ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"31" липня 2018 р. Cправа № 902/341/17

Суддя господарського суду Вінницької області Нешик О.С., розглянувши матеріали справи

за позовом Вінницької міської ради, м.Вінниця

до фізичної особи - підприємця Воловодюка Володимира Володимировича, м.Вінниця

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки

за участю:

представника позивача, Олексюк Т.С., діє за довіреністю;

відповідача, Воловодюк В. В., представника відповідача, Путілін Є.В., діє за ордером

В С Т А Н О В И В :

У провадженні господарського суду Вінницької області (суддя Білоус В.В.) перебувала справа №902/341/17 за позовом Вінницької міської ради до фізичної особи - підприємця Воловодюка Володимира Володимировича про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,012 га, розташованої за адресою: м.Вінниця, вул.Першотравнева (біля буд.76) шляхом демонтажу розташованої на ній тимчасової споруди з габаритними розмірами 6,27 м х 7,62 м.

Ухвалою суду від 09.11.2017 було зупинено провадження у справі до закінчення проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Указом Президента України від 10.11.2017 за №357/2017 суддю Білоуса В.В. призначено на посаду судді Касаційного господарського суду Верховного Суду.

За результатами автоматичного розподілу судових справи між суддями господарського суду Вінницької області матеріали справи №902/341/17 передано на розгляд судді Нешик О.С., яка ухвалою суду від 27.11.2018 прийняла її до свого провадження.

Згідно супровідного листа Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №19/102/13-3/7241 від 20.03.2018, 28.03.2018 матеріали справи №902/341/17 разом з висновком експерта Сердюка В.В. №30 від 19.03.2018 повернуті до господарського суду Вінницької області.

Ухвалою суду від 10.04.2018 постановлено здійснювати розгляд справи №902/341/17 у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі №902/341/17 призначено на 10.05.2018.

Згідно ухвали суду від 02.07.2018 підготовче провадження у справі №902/341/17 закрито, розгляд справи по суті призначено на 31.07.2018.

На визначену судом дату у судове засідання з'явився представник позивача, який позовні вимоги підтримав у повному об'ємі. Відповідач та його представник проти позову заперечили посилаючись на обставини, що викладені у відзиві.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та письмових пояснень: обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що 28.04.2007 між ним та відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований 31.08.2007 у Вінницькій регіональній філії "Центр ДЗК при Держкомземі України", терміном на 6 місяців по закінченні якого відповідачем не було повернуто земельну ділянку орендодавцю.

Листом за вих. №В-01-48421 від 05.06.2015 відповідач звернувся до позивача, яким повідомив, що у зв'язку з закінченням терміну договорів оренди, зокрема договору оренди земельної ділянки, розташованої в м.Вінниці, вул.Першотравнева (біля буд. № 76), останній повертає відповідно до акту прийому-передачі орендовану земельну ділянку.

У відповідь на вказаний лист Вінницькою міською радою листом вих. №В-01-48422/15-05-8 від 03.07.2015 повідомлено відповідача, що земельні ділянки будуть прийняті до комунальної власності за умови приведення їх в стан, не гірший у порівнянні з тим, у якому їх передано, а також надання підтверджуючих документів щодо сплати за оренду землі в повному обсязі до моменту їх повернення орендодавцю.

Водночас 21.04.2015 в ході проведення представниками Департаменту архітектури, містобудування та кадастру Вінницької міської ради обстеження території прилеглої до будівлі №76 по вул.Першотравневій складено акт, яким встановлено, що біля зазначеної будівлі самочинно, без відповідних документів, розміщено тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності, власником якої є Воловодюк В.В.

Вказана тимчасова споруда, за твердженням позивача, немає ознак капітального будівництва, з огляду на що не підлягає реєстрації, так як тимчасові споруди та споруди, не пов'язані фундаментом з землею, не підлягають державній реєстрації.

