ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" серпня 2018 р. Справа № 907/868/17

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Бойко С.М., Мирутенко О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Нікітчук Н.Я.,

та представників сторін:

від позивачів - Орос В.В. (адвокат)

від позивача (Орос Б.В.) - Орос Б.В.

від відповідача (скаржника) - Романець Н.Й., Жупан А.Ю. (в режимі відеоконференції)

розглянувши апеляційну скаргу Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, вих.№4926/08 від 11 травня 2018 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 16 квітня 2018 року (підписане 27.04.2018 року), суддя Ушак І.Г.

у справі №907/868/17

за позовом Фізичних осіб-підприємців: Орос Василя Юрійовича, м. Ужгород, Орос Оксани Степанівни, м. Ужгород, Орос Богдана Васильовича, м. Ужгород, Орос Наталії Миколаївни, м. Ужгород та Орос Мар'яни Іванівни, м. Ужгород

до відповідача Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, м. Ужгород

про стягнення 777 017,68 грн.

в с т а н о в и в :

11 грудня 2017 року Фізичні особи-підприємці: Орос Василь Юрійович, Орос Оксана Степанівна, Орос Богдан Васильович, Орос Наталія Миколаївна та Орос Мар'яна Іванівна звернулися до Господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідача Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про стягнення 779 547,40 грн.

З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (б/н від 12 лютого 2018 року) позивачі просили суд стягнути з Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на їх користь 777 017,68 грн., а саме: на користь ФОП Орос Василя Юрійовича 138 570,74 грн., в тому числі: 108 302,17 грн. - заборгованості по орендній платі; 4 540,62 грн. - річних за користування чужими коштами; 3 086,34 грн. - пені; 22 641,61 грн. - інфляційних втрат; на користь ФОП Орос Оксани Степанівни 184 760,98 грн., в тому числі: 144 402,89 грн. - заборгованості по орендній платі; 6 054,16 грн. - річних за користування чужими коштами; 4 115,12 грн. - пені та 30 188, грн. - інфляційних втрат; на користь ФОП Орос Богдана Васильовича 84 164 грн., в тому числі: 65 087,87 грн. боргу по орендній платі; 2 904,71 грн. - річних за користування чужими коштами; 1 714,63 грн. - пені; 14 456,79 грн. - інфляційних втрат; на користь ФОП Орос Наталії Миколаївни 184 760,98 грн., в тому числі: 144 402,89 грн. боргу по орендній платі; 6 054,16 грн. - річних за користування чужими коштами; 4 115,12 грн. - пені; 30 188,81 грн. - інфляційних втрат; на користь ФОП Орос Мар'яни Іванівни 184 760,98 грн., в тому числі: 144 402,89 грн. боргу по орендній платі; 6 054,16 грн. - річних за користування чужими коштами; 4 115,12 грн. - пені; 30 188,81 грн. - інфляційних втрат (арк. справи 195 том І).

