ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"03" серпня 2018 р. Справа № 902/1025/16

Суддя господарського суду Вінницької області Нешик О.С., при секретарі судового засідання Німенко О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи

за позовом фізичної особи підприємця Злощинської Надії Миколаївни, с.Борівка Чернівецького району Вінницької області

до Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, с.Борівка Чернівецького району Вінницької області

про визнання незаконними та скасування рішень

за участю представника позивача Балтака Д.О.

сільського голови Чернова О.В.

В С Т А Н О В И В :

В провадженні господарського суду Вінницької області перебуває справа №902/1025/16 за позовом фізичної особи - приватного підприємця Злощинської Надії Миколаївни про визнання незаконними та скасування рішень 9 сесії 6 скликання Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області за №94 від 15.08.2011 та 20 сесії 7 скликання за №166 від 05.09.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в жовтні 2016 року після повернення із-за кордону позивачці з усних розмов із односельцями стало відомо, що Борівською сільською радою під час її відсутності на території України були прийняті оскаржувані рішення щодо земельної ділянки. Зазначені обставини стали підставою звернення до відповідача із відповідним запитом в порядку, визначеному Законом України "Про доступ до публічної інформації". У відповідь на звернення позивачки, відповідачем разом із супровідним листом від 04.11.2016 за вих. №10 були надані останній копії заяви Злощинської Н.М. від 25.07.2011 за вх. №74, копія рішення 9 сесії 6 скликання сільської ради від 15.08.2011 за №94, що прийнято за результатами розгляду даної заяви та рішення 20 сесії 7 скликання сільської ради від 05.09.2016 за №166, у відповідності до якого відбувся поділ раніше наданої земельної ділянки комунальної власності для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, на якій розміщена нежитлова будівля, що належить позивачці.

Так, 15.03.2011 на засіданні 4 сесії 6 скликання Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області прийнято рішення "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку приватного підприємця Злощинської Н.М." Позивачка в обґрунтування заявленого позову стверджує, заява до Борівської сільської ради від 25.07.2011 за вх. №74 нею не готувалась, не підписувалась та до органу місцевого самоврядування не подавалась.

Крім того, позивачка зазначала, що прийняттям оскаржуваних рішень 9 сесії 6 скликання Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 15.08.2011 за № 94 "Про надання земельної ділянки в оренду для обслуговування приміщення викупленого магазину комерційного призначення" та 20 сесії 7 скликання Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 05.09.2016 за №166 "Про поділ земельної ділянки комунальної власності для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, на якій розміщена нежитлова будівля магазину" відповідач незаконно скасував свої раніше прийняті рішення 2 сесії 6 скликання від 14.12.2010 та 4 сесії 6 скликання від 15.03.2016 про надання Злощинській Н.М. дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку фізичної особи - приватного підприємця Злощинської Н.М.

З огляду на ці обставини позивачка вважає, що при прийнятті зазначених рішень відповідач, як орган місцевого самоврядування, припустився порушення прав фізичної особи-підприємця Злощинської Н.М., було допущено низку порушень нормативно-правових актів, що на думку позивачки, є підставою для визнання незаконними та скасування оскаржуваних у даній справі рішень Борівської сільської ради.

Відповідач у попередньому судовому засіданні та у письмовому відзиві на позов (лист № 1 від 10.01.2018, а.с. 30, 39, т.1) проти позову заперечував, посилаючись на те, що рішенням 4 сесії 6 скликання Борівської сільської ради від 15.03.2011 затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди земельної ділянки площею 0,3754 га за приватним підприємцем Злощинською Н.М.

Відповідач стверджує, що Злощинська Н.М. відмовляється від укладення договору оренди земельної ділянки комерційного призначення комунальної власності. 25.07.2011 Злощинською Н.М. була подана заява про надання в оренду частини земельної ділянки комерційного призначення площею 0,3366 га під будівлею належного їй магазину в с.Борівка по вул.Б.Хмельницького, 2.