Таким чином, з огляду на самовільне зайняття земельної ділянки та розміщення на ній тимчасової споруди без належного на те права, посилаючись на приписи ст.ст. 83, 212 ЗК України, ст.23 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", ст.ст. 16, 34 Закону України "Про оренду землі" тощо позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідач (ФОП Воловодюк В.В) у відзиві на позовну заяву та у поданих до суд поясненнях заявлений Вінницькою міською радою позов не визнає та просить суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на наступні обставини:

- відповідно до договору купівлі-продажу від 22.05.2003 зареєстрованого в КП ВМБТІ 30.05.2003 №362, Воловодюк В.В. являється власником павільйону під літ."А", розташованого в м.Вінниці по вул.Першотравневій б/н (біля будинку №76), тобто право власності ним було набуто ще у 2003 році, а не самочинно розміщене як зазначає позивач;

- згідно технічного паспорту на приймальний пункт, виготовлений КП ВООБТІ, фундамент і цоколь в приймальному пункті бетонні, підлога - асфальт;

- право власності на приймальний пункт під літ."А" розташований в м.Вінниці по вул.Київській б/н (біля будинку №78) набуто Воловодюком В.В. на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2003, який є чинним;

- з огляду на наявність у Воловодюка В.В. договору купівлі-продажу нерухомого майна від 22.05.2003, дії щодо використання земельної ділянки під майном є правомірні;

- 28.04.2007 між Воловодюком В.В та Вінницькою міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0120 га в м.Вінниці по вул.Першотравневій б/н (біля будинку №76). При цьому на розгляд міської ради подавались документи, що підтверджують право власності на будівлю. В подальшому відповідач по закінченню терміну дії договору оренди земельної ділянки звертався до позивача з клопотанням про поновлення вказаного договору. Відповідно до додатку №2 до рішення Вінницької міської ради від 27.12.2011 №597 відповідачу відмовлено у поновленні договору оренди земельної ділянки. Водночас позов у господарській справі подано до суду лише у 2017 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову у зв'язку із спливом строку позовної давності;

- заявлений позов направлений на протиправне позбавлення права власності відповідача на нерухоме майно, набуте ним на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2003, зареєстрованому у встановленому на той час порядку;

- земельна ділянка поверталася позивачу, що вбачається із направленого разом з актами прийому-передачі листа від 04.06.2015, який було отримано позивачем 05.06.2015. За земельну ділянку у відповідності до вимог Податкового кодексу України сплачується земельний податок.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів, зокрема, матеріалів інвентаризаційної справи №33560 на павільйон під літ."А", розташований в м.Вінниці по вул.Першотравневій б/н (біля будинку №76) слідує, що 22.05.2003 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Малиш" (Продавець) та Воловодюком Володимиром Володимировичем (Покупець) укладено договір купівлі-продажу (Договір), відповідно до п.1 якого продавець продав, а Покупець купив приймальний пункт склотари, який складається з павільйону літ."А", розташований в місті Вінниці по вулиці Першотравневій, б/н (в дворі будинку №76) загальною площею - 45,1 кв.м.

Відповідно до п.2 Договору відчужуваний приймальний пункт належить "Продавцю" на підставі ухвали Господарського суду Вінницької області від 14.05.2001 у справі №266/10, зареєстрованого КП "Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" і записаного в реєстрову книгу №6 за реєстровим №362 "20" серпня 2001 року.

Вказаний Договір посвідчено приватним нотаріусом Майструк В.І. 22.05.2003 та зареєстрований в реєстрі за №1371.

Як слідує з наявного в матеріалах інвентаризаційної справи №33560 оціночного акту від 18.05.1995 конструктивними елементами зазначеного павільйону є: фундамент (цегляний стрічковий на цегляному розчині), стіни (каркасні металеві), перегородки (-), перекриття (підшивне ДСП), підлога (цемент), дах (азбофанера), проєми (прості), отеплення (світло).