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 16 квітня 2018 року у справі №907/868/17 (з урахуванням ухвали Господарського суду Закарпатської області від 08 травня 2018 року про виправлення описки) позов задоволено повністю: присуджено до стягнення з Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на користь: фізичної особи-підприємця Орос Василя Юрійовича суму 138570,74 грн., в тому числі: 108302,17 грн. боргу по орендній платі; 4540,62 грн. річних за користування чужими коштами; 3086,34 грн. пені; 22 641,61 грн. інфляційних втрат та у відшкодування судових витрат - 2095,02 грн.; на користь фізичної особи-підприємця Орос Оксани Степанівни суми 184760,98 грн., в тому числі: 144402,89 грн. боргу по орендній платі; 6054,16 грн. річних за користування чужими коштами; 4115,12 грн. пені; 30188,81 грн. інфляційних втрат та у відшкодування судових витрат - 2793,35 грн.; на користь фізичної особи-підприємця Орос Богдана Васильовича суми 84164 грн., в тому числі: 65087,87 грн. боргу по орендній платі; 2904,71 грн. річних за користування чужими коштами; 1714,63 грн. пені; 14456,79 грн. інфляційних втрат та у відшкодування судових витрат - 1218,18 грн.; на користь фізичної особи - підприємця Орос Наталії Миколаївни суми 184760,98 грн., в тому числі: 144 402,89 грн. боргу по орендній платі; 6054,16 грн. річних за користування чужими коштами; 4115,12 грн. пені; 30188,81 грн. інфляційних втрат та у відшкодування судових витрат - 2793,35 грн.; на користь фізичної особи-підприємця Орос Мар'яни Іванівни суми 184760,98 грн., в тому числі: 144 402,89 грн. боргу по орендній платі; 6054,16 грн. річних за користування чужими коштами; 4115,12 грн. пені; 30188,81 грн. інфляційних втрат та у відшкодування судових витрат - 2793,35 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що правовідносини сторін у спірний період ґрунтувалися на умовах укладеного договору оренди від 31.12.2015 року, до якого не було внесено змін у встановленому порядку та який не був визнаний недійсним, відтак, сторонам належало виконувати зобов'язання відповідно до визначених цим договором умов. Поряд з тим, суд, відповідно до приписів ч.4 ст.75 ГПК України, прийняв до уваги, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 11.10.2017 року у справі №907/368/16 (за результатами нового розгляду), яке набрало законної сили, встановлено, що обставини реорганізації відповідача, зменшення видатків на його утримання, на які відповідач посилається і в даній справі, не визнані такими, що могли слугувати підставою для внесення змін до договору за рішенням суду. Одночасно, суд у рішенні зазначив, що вивільнення орендарем до закінчення строку дії договору орендованих приміщень, на яке як на підставу заперечень проти позовних вимог сплати орендної плати посилається відповідач, є по своїй суті односторонньою зміною договору, яка не відповідає приписам закону, оскільки можливість її не передбачена ні договором ні законом.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області звернулося до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 16 квітня 2018 року у справі №907/868/17 та прийняти нове рішення про відмову в позові. Зокрема, зазначає, що заяви позивачів про збільшення та зменшення позовних вимог, в порушення ст.182 ГПК України, не розглядались в судовому засіданні. Щодо суті спору, вказує, що умовами договору оренди (п.6.2.3) передбачено право орендаря на зменшення обсягу послуг та загальної вартості договору залежно від реального фінансування видатків, при цьому, на підставі постанови КМУ від 16.12.2015 року №1055 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» та наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 05.01.2016 року №3 «Про затвердження голів комісій з припинення юридичних осіб», припинено діяльність управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді, шляхом злиття з управлінням Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області та створено Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області - відповідача у даній справі. За словами скаржника, в результаті такої реорганізації відбулося зменшення фінансування видатків відповідача, що відповідно до п.6.2.3 договору оренди надає йому право на зменшення обсягу послуг та загальної вартості договору. Враховуючи наведене, відповідач ініціював внесення змін до договору оренди в судовому порядку (справа №907/368/16), та поступово вивільняв орендовані приміщення, попередивши про це орендодавців та зафіксувавши вивільнення актами прийому-передачі приміщень, складеними комісією відповідача за участю представника управління капітального будівництва Ужгородської міської ради. Разом з цим, апелянт наголошує, що з огляду на повернення частини приміщень позивачам, він повертав без оплати, пред'явлені позивачами, рахунки про оплату орендної плати за червень-листопад 2016 року, вважаючи, що останні неналежно оформлені, оскільки в них не було враховано вивільнені орендарем приміщення. Крім того, вважає неправомірним стягнення процентів річних у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки сторонами у договорі не встановлено розмір процентів за користування чужими коштами.

Судове засідання з розгляду справи №907/868/17 проводилось в режимі відеоконференції з Господарським судом Закарпатської області на підставі заяви скаржника та ухвали суду від 02 липня 2018 року, у відповідності до ст.197 ГПК України.

Поряд з тим, розпорядженням керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду №442 від 13 серпня 2018 року, у зв'язку з перебуванням у відпустці члена колегії - судді Бонк Т.Б., призначено автоматизовану заміну складу колегії суддів у справі №907/868/17.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 серпня 2018 року справу №907/868/17 розподілено колегії суддів у складі: Якімець Г.Г. (головуючий суддя), Бойко С.М. та Мирутенко О.Л.