З пояснень відповідача вбачається, що згідно поданої позивачкою заяви, Борівською сільською радою на 9 сесії 6 скликання було прийнято рішення №94 від 15.08.2011. За цей час Злощинською Н.М. не вчинялись дії, спрямовані на укладення договору оренди, плата за користування земельною ділянкою до державного бюджету не надходила, чим, на переконання відповідача, було завдано збитків місцевому бюджету сільської ради.

Як пояснив відповідач, рішенням за №166 від 05.09.2016, прийнятим на 20 сесії 7 скликання Борівської сільської ради "Про поділ земельної ділянки комунальної власності для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, на якій розміщена нежитлова будівля магазину гр. Злощинської Н.М." було вирішено провести поділ земельної ділянки комунальної власності на дві ділянки з розробкою технічної документації щодо поділу земельної ділянки комунальної власності.

Голова Борівської сільської ради в судовому засіданні також пояснював суду, що Борівська сільська рада має намір укласти із Злощинською Н.М. договір оренди земельної ділянки, проте позивачка, користуючись земельною ділянкою, розташованою в центрі села, від укладення договору оренди ухиляється, земельного податку не сплачує.

13.07.2018 від відповідача надійшло клопотання за вих. № 191 від 12.07.2018, яке суд розцінює як заяву про застосування строку позовної давності щодо заявлених вимог.

З цих підстав відповідач відхилив заявлений позов та просив суд відмовити в його задоволенні.

Згідно ухвали суду від 25.01.2018 справа №902/1025/16 розглядалась за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 05.02.2018.

Ухвалою суду від 02.07.2018 підготовче провадження у справі №902/1025/16 закрито, розгляд справи по суті призначено на 12.07.2018.

З метою забезпечення реалізації процесуальних прав учасників справи, в судовому засіданні оголошувались перерви до 30.07.2018 та 02.08.2018.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до укладеного 11.10.2010 договору купівлі-продажу, Злощинська Н.М. придбала у власність у громадянки ОСОБА_4 нежитлову будівлю - приміщення магазину, що знаходиться в АДРЕСА_1. Як вказано в договорі купівлі-продажу, нежитлова будівля магазину має загальну площу 270,6 кв.м та знаходиться на земельній ділянці площею 0,3754 га, якій присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1. У зв'язку з тим, що земельна ділянка, на якій розташований предмет договору, знаходиться в оренді згідно договору від 14.02.2007, продавець зобов'язується сприяти покупцю в укладенні договору оренди покупця з орендодавцем на умовах вказаного договору, не змінюючи орендної плати за одиницю площі земельної ділянки відносно нового орендаря, а основний договір підлягає корегуванню в Борівській сільській раді (а.с.14, т.1).

15.10.2010 державним реєстратором КП "Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" здійснено державну реєстрацію права власності Злощинської Н.М. на об'єкт договору купівлі-продажу від 11.10.2010 (нежитлову будівлю приміщення магазину), що стверджується витягом про державну реєстрацію прав за №17251463 (а.с. 15, т.1).

14.12.2010 прийнято рішення Борівської сільської ради 2 сесії 6 скликання "Про надання дозволу на розробку технічної документації по наданню в оренду земельної ділянки комерційного призначення. Про надання земельної ділянки гр. Злощинській Надії Миколаївні в оренду для обслуговування приміщення викупленого магазину та комерційного використання" (а.с. 16, т.1).

Так, вказаним рішенням, Борівська сільська рада розглянувши заяву щодо надання дозволу на розробку технічної документації по наданню в оренду земельної ділянки комерційного призначення приватному підприємцю Злощинській Надії Миколаївні для комерційного використання (для обслуговування викупленого магазину по продажу товарів повсякденного попиту), відповідно Договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2010 року серія ВРВ № 228149, керуючись ст.ст. 12, 93, 124 та п.12 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, п.34 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", вирішила:

1. Надати ПП Злощинській Надії Миколаївні земельну ділянку в оренду терміном на 49 років з правом викупу загальною площею в тому числі: під капітальною одноповерховою забудовою 0,0270 га, під проходами та площадками - 0,3484 га із земель комерційного використання сільської ради для обслуговування приміщення магазину та комерційних потреб.

