. У встановленому процесуальним законом порядку, прокурор набув статусу позивача. Зазначає, що спірне рішення органу місцевого самоврядування прийнято з перевищенням його повноважень.

Правовою підставою позову зазначає ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 12, 79-1, 83, 116, 122-126, 134 ЗК України, ч. 3 ст. 24, ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 1212, 1283, 1285 ЦК України, ст. 1, 23 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням господарського суду Львівської області від 23.04.2018 в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено повністю, з посиланням на ст.ст. ч. 2 ст. 5, ст.ст. 9, 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», п. 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №122 від 04.02.2004, ст.ст.1283,1285 Цивільного кодексу України та ст.ст. 4, 19 Закону України «Про оренду землі», оскільки відповідач-1 є органом місцевого самоврядування, який вправі передавати в оренду земельні ділянки (в т.ч. невитребувані земельні частки) померлих громадян до моменту прийняття спадкоємцями спадщини, або визнання її відумерлою в судовому порядку та є управителем спадщини в силу імперативних положень закону і для реалізації своїх повноважень щодо передачі в оренду земельних ділянок від нього не вимагається вчинення будь-яких інших дій (як от, звернення до суду з вимогою про визнання спадщини відумерлою, як це стверджує прокурор).

За коротким змістом вимог апеляційної скарги прокурор просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задоволити позов, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з узагальненими доводами апеляційної скарги вбачається, що при цьому судом першої інстанції не враховано, що відповідачем-1 не визначено статус спірних земель, відсутні докази про належність спірних земельних ділянок до приватної форми власності, а тому неправильно застосовані вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо правової долі земельних ділянок, власники яких померли» №1533-VIII від 20.09.2016.

Судом не враховано, що орган місцевого самоврядування в порушення вимог земельного законодавства розпорядився спірними земельними ділянками, які є несформованими за вимогами ст. 79-1 ЗК України.

Висновок суду першої інстанції про відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу держави, за захистом якого звернувся прокурор, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки захист інтересів держави полягає у відновленні правового порядку, в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновлення становища, яке існувало до порушення права на землю українського народу.

Зазначає, що договори оренди №1 та №2 від 04.01.2017 є нікчемними, оскільки не здійснено їх державної реєстрації.

В узагальнених доводах та запереченнях, які викладені у відзивах на апеляційну скаргу, відповідач-1 та відповідач-2, просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки рішення суду першої інстанції відповідає як нормам матеріального так і процесуального права.

Доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо обовязку суду збирати докази, є безпідставними та такими, що не узгоджується з завданнями господарського судочинства.

Також, вказують на безпідставність доводів прокурора про порушення відповідачем-1 при прийнятті оскаржуваного рішення ст. 123 Земельного кодексу України, оскільки ця норма застосовується при виділенні земельних ділянок в натурі із земель державної або комунальної власності.

Щодо тверджень прокурора про передачу в оренду земельних ділянок без проведення процедури визнання спадщини відумерлою, то вони також не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Аргументи прокурора про те, що спірні земельні ділянки віднесені до земель державної чи комунальної власності суперечить встановленим обставинам по справі.

Окрім того, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту розташування земельних ділянок за межами населеного пункту.

Прокурором не враховано, що рішення органу місцевого самоврядування про укладення договорів оренди прийняте щодо неуспадкованих земельних часток (паїв) та їх правовий режим є відмінний від інших земель.

Доводи апеляційної скарги про несформованість спірних земельних ділянок спростовані наявними сертифікатами про право на земельну часту (пай), які є правовстановлюючими документами та на підставі яких можуть укладатися договори оренди.

Також доводи апелянта про нікчемність договору оренди спростовують відсутністю законодавчо визначеного обовязку здійснення реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв).

Прокурор в судових засіданнях підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задоволити позов. Додатково в підтвердження доводів апеляційної скарги посилається на постанову Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №914/1921/17 в аналогічній справі, за висновком якої вимоги прокурора задоволені першою та другою інстанцією та залишені без змін касаційною інстанцією.