Представники відповідача (скаржника) в судовому засіданні (які з'явились до Господарського суду Закарпатської області) вимоги апеляційної скарги підтримали, просили задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 16 квітня 2018 року у справі №907/868/17 та прийняти нове рішення про відмову в позові, з підстав, наведених у апеляційній скарзі.

ФОП Орос Б.В. та представник позивачів в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (б/н від 15 червня 2018 року). Зокрема, посилалися на судові рішення у справі №907/368/16, якими Управлінню ПФУ відмовлено у задоволенні позову щодо внесення змін до договору оренди та присуджено до стягнення на користь орендодавців заборгованість за оренду приміщень за травень, червень 2016 року. Враховуючи наведене, беручи до уваги, що в період з червня по листопад 2016 року приміщення з оренди не поверталися, оскільки перебували у користуванні орендаря, а між сторонами діяв договір оренди в редакції від 31 грудня 2015 року, відтак, вважають обґрунтованими позовні вимоги у цій справі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 31 грудня 2015 року між Фізичними особами-підприємцями Орос Василем Юрійовичем, Орос Оксаною Степанівною, Орос Богданом Васильовичем, Орос Наталією Миколаївною та Орос Мар'яною Іванівною (в тексті договору - орендодавцями) та Управлінням Пенсійного фонду України в м. Ужгороді (правонаступником якого є Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області), (в тексті договору - орендар) укладено договір №75/15 оренди нерухомого майна (оренда нежитлового приміщення) код - 68.20, відповідно до умов якого, орендодавці зобов'язалися передати в строкове платне користування для здійснення орендарем його статутної діяльності нежитлове приміщення, що становить окрему будівлю по вул. Швабській, 12 Б у м. Ужгороді, загальною площею 1 260 кв. м, яка перебуває у спільній частковій власності орендодавців: Орос Василя Юрійовича - 232 кв. м, Орос Оксани Степанівни - 298 кв. м, Орос Богдана Васильовича - 134 кв. м, Орос Наталії Миколаївни - 298 кв. м та Орос Мар'яни Іванівни - 298 кв. м (п.п.1.1, 1.2 Договору).

Ціна договору оренди та порядок розрахунку щомісячної орендної плати визначено п.3.1 Договору та міститься у додатку №1 до Договору.

Так, за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року ціна договору складає 1 512 000 грн., в т.ч. по 126 000 грн. за кожний місяць оренди. Орендодавці між собою встановили частки із загальної суми орендної плати, а саме: Орос В.Ю. - 18%, Орос О.С. - 24%, Орос Б.В. - 10%; Орос Н.М. - 24% та Орос М.І. - 24%.

Сторони погодили, що ціна договору оренди може бути зменшена за взаємною згодою сторін у разі зменшення фактичних обсягів наданих послуг (п.3.2 Договору).

Відповідно до п.п.4.2, 4.3 Договору орендна плата здійснюється орендарем у безготівковому порядку щомісячними перерахуваннями відповідної суми на поточні рахунки орендодавців протягом 10 банківських днів з дня пред'явлення орендодавцями відповідних рахунків на оплату послуг.

Згідно з п.5.1 Договору строк надання послуг - з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року включно; приміщення повертається із оренди по акту прийому-передачі. Орендар звільняє орендовані приміщення до 15 січня 2017 року і повертає орендодавцям по акту прийому-передачі. У випадку своєчасного підписання договору оренди на новий термін акт прийому-передачі приміщення не складається і орендар приміщення не звільняє.

Поряд з тим, судом встановлено, що умовами договору передбачено право орендаря зменшувати обсяг послуг та загальну вартість договору залежно від реального фінансування видатків, попередивши про таке зменшення орендодавців за 30 днів, і в такому разі сторони договором про зміни вносять зміни до цього договору (п.6.2.3); а також право орендаря на протязі двох днів повернути рахунок орендодавцям без здійснення оплати в разі його неналежного оформлення (неправильність реквізитів, відсутність у передбачених випадках печатки, підписів тощо) (п.6.2.4).

Крім того, пунктом 7.4 Договору передбачено, що за порушення строків оплати наданих послуг орендар сплачує на користь орендодавців пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення оплати, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.11.8 Договору реорганізація орендодавців або орендаря не тягне за собою припинення дії договору і останній зберігає свою силу для їх правонаступників.