2. Надати ПП Злощинській Надії Миколаївні дозвіл на розробку технічної документації по наданню в оренду земельної ділянки загальною площею 0,3752 га для обслуговування викупленого приміщення магазину та комерційних потреб в АДРЕСА_1.

3. ПП Злощинській Надії Миколаївні в тримісячний термін замовити в організації, що має ліцензію на проведення даного виду робіт розробку технічної документації (а.с.16, т.1).

В подальшому рішенням від 15.03.2011 Борівської сільської ради 4 сесії 6 скликання "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку приватного підприємця гр. Злощинської Надії Миколаївні" затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку приватного підприємця Злощинської Надії Миколаївни на території Борівської сільської ради, розроблену Вінницькою регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру"; надано в оренду приватному підприємцю Злощинській Надії Миколаївні земельну ділянку із земель запасу площею 0,3754 га, на яких розташовано об'єкт нерухомого майна, що перебуває у власності приватного підприємця Злощинської Надії Миколаївни на території Борівської сільської ради терміном на 49 років; приватному підприємцю Злощинській Н.М. приступити до використання оренди і його державної реєстрації відповідно до чинного законодавства" (а.с.17, т.1).

Одним із оскаржуваних позивачкою у даній справі рішень, а саме рішенням 9 сесії 6 скликання "Про надання земельної ділянки гр. Злощинській Надії Миколаївні в оренду для обслуговування приміщення викупленого магазину та комерційного використання", прийнятим 15.08.2011, Борівська сільська рада, розглянувши заяву щодо відведення земельної ділянки фізичній особі підприємцю Злощинській Надії Миколаївні для комерційного використання (для обслуговування викупленого магазину по продажу товарів повсякденного попиту), відповідно Договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2010 року серія ВРВ № 228149, керуючись ст.ст. 12, 93, 124, 151 та п. 12 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, п.34 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішила:

1. Надати ПП Злощинській Надії Миколаївні земельну ділянку в оренду терміном на 49 років з правом викупу загальною площею 0,0366 га, в тому числі: під капітальною одноповерховою забудовою 0,0267 га, під спорудами 0,0080 га, двір 0,0019 га із земель комерційного використання сільської ради для обслуговування приміщення магазину та комерційних потреб.

2. Відповідно до п. 1.3. Договору купівлі-продажу ПП Злощинській Надії Миколаївні укласти з Борівською сільською радою договір оренди земельної ділянки.

3. Орендну плату встановити в трикратному розмірі земельного податку, що становить 111,45 грн. за 100 кв. метрів, всього 407,90 грн. в рік (згідно ст.ст. 274, 288.5.1 Податкового кодексу України).

4. Зобов'язати ПП Злощинську Надію Миколаївну виконувати обов'язки землекористувача відповідно до вимог статті 96 Земельного кодексу України. (а.с. 20, т.1).

Позивачка, звертаючись до суду із позовом про визнання незаконним та скасування вищевказаного рішення, та під час розгляду справи стверджувала, що заява від 25.07.2011 (за результатами розгляду якої Борівською сільською радою було прийнято рішення 9 сесії 6 скликання від 15.08.2011 за № 94) фізичною особою - підприємцем Злощинською Н.М. не подавалась та не підписувалась.

При цьому представником позивача в судовому засіданні було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (вх. № 06-52/990/17 від 02.02.2017, а.с. 49) з метою встановлення автентичності підпису, вчиненого на заяві від 25.07.2011 року за вх. № 74 фізичною особою - підприємцем Злощинською Надією Миколаївною.

Ухвалою суду від 02.02.2017 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу підпису, виконаного на заяві від 25.07.2011 року за вх. №74 фізичною особою - підприємцем Злощинською Надією Миколаївною.

На розгляд почеркознавчої експертизи судом поставлено наступне питання: чи виконано підпис на заяві від 25.07.2011 за вх. № 74 фізичною особою - підприємцем Злощинською Надією Миколаївною або іншою особою?