28.04.2007 між Вінницькою міською радою (Позивач, Орендодавець) та Воловодюком Володимиром Володимировичем (Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до п.п. 1, 3, 4, 8 якого орендодавцем на підставі рішення Вінницької міської ради від 30.03.2007 за №899 надано, а орендарем набуто право оренди земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м.Вінниця вул.Першотравнева, (біля буд.76). В оренду надається земельна ділянка площею 0,0120 га для комерційного використання у такому якісному стані без техногенної забрудненості. На земельні ділянці розміщена тимчасова споруда. Земельна ділянка передається в оренду з метою несільськогосподарського використання - для комерційного використання (реконструкція існуючого приймального пункту).

Договір укладається терміном на 6 (шість) місяців з моменту прийняття рішення Вінницькою міською радою про передачу земельної ділянки в оренду (п.9 Договору оренди).

31.08.2007 між сторонами складено акт прийому-передачі земельної ділянки по вул.Першотравнева, (біля буд. 76).

Цього ж дня зазначений договір оренди зареєстровано у Вінницькій регіональній філії "Центр ДЗК при Держкомземі України".

21.04.2015 в ході проведення представниками Департаменту архітектури, містобудування та кадастру Вінницької міської ради обстеження території прилеглої до будівлі №76 по вул.Першотравневій складено акт, яким зафіксовано, що біля будівлі №76 по вул.Першотравневій самочинно, без відповідних документів, розміщено тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності, власником якої є гр.ВоловодюкВ.В.

Вказаним актом визначено, що тимчасову споруду прямокутної форми, з габаритними розмірами 6,27м х 7,62 м., виготовлено зі збірно-розбірних полегшених конструкцій, без фундаменту, стіни та покрівля виготовлені з металевих листів по металевому каркасу. Комплексною схемою розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м.Вінниці, яка затверджена рішенням виконкому міської ради від 21.06.2012 за №1524 не передбачено розміщення ТС у визначеному місці.

Листом від 04.06.2015 відповідач звернувся до позивача, яким повідомив, що у зв'язку з закінченням терміну договорів оренди земельної ділянки, останній повертає міській раді відповідно до акту прийому-передачі від 29.05.2015 орендовану земельну ділянку.

Листом №В-01-48421/5-05 від 03.07.2015 Вінницькою міською радою повідомлено Воловодюка В.В., що земельні ділянки будуть прийняті до комунальної власності за умови приведення земельних ділянок у стан не гірший порівняно з тим, у якому їх було передано в оренду, а також надання підтверджуючих документів щодо сплати за оренду землі в повному обсязі до моменту повернення земельних ділянок орендодавцю.

В подальшому, посилаючись на самовільне зайняття земельної ділянки та розміщення на ній тимчасової споруди без належного на те права, позивач звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця Воловодюка Володимира Володимировича про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,012 га, розташованої за адресою: м.Вінниця, вул.Першотравнева (біля буд.76) шляхом демонтажу розташованої на ній тимчасової споруди з габаритними розмірами 6,27 м х 7,62 м.

В ході розгляду справи №902/341/17 ухвалою суду від 09.11.2017 у справі призначалася судова будівельно-технічна експертиза, за результатами проведення якої на адресу суду надійшов висновок експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 30 від 19.03.2018.

Відповідно до висновку експерта №30 від 19.03.2018 за сукупністю ознак, зазначених в наявній на дослідження технічній та правовстановлюючій документації, приймальний пункт літ."А", розташований по вул.Першотравневій б/н (біля будинку №76) в м.Вінниці, відноситься до об'єктів нерухомого майна.

Приймальний пункт посуду, який розташований по вул.Магістратській (колишня 1-го Травня) біля будинку 76 маючи конструктивні елементи: бетонний фундамент; стіни з металевого каркасу; з внутрішнім та зовнішнім оздобленням може бути віднесений до VIII групи капітальності.

При цьому, до висновку експерта №30 від 19.03.2018 долучено ілюстративну таблицю із відображенням наявності у досліджуваному об'єкті бетонного фундаменту, виготовлену за результатами здійсненої фото фіксації при проведенні натурного обстеження об'єкту.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача, надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам та наявним в справі доказам, суд виходить із наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 321 Цивільного кодексу України (ЦК України).

