ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2018 Справа № 917/398/18

За позовом Фізичної особи - підприємця Петрова Дмитра Владиславовича, АДРЕСА_1, 36000; адреса для листування: АДРЕСА_2

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукат", вул. Червоноармійська 7 кв. 7, м. Полтава, Полтавська область,36000

про визнання права власності на нежитлове приміщення (магазин) (А-1), що розташоване за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 76а, загальною площею 50,0 кв. м. та складається з торгівельного залу 49,0 кв. м., санвузол 1,0 кв. м.

Суддя Тимощенко О.М.

Секретар судового засідання Стельмах А.С.

Представники сторін:

від позивача: Петров Д.В., Дроменко Л.В., ордер в м/с; посвідчення адвоката НОМЕР_1 від 25.09.2015 р.;

від відповідача: не з'явився

Обставини справи: Фізична особа - підприємець Петров Дмитро Владиславович звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Дукат" про визнання права власності на нежитлове приміщення (магазин) (А-1), що розташоване за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 76а, загальною площею 50,0 кв. м. та складається з торгівельного залу 49,0 кв. м., санвузол 1,0 кв. м.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 02.04.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 917/398/18 та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання .

Ухвалою суду від 30.07.2018 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 16.08.2018 року.

Відповідач в судові засіданні не з'явився, був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час і місце проведення засідань, а також про покладені на нього обов'язки, про що свідчать матеріали справи.

15.08.2018 року від відповідача надійшов лист, в якому він керуючись ст. 46 ГПК України, визнав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

В судовому засіданні 16.08.2018 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив коли буде складено повне рішення у відповідності до п.6. ст. 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

Позивач - фізична особа - підприємець Петров Дмитро Владиславович з березня 2003 року володіє та користується нежитловим приміщенням, яке знаходиться за адресою м. Полтава, вул. Соборності (Жовтнева), 76а, загальною площею 50,0 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що:

- користування даним приміщенням розпочалося на підставі біржової угоди від 14.03.2003 p., яка була укладена між позивачем та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Дукат» на Центральній універсальній біржі. Дана угода зареєстрована за № 000020.

- відповідно до укладеної угоди, а саме п. 9, даний договір згідно ст. 13 Закону України «Про товарну біржу» не підлягав нотаріальному посвідченню, але згідно п. 11 підлягав обов'язковій реєстрації Полтавським МБТІ.

- позивач не звернувся своєчасно за реєстрацією у Полтавське МБТІ, а з 2013 року останнє взагалі втратило свої повноваження по реєстрації нерухомого майна.

За твердженням позивача, укладена між сторонами біржова угода від 14.03.2003 p., відповідно до якої придбано нерухоме майно, є дійсною і належним підтвердженням правомірності набуття права власності на нежитлове приміщення позивачем. Так, угода укладена з дотриманням чинного законодавства, яке діяло на той час: відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (діяв до 01.01.2004 р.), та ст. 15 Закону України від 10.12.1991 р. «Про товарну біржу» угоди укладенні на біржах не підлягали нотаріальному посвідченню.

Таким чином, позов обґрунтовано тим, що позивач починаючи з 14 березня 2003 року добросовісно заволодів (шляхом укладення угоди) і протягом останніх п'ятнадцяти років користується нежитловим приміщенням (та впродовж повних тринадцяти років, з моменту набрання чинності новим ЦК України), що, на думку позивача, за приписами статті 344 Цивільного кодексу України є підставою для визнання за ним права власності на це майно саме за набувальною давністю.

При вирішенні спору суд виходив з наступного.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 316 Цивільного кодексу України). Відповідно до приписів статті 328 цього Кодексу право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності може виникати за наявності певних юридичних фактів, що поділяються на первісні та похідні. За первісних підстав право власності виникає на річ вперше або незалежно від волі попередніх власників. За похідними підставами право власності на річ виникає за волею попереднього власника. Набуття права власності за давністю добросовісного володіння, що відноситься до первинного способу набуття права власності, унормовано приписами статті 344 Цивільного кодексу Украйни.

Як уже зазначалося, позивач звернувся із позовом про визнання права власності на спірне майно саме за набувальною давністю.

Відповідно до положень частин 1, 4 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 Цивільного кодексу України (яка визначена підставою позову) можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння; відкритості; безперервності; безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, наведеною у постанові від 20.05.2015 у справі № 911/130/14.

У розумінні наведених положень володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Встановлення характеру володіння (добросовісне й недобросовісне) при виникненні спору здійснюється судом з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним. Володіння має бути безперервним упродовж визначених законом строків (для нерухомого майна упродовж 10 років, а для рухомого майна - 5 років).

Отже, суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння; юридичний статус спірного майна.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Враховуючи зазначені положення, слід дійти висновку, що за наявності підстав вважати, що власник майна (якщо такий є) упродовж тривалого часу не виявляє наміру визнати спірне майно своїм, тобто він погодився із його втратою, таке майно може бути визнано власністю фактичного добросовісного володільця.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК. Дана правова позиція також наведена у Постановах Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 922/1574/17 , від 05 червня 2018 року у справі № 924/925/17 та інших.

Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди мають враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що нерухоме майно придбано позивачем у відповідача за відповідним договором, що підтверджено біржовою угодою від 14.03.2003 року ( арк. справи 14), що свідчить про наявність у позивача титулу (підстави) для володіння майном і набуття права власності, та наявність волі попереднього власника (відповідача) на володіння, що унеможливлює визнання за особою права власності за вимогами статті 344 Цивільного кодексу України.

Згідно із статтею 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Елементи позову - це його структурні складові, які сукупно визначають його зміст. Вирізняють два елементи позову: предмет позову та підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріальна вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Предметом позову у даній справі є визнання права власності на спірне приміщення за набувальною давністю.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави ( ст. 2 ГПК України).

В даному випадку відповідач жодним чином не заперечує та оспорює право позивача. Позивачем не подано жодних доказів звернення за реєстрацією свого права чи відмови у такій реєстрації.

Таким чином, враховуючи наведене відсутні підстави для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю. Інших підстав позову позивачем не вказано.

Керуючись статтями 232-233,237-238,240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішення підписано 17.08.2018 року

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Тимощенко О.М.