Оригінал переданої на експертне дослідження заяви наданий відповідачем та знаходиться в матеріалах справи (а.с. 38, т.1).

05.04.2018 до суду надійшов висновок експерта від 29.03.2018 за №89, складений за результатами проведеної у справі судової почеркознавчої експертизи підпису (а.с.194-199, т.1).

Як слідує з висновку судового експерта Тальянчук Л.С., підпис навпроти прізвища Злощинська у заяві від 25.07.2011 за вх. № 74, що була адресована Борівській сільській раді Чернівецького району Вінницької області від імені фізичної особи - підприємця Злощинської Надії Миколаївни, виконаний не Злощинською Надією Миколаївною, а іншою особою.

З урахуванням встановлених обставин справи в їх сукупності суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування рішення 9 сесії 6 скликання від 15.08.2011 за № 94, з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Згідно пункту 34 статті 26, пункту 2 статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання регулювання земельних відносин вирішується на пленарному засіданні ради - сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

За приписами статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий зокрема органом державної виконавчої влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що для задоволення позову про визнання акта незаконним, крім невідповідності його вимогам чинного законодавства, обов'язковою умовою є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача по справі.

Постановою Колегії суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11.11.2014 року у справі № 21-405а14 встановлено наступне.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.

Позов, предметом якого у даній справі є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі майна в оренду, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом його виконання. Його скасування не породжує наслідків для заінтересованої особи чи орендаря, оскільки вже виникло право володіння/користування і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Суд вважає, що право оренди земельної ділянки, яка знаходиться під приміщенням будівлі магазину виникло у позивачки на підставі укладеного 11.10.2010 договору купівлі-продажу вищезазначеної будівлі, однак не було нею реалізовано.

При цьому, як слідує з наданих представником позивачки суду пояснень, заявляючи вимоги про скасування рішень про визнання незаконними та скасування рішень 9 сесії 6 скликання Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області №94 від 15.08.2011 та 20 сесії 7 скликання №166 від 05.09.2016, позивачка вважає, що вказаними рішеннями обмежено її право оренди земельної ділянки площею 0,3752 га, яке було раніше їй надано відповідно до рішення 2 сесії 6 скликання Борівської сільської ради від 14.12.2010.

Так, оскаржуваним рішенням Борівської сільської ради від 15.08.2011 за № 94 надано в оренду земельну ділянку меншою площею - 0,0366 га.

Однак, наявне у позивачки право на оренду знаходить свою реалізацію лише на підставі укладеного правочину - договору оренди з власником землі, з дотриманням встановлених вимогами чинного законодавства України процедур.

Так, відповідно до ст.13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу право власника здійснюють органи державної влади в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до пункту 34 статті 26, пункту 2 статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання регулювання земельних відносин (у тому числі надання земельної ділянки в оренду та поновлення договору оренди земельної ділянки) вирішується на пленарному засіданні ради - сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.152 Земельного кодексу України, передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, здійснюється, зокрема, шляхом визнання права.

Підстави набуття прав користування землею визначені розділом IV Земельного кодексу України.

За змістом частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

За приписами нормам статті 125 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону (ст.126 ЗК України).

Відповідно до частини 3 статті 16 Закону України "Про оренду землі" сторони укладають договір оренди землі лише у разі згоди орендодавця передати земельну ділянку в оренду.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України "Про оренду землі", підставою для укладення договору оренди і набуття права на оренду земельної ділянки , що перебуває у комунальній або державній власності, є рішення орендодавця. У разі прийняття рішення органу виконавчої влади про надання земельної ділянки в оренду, укладення договору оренди є обов'язковим в силу закону.

Проте, незважаючи на прийняті рішення орендодавця, позивачка, маючи у власності нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці комунальної власності, упродовж 8 років не уклала договору оренди з відповідачем.

Разом з тим, норми статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований.