Як встановлено судом: 22.05.2003 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Малиш" (Продавець) та Воловодюком Володимиром Володимировичем (Покупець) укладено договір купівлі-продажу відповідно до п. 1 якого продавець продав, а Покупець купив приймальний пункт літ. "А" розташований в місті Вінниці по вулиці Першотравневій, б/н (біля будинку № 76) загальною площею - 45,1 кв.м.

Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Майструк В.І. 22.05.2003 та зареєстрований в реєстрі за №1371.

Згідно зі статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтями 203, 204, 215 ЦК України встановлено принцип презумпції правомірності правочину відповідно до якого, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Станом на момент прийняття рішення у даній справі договір купівлі-продажу від 22.05.2003 судом не визнано недійсним, окрім того його недійсність прямо не передбачено законом.

Відповідно до ч.1 ст.377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно зі ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15.

Зазначене зумовлено принципом слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, який закріплений у ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України.

У постанові Вищого господарського суду України від 22.09.2015 у справі №922/2257/14 висловлена правова позиція, яка полягає в тому, що у всіх випадках переходу права власності на будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об'єкти.

Таким чином, право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об'єкти нерухомості (в даному випадку будівлі), у власності або користуванні.

Згідно ч.1 ст.316, ст.317, ч.ч.1, 2, 3 ст.319, ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

Частиною 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч.1 ст.181 ЦК України).

З викладеного слідує, що нерухоме майно нерозривно пов'язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлового приміщення, яке належить відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки. При цьому, право користування земельною ділянкою виникає одночасно з реєстрацією права власності на нерухомість, яка на ній знаходиться.

Таким чином, хоча право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під нерухомістю, що належить відповідачу на праві власності, належним чином не оформлене, зазначене не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомого майна на користування зазначеним майном та, відповідно, земельною ділянкою на якій воно розташоване, оскільки, як зазначалося вище, користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою. Зазначені обставини, в свою чергу, виключають можливість звільнення спірної земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття.

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на доступ до правосуддя, а у ст. 13 вказаної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, а саме - особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Звертаючись з позовом до суду Вінницькою міською радою формально використано, передбачений ст.16 ЦК України, ст.20 ГК України, спосіб захисту прав, але без врахування конкретних обставин і правовідносин сторін, а саме того, що на спірній земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна (приймальний пункт), який відповідач придбав у власність на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом Майструк В.І. 22.05.2003 та зареєстрованого в реєстрі за №1371, який судом не визнано недійсним, окрім того його недійсність прямо не передбачено законом.

При цьому, ТОВ "Малиш" (Продавець) набуло право власності на приймальний пункт на підставі ухвали Господарського суду Вінницької області від 14.05.2001 справа №266/10, яке на момент укладення договору купівлі продажу з Воловодюком В.В (Покупець) було чинним та не скасованим (зміненим) у встановленому законом порядку.

Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об'єкта нерухомості (у тому числі й тих об'єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під'їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього.

Законом № 1952-ІV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2).

Об'єкти нерухомого майна мають бути капітального типу (ст. 4 Закону № 1952-ІV), а не тимчасовими, що є характерним для малих архітектурних форм і тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, визначення яких міститься в ст.28 Закону "Про регулювання містобудівної діяльності" №3038-VІ від 17 лютого 2011 року (далі - Закон №3038-VІ).

Також, відповідно до абз.7 п.4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 №703) не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є можливим без їх знецінення та зміни призначення.

Аналогічне правило містилося в п.1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (затверджено наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 7 лютого 2002 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України №1692/5 від 28 липня 2010 року) Наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України №1844/5 від 14 грудня 2012 року; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445; далі - Тимчасове положення).

Вказаний приймальний пункт є об'єктом нерухомого майна, що містить окрім іншого фундамент (стрічковий бетонний), підлога (бетонна) та ін., що безпосередньо підтверджується матеріалами справи, висновком судового експерта та слідує з матеріалів інвентаризаційної справи №33560 на павільйон під літ. "А" розташований в м. Вінниці по вул. Першотравневій б/н (біля будинку №76).

