ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2018 року Справа № 923/465/18

Господарський суд Херсонської області у складі судді Литвинової В.В. при секретарі Горголь О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Керівника Бериславської місцевої прокуратури Херсонської області в інтересах держави в особі

позивача-1: Південного офісу Державної аудиторської служби України, м. Одеса

позивача-2: Осокорівської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області, с. Осокорівка Херсонської області

до: Приватного підприємця Проценко Юлії Вікторівни, смт.Нововоронцовка Херсонської області

про визнання недійсним договору № 1 від 22.01.2018 року

за участю прокурора: Рашевської О. Ю., посвідчення № 036153 від 29.10.2015;

від позивача-1: не прибув;

від позивача-2: не прибув;

від відповідача: не прибув.

Керівник Бериславської місцевої прокуратури Херсонської області в інтересах держави в особі Південного офісу Державної аудиторської служби України (позивач-1), в особі Осокорівської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області (позивач-2) звернувся до Господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Приватного підприємця Проценко Юлії Вікторівни (відповідач) про визнання недійсним договору № 1 від 22.01.2018 року, укладений між Осокорівською сільською радою Нововоронцовського району Херсонської області та приватним підприємцем Проценко Олією Вікторівною на загальну суму 90 000 грн., на підставі ст.1311 Конституції України, ст.23 Закону України "Про прокуратуру", статей 1, 2, 3, 7, 12 Закону України "Про публічні закупівлі", ст.ст. 203, 215 ЦПК України, ст. 207 ГК України, статей 2, 16, 29, 54, 56, 82, 83 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 30.05.2018 року відкрито провадження у справі № 923/465/18. Розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Позивач-1 в засідання суду не прибув з невідомих причин незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення йому ухвали суду.

Позивач-2 в засідання суду не прибув, направивши заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Відповідач в засідання суду не прибув, направив лист, в якому повідомляє, що не заперечує проти задоволення судом позову та погоджується з позовними вимогами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника, який прибув в судове засідання, суд -

в с т а н о в и в:

Бериславською місцевою прокуратурою Херсонської області за результатами опрацювання інформації Осокорівської сільської ради Нововоронцовського району (далі - сільська рада) встановлено порушення вимог законодавства щодо додержання правових та економічних засад здійснення закупівлі продуктів харчування під час укладення договору №1 від В 22.01.2018 на постачання продуктів харчування приватним підприємцем Проценко Юлією Вікторівною (далі - ПП Проценко Ю.В.).

В ч. 1 ст. 626 ЦК України вказано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних і прав та обов'язків.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 266 ГК України встановлено, що предметом поставки є визначена родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Як передбачено ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови цро предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.ч. 3-5 ст. 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Пунктом 4 ст. 180 ГК України передбачено, що умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Матеріалами справи підтверджується, що Осокорівською сільською радою (Покупець) 22.01.2018 укладено договір №1 на постачання продуктів харчування ПП Проценко Ю.В. (Продавець)

Підпунктом 1.1. п.1 Договору «Предмет договору» передбачено, що Продавець зобов'язується вчасно доставляти якісний товар згідно замовлення, а Покупець зобов'язується вчасно сплатити за умовами даного Договору.

У підпункті 1.2. п.1 Договору «Предмет договору» зазначено найменування «Продукти харчування».

Аналіз умов договору свідчить, що в останньому не визначено найменування продуктів харчування, що будуть постачатись для споживання дітьми, їх кількість та якість.

Таким чином, у Договорі не визначено предмет договору, як того вимагає ч. 4 ст. 180 ГК України.

Суд погоджується з думкою прокуратури щодо того, що з аналізу положень Договору вбачається, що сторони також не домовились щодо ще однієї істотної умови договору, а саме ціни у розумінні ст. 189 ГК України, оскільки в договорі не вказана ціна за одиницю товару, а лише зазначено загальну суму договору.

Частиною 5 ст. 180 ГК України передбачено, що ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

У ч. 1 ст. 189 ГК України вказано, що ціна є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Так, пунктом 3.1 Договору встановлена ціна за одиницю товару згідно накладних. Загальна сума товару згідно Договору становить 90 000 грн. (п.3.3).

Спірним Договором визначено, що кількість товару визначається в видаткових накладних і рахунку (п.4.1).

Пунктом 5.1. Договору зазначено, що товар Покупцеві відпускається згідно видаткових накладних при наявності довіреності.