Статтею 377 Цивільного кодексу України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

При цьому право користування земельною ділянкою, на якій розташований придбаний жилий будинок, будівля або споруда, виникає після державної реєстрації такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що, в свою чергу, узгоджується з положеннями статті 125 Земельного кодексу України та статтею 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

В постановах Верховного Суду України № 922/1008/15 від 30.11.2016, №922/1009/15 від 07.12.2016, № 922/5468/14 від 12.04.2017, № 922/207/15 від 12.04.2017 зроблено висновок, що правовий механізм переходу прав на землю, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України.

Як вбачається із положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об'єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. Водночас за змістом статті 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Зважаючи на ці положення, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

Аналіз наведених норм матеріального права в сукупності дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов'язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Проте, як свідчать матеріали справи, позивачка, з 11.10.2010 володіючи приміщенням магазину, і таким чином користуючись земельною ділянкою, що знаходиться під магазином, не уклала з відповідачем жодних договорів оренди спірної земельної ділянки, - ні на умовах, визначених рішеннями Борівської сільської ради від 14.10.2010, від 15.03.2011, ні на умовах, визначених рішенням № 94 від 15.08.2011, ані відповідно до рішення № 166 від 05.09.2010.

Тому суд вважає, що оспорюване рішення за №94 від 15.08.2011 Борівської сільської ради, яким надавався дозвіл на укладання договору оренди ОСОБА_7, не порушує прав позивачки, так як дане рішення саме по собі не породило правових наслідків.

До такого висновку суд приходить з огляду на те, що договір оренди на його виконання сторонами не укладений. Так само раніше прийняте Борівською сільською радою 14.12.2010 року рішення про надання позивачці в оренду земельної ділянки площею 0,3752 га (яке позивачкою не оспорюється) за відсутності укладеного належним чином договору оренди не призвело до реалізації права використання земельної ділянки у вказаному розмірі на законних підставах.

Тому суд вважає, що скасування в судовому порядку рішення Борівської сільської ради за № 94 від 15.08.2011 не забезпечить реального захисту прав позивачки, вказане рішення не порушує цих прав, а тому скасування рішення суд вважає недоцільним. Існування або відсутність спірного рішення № 94 від 15.08.2011 ніяким чином не вплинуло на подальшу реалізацію прав та інтересів позивачки, зокрема її право орендувати земельну ділянку більшої чи меншої площі, оскільки таке право в першу чергу ґрунтується на положеннях законодавства (статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України) і випливає із договору купівлі-продажу від 11.10.2010, але одночасно кореспондується із активними діями обох сторін, спрямованими на укладення договору оренди та передуючих цьому процедур (виготовлення технічної документації тощо), а також обов'язку позивачки використовувати земельну ділянку на платній основі на підставі договору.

Крім того, до нового власника об'єкта нерухомості перейшов і встановлений податковим законом обов'язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розташоване набуте ним майно.

З огляду на вказане вище, невчинення позивачкою дій, спрямованих на укладення договору оренди, зважаючи на наявне в матеріалах справи листування Борівської сільської ради із органами державної влади з приводу безпідставного безоплатного використання Злощинською Н.М. земельної ділянки комунальної власності, встановлений факт несплати земельного податку, суд констатує неправомірність безоплатного використання позивачкою земельної ділянки комунальної власності, яка знаходиться під приміщенням належної їй на праві власності будівлі магазину.

Щодо встановленого судом за наслідками проведеної у справі почеркознавчої експертизи факту неавтентичності підпису Злощинської Н.М., суд відзначає, що дана судова експертиза була призначена для з'ясування всіх обставин справи. Так, знайшли своє підтвердження доводи позивача та судовою експертизою було встановлено неавтентичність підпису позивачки на заяві від 25.07.2011 за вх. №74.

Відповідач, приймаючи рішення від 15.08.2011 за №94, та зазначаючи підставою для його прийняття вказану заяву, повинен був перевірити, чи заява була подана особисто особою, яка її підписала, або уповноваженим представником особи - підписанта. У будь-якому іншому випадку така обставина була б підставою для скасування такого рішення, оскільки неавтентичність підпису на заяві свідчить про відсутність справжнього волевиявлення учасника орендних правовідносин.