Представники відповідачів в судових засіданнях заперечили проти доводів апеляційної скарги посилаючись на аргументи, які аналогічні викладеним у відзивах та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Додатково зазначили, що судова практика, на яку посилається прокурор не може враховуватись при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, оскільки обставини, які були предметом розгляду в справі №914/1921/17 відмінні від цієї справи. Зокрема, за обставинами справи №914/1921/17 земельні частки (паї), які передавались згідно рішення органу місцевого самоврядування, знаходились за межами населеного пункту, що підтверджувалось належними доказами та між сторонами не укладався договір на управління спадщиною у вигляді оренди земельних часток (паїв). Натомість в даній справі прокурором в силу змагальності судового процесу не надано належних доказів на підтвердження розташування спірних земельних часток (паїв) за межами населеного пункту.

Вказали про відсутність правових підстав для застосування ст.1212 ЦК України, на яку посилається прокурор для звільнення земельних ділянок. Проте, за встановленими обставинами судом першої інстанції, між сторонами укладені договори, які є чинними та не визнані недійсними в судовому порядку.

Правовою підставою для переходу до відповідача-2 права користування спірними земельними частками (паями) є укладені договори оренди, а не рішення органу місцевого самоврядування, яке оскаржується, що на думку відповідачів додатково підтверджує неправильно обраний прокурором спосіб захисту.

Цим позовом, всупереч діючого законодавства про захист права приватної власності, прокурор намагається змінити форму власності та статус спірних земельних часток (паїв) з приватної на державну, що порушило б права осіб на мирне володіння майном, яке передбачено статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Розглянувши наявні в справі докази, давши оцінку доводам апелянта та запереченням відповідачів, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги заступника прокурора Львівської області без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 23.04.2018 без змін, з огляду на наступне.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що 22.12.2016 Стародобротвірської сільської ради Камянка Бузького району Львівської області прийнято рішення №49 «Про укладення договору» (надалі Рішення №49) (а.с.116,т.1) відповідно до пункту 1 якого сільська рада вирішила:укласти договір оренди землі на невитребувані паї з товариством з обмеженою відповідальністю «Агро Л В Лімітед» на території Стародобротвірської сільської ради Камянка Бузького району Львівської області.

Згідно з статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Предметом цього спору є зокрема визнання незаконним та скасування вищезазначеного рішення сесії Стародобротвірської сільської ради Камянка-Бузького району за №49 від 22.12.2016 «Про надання в оренду ТзОВ «Агро ЛВ Лімітед» земель запасу Стародобротвірської сільської ради» з наступних правових підстав:

1) рішенням надано в користування земельні частки (паї), які не можуть бути обєктом цивільних прав, так як проект землеустрою щодо відведення вказаних земельних ділянок відсутній, кадастрові номера не присвоєно;

2) рішення прийнято без проведення процедури визнання спадщини відумерлою;

3) рішення прийнято не з метою охорони спадкового майна, а з прихованою метою для отримання прибутку;

4) прийнявши спірне рішення відповідач-1 розпорядився землями державної власності, що розташовані за межами населеного пункту с. Старий Добротвір Стародобротвірської сільської ради, якими уповноважене розпоряджатись Головне управління Держгеокадастру в Львівській області.

Згідно з частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Частиною 3 статті 2 Земельного кодексу України визначено, що об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

У відповідності до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Як визначено у пунктах 1, 6 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку.

Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості ) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначені організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Статтями 3 та 11 цього Закону визначено, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. У разі подання заяв про виділення власників земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку.

За своєю правовою природою поняття земельні частки (паї) не є тотожним земельними ділянками, а тому оренда земельної частки (паю) і оренда земельної ділянки мають суттєво різні якісні відносини, у випадку оренди земельної частки (паю) встановлюються орендні відносини щодо права на земельну частку (пай), не визначену в натурі земельну ділянку, посвідчену сертифікатом.