Разом з тим п.3.2. Інструкції "Про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна", затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 за №127 (в редакції чинній на момент проведення технічної інвентаризації) визначено, будівлі тимчасового характеру (навіси, палатки, кіоски, накриття, літні душі, теплиці, покриті поліетиленовою плівкою тощо) обміряються та включаються до матеріалів інвентаризації. Це будівлі - збірно-розбірні, без фундаменту, з недовговічного матеріалу, сезонного використання (без утеплення основних огороджувальних конструкцій).

Натомість належна відповідачу будівля, на переконання суду не може бути характеризована як будівля тимчасового характеру, оскільки при наявності бетонного фундаменту не є за своїми будівельно-технічними характеристиками збірно-розбірною будівлею, яку можливо перемістити без її знецінення.

Таким чином сукупність викладених вище обставин та нормативних приписів переконливо свідчить про те, що вказаний приймальний є об'єктом нерухомого майна.

З огляду на вказане, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді звільнення земельної ділянки на якій розміщено об'єкт нерухомості, право власності відповідача на який належним чином зареєстровано, є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення порушених прав Вінницької міської ради, з огляду на що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Слід зазначити, що прийняття судом рішення про зобов'язання відповідача звільнити за власний рахунок самовільно зайняту земельну ділянку, на якій знаходиться належний відповідачеві на праві власності об'єкт нерухомого майна, було б несправедливим і незаконним, оскільки б призвело до порушення прав власності відповідача на ці об'єкти нерухомості, і зокрема, прав користуватися, розпоряджатися, мирно володіти нею.

Тобто, виходячи з того, що на теперішній час на земельній ділянці, розташовано об'єкт нерухомого майна, що належить Воловодюку В.В., який використовує його у підприємницькій діяльності, застосування обраного позивачем способу захисту своїх прав, фактично не призведе до їх відновлення, зокрема, до реального повернення земельної ділянки у користування позивача (постанова Вищого господарського суду України від 08.11.2017 у справі №910/3510/17).

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на належну йому будівлю шляхом її демонтажу є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своє власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ст. 1 Першого протоколу до конвенції містить три чітких норми:

практики Європейського суду з прав людини ст. 1 Першого протоколу до конвенції містить три чітких норми:- перша, викладена в першому реченні п.1, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном;

- друга, що міститься в другому реченні п.1, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення;

- третя, викладена в п. 2, визнає право держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Ці норми не є окремими, вони пов'язані між собою. Друга та третя стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном. Отже, їх слід тлумачити у світлі загального принципу, викладеного в першій нормі (рішення у справах "Ян та інші проти Німеччини" та Холдинг "Совтрансавто" проти України").

У своїх висновках Суд неодноразово нагадував, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (рішення у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції"). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справі "Прессос компанія Навєра С.А." та інші проти Бельгії").

Мета досягнення справедливого балансу інтересів суспільних (публічних) і приватних полягає у необхідності дотримання розумного співвідношення між засобами, що використовуються, та цілями, які повинні бути досягнуті. При цьому суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права (справи "Еванс проти сполученого Королівства", "Булвес" АД проти Болгарії", "Дубецька та інші проти України" "Гримковська проти України", "Хабровські проти України" тощо).

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Федоренко проти України" зазначено про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов'язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на "мирне володіння майном" у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (рішення у справі "Звольський та Звольська проти Республіки Чехія").

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес» АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited проти України" від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується (постанова Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі №6-2776цс16).