Однак у даному випадку позивачка, як власниця нерухомої споруди, в силу наявного в неї титулу права власності на нерухоме майно, так і в силу того, що вона фактично використовує земельну ділянку, зобов'язана укласти договір оренди земельної ділянки в силу положень Закону, наведених вище.

Заява відповідача про застосування строку позовної давності судом відхиляється, оскільки відповідач не надав суду доказів належного повідомлення позивачки про прийняття рішення від 15.08.2011 за № 94.

Враховуючи, що позивачка тривалий час знаходилась за кордоном та стверджує, що дізналась про прийняття рішення від 15.08.2011 за № 94 після звернення до відповідача із запитом "Про доступ до публічної інформації" та одержання від відповідача відповіді за вих. №10 від 04.11.2016 (а.с. 18, т.1), а відповідач в свою чергу доводів позивачки відносно цього належними доказами не спростував, суд вважає, що позивачкою строк позовної давності для оскарження рішення від 15.08.2011 за № 94 не пропущено.

Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування рішення 20 сесії 7 скликання Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області за №166 від 05.09.2016, позивачка звернулась із позовом у межах строку позовної давності, а тому він не є пропущеним.

Розглядом позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування рішення 20 сесії 7 скликання Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області за №166 від 05.09.2016 встановлено наступне.

05.09.2016 на 20 сесії 7 скликання Борівська сільська рада прийняла рішення "Про поділ земельної ділянки комунальної власності для будівництва та обслуговування будівель торгівлі на якій розміщена нежитлова будівля магазину гр. Злощинської Надії Миколаївни.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні, статей 12, 79-1, 93, 122, 123, 124 Земельного кодексу України, ст. 56 Закону України "Про землеустрій", пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", Борівська сільська рада вирішила:

1. Провести поділ земельної ділянки комунальної власності комерційного призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 0,3754 га (кадастровий номер НОМЕР_2), що розташована в АДРЕСА_1.

2. Виготовити технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, вказаної в п. 1 даного рішення на дві земельні ділянки, площею 0,0366 га та 0,3388 га відповідно до поданої заяви та рішення 9 сесії 6 скликання від 15 серпня 2011 року №94.

3. Сільському голові Чернову О.В.:

- замовити в організації, яка має ліцензію на проведення землевпорядних робіт технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки;

- укласти з гр. Злощинською Н.М. договір оренди земельної ділянки комерційного призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

4. Рішення 2 сесії 6 скликання від 14 грудня 2010 року вважати таким, що втратило чинність.

5. Землевпоряднику та секретарю сільської ради внести відповідні зміни в погосподарські книги та земельно-облікові документи сільської ради.

6. Контроль за виконанням даного рішення покласти на постійну комісію з питань депутатської діяльності та етики, законності, земельних відносин і охорони навколишнього середовища.

Як вбачається з п. 1 вищевказаного рішення Борівською сільською радою прийнято рішення провести поділ спірної земельної ділянки.

В зв'язку з цим судом вирішувалось питання щодо підвідомчості спору в частині оскарження такого рішення господарському суду.

Так, за змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства ЗК України, Законом України "Про оренду землі".

Суд, надавши правову кваліфікацію, відносинам, які склалися між сторонами, вважає, що між сторонами склалися приватно-правові відносини з приводу використання земельної ділянки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Водночас, спір у справі, що розглядається, стосується суб'єктивного цивільного права щодо володіння і користування (оренди) земельною ділянкою.

Колегія суддів Верховного Суду України у постановах від 29.11.2016р. (справа №21-1509а16), від13.01.2016р. (справа №21-5421а15) та від 04.11.2015 року (справа №21-3296а15) дійшла висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність або оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Позивач, заявивши даний позов вважає, що прийняттям оспорюваних рішень відповідачем фактично здійснено посягання на право користування позивачем конкретно визначеної земельної ділянки.

Відповідно п.19 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011р. № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам", у вирішенні питань, пов'язаних з підвідомчістю справ у спорах, що виникають із земельних відносин, господарським судам слід враховувати викладене в п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

В п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" роз'яснено, що питання про те, чи підвідомча господарському суду справа у спорі, що виник із земельних правовідносин, повинно вирішуватись залежно від того, який характер мають спірні правовідносини, тобто, чи є вони приватноправовими чи публічно-правовими, та чи відповідає склад сторін у справі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України.