Таким чином реалізація Договору здійснюється на підставі накладних (№ 1 від 22.01.2018 на загальну суму 1983 грн.50 коп., № 2 від 22.01.2018 на загальну суму 882 грн. 50 коп. № 3 від 24.01.2018 на загальну суму 3387 грн. 15 коп., № 4 від 27.02.2018 на загальну суму 2335 грн. 70 коп., № 5 від 12.02.2018 на загальну суму 2274 грн. 41 коп., № 6 від 14.02.2018 на загальну суму 3412 грн. 30 коп., № 7 від 22.02.2018 на загальну суму 1165 грн. 00 коп., № 8 від 05.03.2018 на загальну суму 2392 грн. 20 коп., № 9 від 19.03.2018 на загальну суму 1342 грн., № 10 від 23.03.2018 на загальну суму 4119 грн. 10 коп., № 59 від 22.01.2018 на загальну суму 1682 грн. 60 коп., № 60 від 22.01.2018 на загальну суму 1458 грн. 07 коп., № 11 від 29.03.2018 на загальну суму 2557 грн. 80 коп., № 12 від 18.04.2018на загальну суму 4145 грн. 94 коп., № 13 від 12.04.2018 на загальну суму 2303 грн. 88 копійок, № 14 від 24.04.2018 на загальну суму 3758 грн. 80 коп).

Суд погоджується з твердженням прокуратури, що накладні, на підставі яких встановлюється ціна на замовлений товар, відповідно до п. 3.1. оспорюваного Договору, підтверджують лише виконання договірних зобов'язань, але не можуть доводити узгодження таких істотних умов договору, як предмет та ціна на момент його укладання, оскільки платіжні доручення (накладні) містять інформацію про отримання/передачу товарів і по суті завершають купівлю-продаж між продавцем і покупцем.

Статтею 1 Закону України від 16.07.1999 "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон № 996) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст.9 Закону № 996 первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити, визначені в указаній статті Закону. Ведення зазначених документів передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88.

Накладна - документ, що використовується при передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи іншій. Є декілька видів накладних, наприклад, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, тощо. Видаткова накладна фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг і по суті завершує купівлю-продаж між продавцем і покупцем.

Таким чином, накладна як первинний фінансовий документ підтверджує факт отримання/передачі товару, тобто належне виконання зобов'язань за договором, не є частиною договору або окремою угодою та не може підтверджувати узгодження таких істотних умов договору, як предмет та ціна на момент укладення договору.

Враховуючи, що відповідно до ч.1 ст. 1 Закону № 996 первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію, тому посилання в пунктах 2.2. та 3.1 Договору на накладну, як частину договору, в якій міститься інформація щодо кількості, найменування та ціни товару є безпідставним і не може слугувати підтвердженням того, що сторони погодили такі істотні умови договору, як предмет та ціну.

Пунктом 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими) відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами).

Водночас, визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Враховуючи, що договір №1 від 22.01.2018 фактично виконується, що підтверджується накладними № 1 від 22.01.2018, № 2 від 12.01.2018, № 3 від 24.01.2018, № 4 від 27.02.2018, № 5 від 12.02.2018, № 6 від 14.02.2018, № 7 від 22.02.2018, № 8 від 05.03.2018, № 9 від 19.03.2018, № 10 від 23.03.2018, № 59 від 22.01.2018, № 60 від 22.01.2018, № 11 від 29.03.2018, № 12 від 18.04.2018, № 13 від 12.04.2018, № 14 від 24.04.2018, на підставі яких поставлено товар та сільською радою перераховано ПП Проценко Ю.В. грошові кошти за поставлені продукти харчування.

Пунктом 3 ст. 3, ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на викладене, суд погоджується з думкою прокуратури, що вказаний договір укладено з порушенням вимог ст.ст. 628, 638 ЦК України, ст.ст. 180,189, 266 ГК України оскільки сторони не погодили усіх істотних умов договору відповідно до ст. 180 ГК України, як предмет, ціну, кількість та якість продукції.

У преамбулі Закону України "Про публічні закупівлі" зазначено, що даний закон установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Частиною 2 ст. 2 Закону України "Про публічні закупівлі" встановлено, що під час здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники повинні дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель, установлених цим Законом, та можуть використовувати електронну систему закупівель з метою відбору постачальника товару (товарів), надавача послуги (послуг) та виконавця робіт для укладення договору.