Відповідно до приписів статті 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельні ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Згідно з пунктом 12 постанови Кабінету Міністрів України №122 від 04.02.2004 "Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)" нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

Відтак, законодавством передбачена можливість раціонального використання земельних часток до оформлення їхніми власниками правовстановлюючих документів з можливістю надходження коштів до бюджету. При цьому, оренда нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок не є сталою і не може забезпечити постійну площу орендованої земельної ділянки, оскільки земельні ділянки надаються на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

Вказане також унеможливлює розроблення проекту землеустрою та присвоєння кадастрового номера орендованої земельної ділянки.

Враховуючи положення пункту 3 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та вимоги до форми сертифіката на право на земельну частку (пай), затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1995 № 801 "Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)", встановлення розмірів земельної частки (паю) передбачається в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Виходячи з нормативних положень Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", нерозподілена (не витребувана) земельна ділянка - це земельна ділянка, що була запроектована в складі єдиного земельного масиву без визначення меж в натурі (на місцевості), проте не була розподілена на зборах власників земельних часток (паїв) через неявку на збори осіб - власників права на земельну частку (пай) чи їх спадкоємців.

Статус невитребуваних нерозподілені земельні ділянки набувають вже після проведення зборів стосовно розподілу земельних ділянок.

З огляду на що, на відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) є умовною часткою земель, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, розмір якої визначений в умовних кадастрових гектарах. Місцезнаходження та межі такої земельної частки (паю) не визначені.

Згідно з пунктом 17 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право приватної власності на землю.

Таким чином, земельна частка (пай) не є земельною ділянкою та не відноситься до об'єктів нерухомого майна, речові права щодо яких підлягають державній реєстрації у порядку, визначеному нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", а норми статті 79-1 Земельного кодексу України та статті 3 Закону України "Про оренду землі", відносно визначення об'єкта оренди - не поширюється на відносини щодо оренди земельної частки (паю).

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з оспорюваного рішення сесії Стародобротвірської сільської ради Камянка-Бузького району за №49 від 22.12.2016 «Про надання в оренду ТзОВ «Агро ЛВ Лімітед», передача в оренду була здійснена саме щодо нерозподілених земельних часток (паїв), які знаходяться на території Страдобротвірської сільської ради, згідно з сертифікатами на право на земельну частку (пай), зокрема, на підставі пункту 17 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України.

Разом з тим, спеціальне законодавство України з спірних правовідносин не містить прямої імперативної норми про те, що отримання не витребуваних (нерозподілених) паїв (часток) в оренду здійснюється на підставі затвердженої документації із землеустрою певного виду.

Таким чином, доводи прокурора щодо відсутності розробленої документації із землеустрою на об'єкти оренди, визначення та встановлення меж земельних ділянок в натурі, як підстави визнання недійсним рішення сесії Стародобротвірської сільської ради Камянка-Бузького району за №49 від 22.12.2016 «Про надання в оренду ТзОВ «Агро ЛВ Лімітед», не ґрунтуються на наведених вище положеннях спеціальних нормативно-правових актів, оскільки об'єктом оренди є виключно земельні ділянки для сільськогосподарських потреб, а проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) є необхідним лише в разі виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) за заявами останніх.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1283 ЦК України охорона спадкового майна здійснюється в інтересах спадкоємців, відказоодержувачів та кредиторів спадкодавця з метою збереження його до прийняття спадщини спадкоємцями або набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою. Нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини за заявою спадкоємців або за повідомленням підприємств, установ, організацій, громадян, або на підставі рішення суду про оголошення фізичної особи померлою чи за своєю власною ініціативою вживає заходів до охорони спадкового майна. Охорона спадкового майна триває до закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини, або набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою. Особи або органи, що вживають заходів з охорони спадкового майна, мають право укладати договори з третіми особами, спрямовані на забезпечення охорони спадкового майна.