Господарським судам підвідомчі лише справи у спорах, що виникають із земельних відносин приватноправового характеру, тобто з відносин, врегульованих нормами цивільного або господарського права і пов'язаних із здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності.

У вирішенні питання про те, чи мають земельні відносини приватноправовий характер, слід враховувати таке.

Виходячи з положень статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України, статті 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

З положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197 ГК України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб'єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 1 ГПК підвідомчі господарським судам.

Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

За змістом статей 13, 14 Конституції України, статті 11 ЦК України, статей 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності). Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підвідомчі господарським судам.

Отже, спір у даному випадку має приватноправовий характер, підвідомчій господарському суду, адже стосується права користування (оренди) земельної ділянки.

Відповідно до статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ст.12 Земельного Кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Статтею 2 Земельного кодексу України визначено, суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею є земельними відносинами, об'єктами яких є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, в тому числі на земельні паї.

Відповідно до частин 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За приписами ст.124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Разом з тим, за приписами ст.79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст.79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Відповідно до ст.56 Закону України «Про землеустрій», технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок включає:

а) пояснювальну записку;

б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації;

в) кадастрові плани земельних ділянок, які об'єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку;

г) матеріали польових геодезичних робіт;

ґ) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання при поділі земельної ділянки по межі поділу;

д) перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути;

е) нотаріально посвідчена згода на поділ чи об'єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні);

є) згоду власника земельної ділянки, для земель державної власності - органу, уповноваженого здійснювати розпорядження земельною ділянкою, на поділ чи об'єднання земельних ділянок користувачем (крім випадків поділу земельної ділянки у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, розташований на ній).

Згідно ст.186 ЗК України, технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок погоджується:

- у разі якщо поділ, об'єднання земельних ділянок здійснюється її користувачем - власником земельних ділянок, а щодо земельних ділянок державної або комунальної власності - органом виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, уповноваженими розпоряджатися земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених ст. 122 ЗК України;

- у разі поділу, об'єднання земельної ділянки, що перебуває у заставі, - заставодержателем;

- у разі поділу, об'єднання власником земельної ділянки, що перебуває у користуванні, - землекористувачем.

Відтак, поділ земельної ділянки передбачає дотримання відповідної процедури, яка полягає, зокрема, у формуванні технічної документації із землеустрою.

Складовим документом технічної документації щодо поділу земельної ділянки є нотаріально посвідчена згода користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні).

За змістом статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з нормою статті 791 ЗК України земельна ділянка набуває ознак об'єкта цивільних прав з моменту її формування з присвоєнням кадастрового номера та внесення в Державний земельний кадастр.

Відповідно до частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а)визнання прав;

б)відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в)визнання угоди недійсною;

г)визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д)застосування інших, передбачених законом, способів.

При вирішенні спору стосовно захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки необхідно надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновленню порушеного права позивача.

При цьому, виходячи з норм діючого законодавства вбачається, що підприємства, установи, організації та інші особи звертаються до суду лише в разі наявності порушення їх прав або охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Також, відповідно до статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Проте, оформлення вищевказаного користування відповідною земельною ділянкою передбачає дотримання відповідної процедури оформлення такого права.

Відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки, як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

-у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

-шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок;

- шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

-шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом;

- за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Приписами статті 124 Земельного кодексу України визначений порядок передачі земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду та, зокрема, встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Частиною другою статті 134 цього Кодексу передбачено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, зокрема, розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Відповідно до статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

- надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

- формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті "а" частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 1861 цього Кодексу.