Проте, моніторингом сайту www.prozzoro.gov.ua встановлено, що Осокорівською сільською радою Нововоронцовського району Херсонської області плани закупівель продуктів харчування на 2018 рік оприлюднено на вказаному сайті лише 15 лютого 2018 року, тобто після того, як вже були укладені договори закупівлі продуктів харчування.

Таким чином, сільська рада, здійснюючи закупівлю продукції на підставі договору № 1 від 22.01.2018 на суму менше ніж 200 тис. грн., повинна була дотримуватись принципів здійснення публічних закупівель, установлених Законом України "Про публічні закупівлі".

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про публічні закупівлі" закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об'єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.

Як передбачено ч. 2 ст. 5 Закону України "Про публічні закупівлі", під недискримінацію учасників слід розуміти і те, що замовники забезпечують вільний доступ усіх учасників до інформації про закупівлю, передбаченої цим Законом.

Осокорівська сільська рада як замовник закупівлі продукції - продуктів харчування, із предметом купівлі менше 200000 грн. під час здійснення такої закупівлі зобов'язана дотримуватись принципів закупівлі, визначених Законом України "Про публічні закупівлі".

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено обов'язок здійснення закупівель відповідно до річного плану. Річний план, додаток до річного плану та зміни до них безоплатно оприлюднюються на веб- порталі Уповноваженого органу з питань закупівель протягом п'яти днів з дня їх затвердження.

Вказана норма не встановлює обмежень щодо закупівель до 200000 грн. або вище, тому поширюється на всі закупівлі, які планується вчинити в поточному році замовником.

Продукти сільською радою закуплено у приватного підприємця Проценко Ю.В. на підставі договору № 1 від 22.01.2018.

Враховуючи вище означене, слід зауважити, що замовником закупівлі - Осокорівською сільською радою при здійсненні закупівлі продуктів харчування, при укладенні оскаржуваного договору №1 від 22.01.2018 із ПП Проценко Ю.В., порушено принцип недискримінації учасників, оскільки така не була своєчасно оприлюднена у плані закупівель, як це вимагає ст. 4 України "Про публічні закупівлі".

При цьому, Осокорівською сільською радою не забезпечено вільний доступ усіх учасників до інформації про закупівлю, передбаченої вказаним вище Законом.

Згідно з ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За приписами ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції спеціальної правосуб'єктності).

Отже, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до абзацу 4 пункту 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як передбачено п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади України, органів влади Автономної республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Тому, оскільки оскаржуваний договір № 1 від 22.01.2018, укладений між Осокорівською сільською радою Нововоронцовського району Херсонської області та приватним підприємцем Проценко Юлією Вікторівною укладено без визначення всіх істотних умов договору, що є порушенням ст. ст. 180, 189, 266 ГК України та суперечить принципам закупівель, встановленим ст. 3 Закону України "Про публічні закупівлі", так як був укладений із порушенням принципу максимальної економії та ефективності; запобігання корупційним діям і зловживанням, тому є підстави для визнання його недійсним.

Враховуючи наведене, підставою для звернення прокурора до суду в інтересах Держави з даним позовом є загроза порушень економічних інтересів держави внаслідок укладення незаконного правочину, чим може бути завдано шкоди бюджету у вигляді незаконних витрат.

Відповідно до ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч.2 ст. 20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

За змістом статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або іншим чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Укладення сторонами спірного договору без досягнення сторонами усіх істотних умов договору та в порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі», грубо порушує економічні та суспільні інтереси держави, а його виконання може призвести до неналежного та неефективного використання бюджетних коштів.

Частиною 1 статті 130 ГПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до ч.1 та 3 ст.7 Закону України "Про судовий збір" повернення судового збору у разі закриття провадження у справі проводиться за клопотанням особи, яка сплатила судовий збір.

Позивач не заявляв про повернення йому 50 відсотків судового збору.

На підставі вищевикладених норм права, керуючись ст. ст. 130, 232, 233, 237, 238, 240, 241, п.п. 17.5 п. 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

1.Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2.Визнати недійсним договір № 1 від 22.01.2018, укладений між Осокорівською сільською радою Нововоронцовського району Херсонської області та Приватним підприємцем Проценко Юлією Вікторівною на загальну суму 90 000 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (підпункт 17.5 пункту 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України).

Дата складання рішення 16.08.2018 року.

Суддя В.В.Литвинова