Таким чином, з аналізу вищезазначених норм, вбачається, що законодавством передбачено можливість здійснення органом місцевого самоврядування охорони спадкового майна до визнання спадщини відумерлою шляхом укладення договорів оренди.

З цих підстав спростовуються доводи прокурора про те, що спірне рішення прийнято без проведення процедури визнання спадщини відумерлою, а також, що прийняте не з метою охорони спадкового майна, а з прихованою метою задля отримання прибутку.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України, суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно з статтею 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Водночас, за змістом статті 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

З рішення №49 від 22.12.2016 сільської ради та договорі оренди землі №1 та №2 від 04.01.2017 вбачається, що в оренду передаються земельні частки паї загальною площею 46,8028 га власники яких померли, а спадкоємці за законом чи заповітом відсутні чи не прийняли спадщину (усунуті від права спадкування, відмовились від прийняття спадщини тощо).

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування, спадкоємці вказаних фізичних осіб у встановленому законом порядку не прийняли спадщини та не оформили ні права власності на земельні ділянки, ні права власності на земельні частки (паї).

За змістом положень Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), земельні частки (паї), на які підтверджувальний документ уже отриманий, але власник не розпорядився ним належним чином (не подав заяву про виділення в натурі (на місцевості) для передання в оренду чи сумісного обробітку), а також земельні частки (паї), власники яких не оформили право власності або померли, а їх спадкоємці не прийняли спадщину, до якої входять земельні частки (паї) відносяться до категорії нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв).

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що невитребувані земельні частки (паї) не є землями державної власності чи комунальної власності.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що земельні ділянки загальною площею 46,8028 га, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, входили як неуспадковані земельні частки (паї).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначає, що повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою сільськогосподарського призначення державної власності, розташованою за межами населених пунктів належать Головному управлінню Держгеокадастру в Львівській області.

Щодо вказаного суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 5 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Пунктом 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №122 від 04.02.2004, нерозподілені (невитребувані) земельні частки (паї) передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

Статтею 13 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Так, аналізуючи положення ст.ст. 5, 9, 13 Закону України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), а також пунктів 2, 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що передача в оренду нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок (паїв) здійснюється в залежності від місця розташування таких ділянок, а саме: за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради нерозподілені (невитребувані) земельні частки можуть передаватися в оренду в межах населених пунктів, а за рішенням районної державної адміністрації - за межами населених пунктів.

Разом з тим, Закон України Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) є спеціальним законодавчим актом, який визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками та використання нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок.

Водночас, як вже зазначалося, в оренду відповідачу-2 було передано земельні частки паї, які не успадковано спадкоємцями померлих громадян.

Верховною Радою України 20.09.2016 прийнято Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо правової долі земельних ділянок, власники яких померли котрим, зокрема, внесено зміни в статті 1283 та 1285 ЦК України та статті 4, 19 Закону України Про оренду землі.

Зокрема, відповідно до ст. 1285 ЦК України (в редакції Закону №1533-VIII від 20.09.2016, яка була чинна станом на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування) якщо у складі спадщини є майно (а згідно ст. 190 ЦК України майном являється не лише річ, але і майнові права на неї), яке потребує утримання, догляду, вчинення інших фактичних чи юридичних дій для підтримання його в належному стані, нотаріус, а в населених пунктах, де немає нотаріуса, - відповідний орган місцевого самоврядування, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту укладають договір на управління спадщиною з іншою особою.

У разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки. Особа, яка управляє спадщиною, має право на вчинення будь-яких необхідних дій, спрямованих на збереження спадщини до з'явлення спадкоємців або до прийняття спадщини.

Згідно з частиною 5 статті 4 Закону України Про оренду землі (в редакції Закону №1533-VIII від 20.09.2016, яка була чинна станом на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування), орендодавцем земельної ділянки, що входить до складу спадщини, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, є особа, яка управляє спадщиною.

Особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку ділянку в оренду на строк до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, про що обов'язково зазначається у договорі оренди земельної ділянки (ч. 6 ст.19 Закону України Про оренду землі).

Таким чином, з наведених приписів ЦК України та Закону України Про оренду землі вбачається, що органом, котрий вправі передавати в оренду земельні ділянки (в т.ч. невитребувані земельні частки) померлих громадян до моменту прийняття спадкоємцями спадщини, або визнання її відумерлою в судовому порядку являються сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки, незалежно від того, чи така земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту чи за межами. Відповідні сільська, селищна, міська рада являються управителем спадщини в силу імперативних положень закону і для реалізації їхніх повноважень щодо передачі в оренду земельних ділянок від них не вимагається вчинення будь-яких інших дій (як от, звернення до суду з вимогою про визнання спадщини відумерлою, як це стверджує прокурор).

Враховуючи викладене, а також те, що спірна земельна ділянка площею 46,8028 га знаходиться на території Стародобротвірської сільської ради, що не спростовано прокурором, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що Стародобротвірської сільська рада вправі була розпоряджатися спірними земельними ділянками та передавати їх в оренду відповідачу-2, а тому протилежні доводи прокурора є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач-1 вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки розпорядився несформованими спірними земельними ділянками спростовуються наявністю сертифікатів на право на земельну часту (пай) які є правовстановлюючими документами.

Судами також встановлено, що 04.01.2017 між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено договори оренди землі №1 (а.с.117-119,т.1) та №2 (а.с.26-27,т.1), згідно яких орендар прийняв в строкове платне користування (оренду) земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Стародобротвірської сільської ради Камянка Бузького району Львівської області, власники яких померли, а спадкоємці за законом чи заповітом відсутні чи не прийняли спадщину (усунуті від права спадкування, відмовились від прийняття спадщини тощо).

Пунктом 2.1. договорів встановлено, що в оренду передаються земельні ділянки відповідно до Додатку 1 «перелік земельних ділянок» до даних Договорів, який є невідємною частиною договорів, в якому визначаються площі, кадастрові номери (за наявності), нормативно-грошова оцінка та інші відомості стосовно орендованих земельних ділянок.

Крім того, договорами закріплено інші істотні умови договору оренди землі, такі як строк дії договору, орендна плата, умови використання земельних ділянок та ін.

04.01.2017 між сторонами договорів укладено також додатки №1 до договорів оренди землі №1 та №2 від 04.01.2017 «Перелік земельних ділянок» (а.с.28-29,т.1).

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обовязки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Таким чином, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов сторони уклали договір, внаслідок чого між ними виникли взаємні права та обовязки, а відповідний договір набрав чинності.

Доводи апелянта про нікчемність спірних договорів оренди спростовуються положеннями ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року за №834-VIII) право оренди на нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки, надані в оренду органами державної влади, органами місцевого самоврядування в порядку, визначеному статтею 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", здійснюється без державної реєстрації права власності на такі земельні ділянки в Державному реєстрі прав.

Отже, враховуючи вищенаведене, надаючи кваліфікацію характеру спірних правовідносин, апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що спірні правовідносини з управління невитребуваними земельними частками (паями) у вигляді їх оренди виникли з укладених між сторонами договорів №1 та №2 від 04.01.2017.

Суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами відповідачів про обрання прокурором неправильної процесуальної конструкції способу захисту, оскільки зазначивши підставою позову ст.1212 ЦК України, тобто позадоговірний спосіб захисту, прокурор не врахував, що між сторонами виникли договірні відносини.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про зобовязання товариства з обмеженою відповідальністю «Агро ЛВ Лімітед» звільнити одержані за договорами оренди землі №1 та №2 від 04.01.2017 земельні ділянки загальною площею 46,8028 га із паїв померлих власників, що знаходяться за межами с. Старий Добротвір Стародобротвірської сільської ради Камянка-Бузького району Львівської області.