У разі якщо місце розташування об'єкта, розміри і межі земельної ділянки, що пропонується до вилучення (викупу), та умови вилучення (викупу) цієї ділянки погоджені згідно з вимогами статті 151 цього Кодексу, які під час розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не змінилися, проект погодженню не підлягає.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

З огляду на вищезазначені норми в разі якщо особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, остання зобов'язана до клопотання надати письмову згоду землекористувача, засвідчену нотаріально, тільки у разі вилучення земельної ділянки.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається, з п. 2 рішення за № 166 від 05.09.2016, поділ земельної ділянки площею 0,3754 га здійснено шляхом її поділу на дві частини площею 0,0366 га та 0,3388 га.

Як пояснив суду відповідач, Борівська сільська рада і надалі має намір укласти з позивачкою договір оренди земельної ділянки та поділом земельної ділянки права позивачки не порушено.

Оскільки, як було вже встановлено судом позивачка не уклала з Борівською сільською радою договору оренди для обслуговування приміщення магазину, і таким чином не оформила у визначений законом спосіб своє право землекористувача ділянкою під приміщенням магазину, суд вважає, що права позивачки з прийняттям Борівською сільською радою рішення №166 від 05.09.2016 в частині п. п. 1,2, 3, 5 і 6 за № 166 від 05.09.2016 не порушені.

Відповідач в силу наданих йому повноважень мав право приймати рішення про поділ земельної ділянки та виготовлення технічної документації без погодження з позивачкою, а також приймати рішення укласти з позивачкою договір оренди.

Щодо законності п. 4 рішення за № 166 від 05.09.2016 де зазначено, про те, що рішення 2 сесії 6 скликання від 14.12.2010 вважати таким, що втратило чинність, суд відзначає наступне.

Спірні відносини у даній справі з огляду на предмет спору щодо правомірності прийняття відповідачем як органом місцевого самоврядування рішення про скасування власного попереднього рішення - ненормативного правового акту індивідуальної дії регулюються приписами Конституції України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Так, згідно ст. 7 Конституції в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування, що відповідно до ст. 140 Конституції є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

За приписами ст. 144 Конституції органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території ; рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Закон про самоврядування, який згідно його преамбули відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування, також містить аналогічні наведеним конституційним приписи щодо загальної компетенції місцевих рад, актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Так, згідно ст. 25 Закону про самоврядування сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Приписами ст. 59 цього Закону встановлено, зокрема, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень; рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом; рішення сільської, селищної, міської ради у п'ятиденний строк з моменту його прийняття може бути зупинено сільським, селищним, міським головою і внесено на повторний розгляд відповідної ради із обґрунтуванням зауважень; рада зобов'язана у двотижневий строк повторно розглянути рішення. Якщо рада відхилила зауваження сільського, селищного, міського голови і підтвердила попереднє рішення двома третинами депутатів від загального складу ради, воно набирає чинності. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Наведені норми Конституції України та Закону про самоврядування були предметом офіційного тлумачення Конституційним судом України.

Так, в Рішенні від 16.04.09 № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) (далі - Рішення № 7-рп/2009) Конституційний Суд України виходив з того, зокрема, що в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59).

Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Системний аналіз положень Конституції і законів України дав підставу Конституційному суду дійти висновку, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень, органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Конституційний Суд України зазначає, що зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Разом з тим, Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Рішення 2 сесії 6 скликання від 14.12.2010 вичерпало свою дію фактом виконання, а тому п. 4 рішення Борівської сільської ради за № 166 від 05.09.2016 за яким рішення 2 сесії 6 скликання від 14.12.2010 вирішено вважати таким, що втратило чинність, є незаконним та підлягає скасуванню.

Судові витрати по оплаті судового збору та за проведення у справі судової почеркознавчої експертизи, відповідно до ст.129 ГПК України залишаються за позивачем.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовільнити частково.

2. Визнати незаконним та скасувати п.4 рішення Борівської сільської ради за №166 від 05.09.2016: "4. Рішення 2 сесії 6 скликання від 14.12.2010 вважати таким, що втратило чинність".

3. В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 17 серпня 2018 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (АДРЕСА_2);

3 - відповідачу (23123, Вінницька область, Чернівецький район, с.Борівка, вул.Перемоги, 18).