Приймаючи рішення у даній справі судом враховуються мета та ціль використання земельної ділянки, встановлені у сукупності обставини справи, які засвідчують, що право постійного користування земельною ділянкою відповідача виникло у відповідності до норм діючого законодавства на момент укладення договору купівлі-продажу від 06.06.2003, при цьому, ТОВ "Малиш" (Продавець) набуло право власності на приймальний пункт на підставі ухвали Господарського суду Вінницької області від 14.05.2001 справа №266/10, яка на момент укладення договору купівлі продажу з Воловодюком В.В (Покупець) була чинна та не скасована у встановленому законом порядку, правові наслідки які будуть спричинені демонтажем будівлі належної на праві власності відповідачу, якого він буде позбавлений та як наслідок й припинено підприємницьку діяльність.

Тобто відбудеться втручання у право користування об'єктом нерухомого майна, право на який набуто та зареєстровано правомірно у відповідності до норм законодавства.

Суд вважає, що заявлені позивачем вимоги спрямовані та безпосередньо стосуються, в тому числі, позбавлення відповідача права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а саме, фактично йдеться про припинення права власності відповідача, що суперечить положенням Конституції України та приписам законодавства, яке регулює відповідні правовідносини власності в Україні.

Таким чином, враховуючи, що на спірній земельній ділянці розташовується нерухоме майно відповідача, який є його законним власником, на підставі правовстановлюючих документів, тому примусове звільнення земельної ділянки шляхом знесення розташованого на ній об'єкта нерухомості, право власності на який оформлено у встановленому законом порядку, порушує права особи, гарантовані ст.41 Конституції України.

З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у особи виникає право одержати земельну ділянку в користування на якій розміщено придбане нею нерухоме майно, та земельну ділянку, необхідну для його обслуговування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. При розгляді спору у даній справі судом встановлено, що відповідач 1 правомірно набув право власності на нерухомість на підставі договору купівлі-продажу, що знаходиться на спірній земельній ділянці. Водночас, закінчення строку дії договору оренди на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача 1 як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Суд наголошує, що зобов'язання відповідача 1 в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлями з посиланням на її самовільне зайняття. З огляду на що, сама по собі відсутність у відповідача переоформлених на його ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. У таких випадках положення ст.212 Земельного кодексу України застосуванню не підлягають і примусове звільнення земельної ділянки шляхом знесення розташованого на ній об'єкта нерухомості, право власності на який оформлено у встановленому законом порядку, порушує права особи, гарантовані ст. 41 Конституції України (постанова Верховного Суду України №40/3 від 06.12.2010).

З урахуванням наведеного в сукупності заявлений Вінницькою міською радою позов в частині звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу приймального пункту задоволенню судом не підлягає.

Інші доводи позивача спростовуються встановленими обставинами справи.

Вищевикладені обставини у своїй сукупності є підставою для відмови в задоволенні позову Вінницької міської ради в повному обсязі, що не позбавляє можливості та права Вінницьку міську раду захисти свої інтереси шляхом стягнення неодержаних доходів спричинених використанням відповідачем земельної ділянки без правовстановлюючих документів чи укладення з останнім договору оренди вказаної земельної ділянки зі встановленням орендної плати за її використання, або ж реалізації земельної ділянки відповідачу за договором купівлі-продажу.

Щодо заяви відповідача, викладеної у відзиві на позовну заяву, про застосування строку позовної давності суд вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно із пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на вказані вище мотиви суд зауважує, що в зв'язку із безпідставністю та необґрунтованістю заявленого позову у суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Як встановлено ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 Кодексу передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вказаних вище обставин заявлений Вінницькою міською радою позов задоволенню судом не підлягає.

В зв'язку з відмовою у задоволенні позову судовий збір та витрати на оплату судової експертизи підлягають віднесенню на позивача відповідно до ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 129, 233, 236-238, 240, 241, 247, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову Вінницької міської ради до фізичної особи-підприємця Воловодюка Володимира Володимировича про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,012 га, розташованої за адресою: м.Вінниця, вул.Першотравнева (біля буд.76) шляхом демонтажу розташованої на ній тимчасової споруди з габаритними розмірами 6,27 м х 7,62 м відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 10 серпня 2018 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу - Вінницькій міській раді (м.Вінниця, вул.Соборна, 59)

3 - відповідачу - ФОП Воловодюку В.В. (АДРЕСА_1)