Апеляційний господарський суд також погоджується з аргументами відповідачів про те, що прокурор заявивши вимогу про звільнення земельних ділянок фактично хоче змінити форму власності та статус спірних земельних часток (паїв) з приватної на державну, оскільки правові наслідки у випадку задоволення зазначеної позовної вимоги призведуть до вибуття спірних земельних часток (паїв) з фактичного володіння особи, яка є управителем спадщини до її витребування спадкоємцями.

Згідно з статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Наведені положення є реалізацією частини першої статті 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб та частини другої статті 124 Конституції України, відповідно до якої юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто, в контексті норми статті 1 Господарського процесуального кодексу України має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. При цьому, заінтересована особа вправі звертатись до суду за захистом не будь-якого, а виключно охоронюваного законом інтересу(абз.3 п.3.5 мотивувальної частини Рішення КСУ №18-рп/2004 від 01.12.2004 року у справі про охоронюваний законом інтерес).

Для задоволення вимог потрібно встановити, що незаконний акт органу місцевого самоврядування порушує права позивача. У випадку, якщо акт органу місцевого самоврядування прав позивача не порушує, у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог про визнання його незаконним.

Як вбачається з позовної заяви, прокурор звернувся із даним позовом в інтересах держави. При цьому, порушення прав та інтересів держави обґрунтовує тим, що державним інтересом в даній справі є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання передачі земельних ділянок у користування, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. Інтерес держави, в даному випадку, полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права Українського народу.

Суди першої та апеляційної інстанцій не погоджуються з доводами прокурора про порушення оскаржуваним рішенням відповідача-1 прав та інтересів держави, оскільки цим рішенням в оренду було передано земельні частки паї, які не належать ні до земель державної, ні до земель комунальної власності. Єдиним аргументом, який би міг свідчити про порушення прав та інтересів держави та слугувати підставою для задоволення позовних вимог, це законодавче віднесення повноважень щодо такої передачі до компетенції органів державної влади, а не органів місцевого самоврядування. Однак, як встановлено судами, відповідач-1 не вийшов за межі своєї компетенції щодо прийняття оскаржуваного рішення.

Всі інші аргументи прокурора не можуть слугувати також підставою для задоволення позову, оскільки не доведені належними доказами та не порушено вимоги діючого законодавства, що проаналізовано вище.

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта про необхідність врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин постанови Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №914/1921/17, оскільки відповідачами в судовому засіданні правильно зазначено, що обставини, які були предметом розгляду в справі №914/1921/17 відмінні від обставин в даній справі за №914/2613/17. Зокрема, апеляційний господарський суд погоджується з аргументами відповідачів про те, що за обставинами справи №914/1921/17 земельні частки (паї), які передавались згідно рішення органу місцевого самоврядування, знаходились за межами населеного пункту, що підтверджувалось належними доказами та між сторонами не укладався договір на управління спадщиною у вигляді оренди земельних часток (паїв). Натомість в даній справі за №914/2613/17 прокурором в силу змагальності судового процесу не надано належних доказів на підтвердження розташування спірних земельних часток (паїв) за межами населеного пункту та укладались відповідні договори оренди земельних часток (паїв).

Аргументи відповідачів, які викладені у відзивах на апеляційну скаргу про залишення рішення суду першої інстанції без змін, повністю відповідають як встановленим обставинам по справі, так і юридичній кваліфікації правовідносин, що склалися між сторонами.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставини по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга заступника прокурора Львівської області підлягає залишенню без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 23.04.2018 без змін.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про залишення за апелянтом судового збору в розмірі 4800,00 грн., який сплачений згідно з платіжним дорученням за №964 від 15.05.2018 (а.с.175,т.1).

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Львівської області від 23.04.2018 у справі №914/2613/17 залишити без змін.

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області за №05/2-758вих.18 від 21.05.2018 залишити без задоволення.

Судовий збір в розмірі 4800,00 грн. залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

ОСОБА_1

Повний текст постанови підписано 08.08.2018.