Судом встановлено, що орендодавці передали, а управління Пенсійного фонду України у м. Ужгороді (попередник відповідача) прийняло в оренду вищенаведені приміщення згідно акту прийому-передачі приміщення від 01 січня 2010 року, оскільки сторони до укладення договору від 31 грудня 2015 року уже перебували у договірних відносинах на підставі раніше укладених договорів оренди у період з 2010 року.

У відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №1055 від 16 грудня 2015 року «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» відбулася реорганізація територіальних органів Пенсійного фонду України, в т.ч. відповідно до наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області №3 від 05 січня 2016 року «Про затвердження голів комісій з припинення юридичних осіб» припинено діяльність Управління Пенсійного фонду України у м. Ужгороді, шляхом злиття з Управлінням Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області та створено Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області (відповідач у справі), яке є правонаступником Управління Пенсійного фонду України у м. Ужгороді.

Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, посилаючись на зменшення фінансування видатків, ініціювало внесення змін до договору оренди в частині зменшення загальної площі оренди з 16 травня 2016 року до 768 кв. м та з 15 липня 2016 року - до 34,3 кв. м, відповідного вивільнення орендарем орендованих приміщень у зазначені строки та зменшення ціни договору. Сторони не досягли погодження з наведених питань, тому спір вирішувався у судовому порядку в межах справи № 907/368/16 за первісним позовом Ужгородського об'єднаного управління ПФУ Закарпатської області про зобов'язання внести зміни у договір оренди та за зустрічним позовом фізичних осіб-підприємців Орос В.Ю., Орос О.С., Орос Н.М. та Орос М.І. до Ужгородського об'єднаного управління ПФУ Закарпатської області, м. Ужгород про стягнення 115 442,61 грн.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 11 жовтня 2017 року у справі №907/368/16, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04 грудня 2017 року у задоволенні первісного позову управління ПФУ про внесення змін у договір оренди відмовлено повністю, зустрічний позов задоволено частково.

На протязі червня-листопада 2016 року позивачі пред'являли щомісяця відповідачу рахунки на оплату орендної плати, проте, відповідач повертав такі рахунки без оплати, з посиланням на те, що останні неналежно оформлені, оскільки в них не було враховано вивільнені орендарем приміщення.

У грудні 2017 року Фізичні особи-підприємці: Орос Василь Юрійович, Орос Оксана Степанівна, Орос Богдан Васильович, Орос Наталія Миколаївна та Орос Мар'яна Іванівна звернулися до суду з цим позовом про стягнення з Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про стягнення 777 017,68 грн., що включає в себе заборгованість по орендній платі за червень-листопад 2016 року, пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Згідно з ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч.1, ч.5 ст.762 ЦК України).

Частиною 2 ст.795 ЦК України встановлено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Частина 2 ст.218 ГК України та ст.617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язання.

Судом вірно встановлено, що відносини сторін у цій справі у спірний період - з червня по листопад 2016 року регулювалися умовами договору оренди в редакції від 31 грудня 2015 року, до якого не було внесено змін та який не був визнаний недійсним, при цьому, відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання зі сплати орендної плати за червень-листопад 2016 року.

Разом з тим, судом встановлено, що у спірний період орендарем, відповідно до вимог ч.2 ст.795 ЦК України, не було повернуто предмет договору оренди на підставі акта підписаного обома сторонами договору.

Слід зазначити, що у разі ігнорування орендодавцем пропозиції орендаря про підписання акта приймання-передачі майна, орендар на підтвердження виконання зобов'язання за договором найму вправі в судовому порядку вимагати прийняття від нього майна, яке було предметом договору, та отримання документа (акта) про таке прийняття як підтвердження виконання ним зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 20.03.2012 року у справі №1/5005/5719/2011). Проте, орендар таких дій не вчинив, протилежне відповідачем не доведено.

У пункті 4 додатку №1 до договору оренди сторонами погоджено, що датою припинення нарахування орендної плати вважається дата підписання обома сторонами акта прийому-передачі про повернення приміщення від орендаря до орендодавців.

Враховуючи наведене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі за період з червня по листопад 2016 року.

Крім того, відповідно до частин 1, 3 ст.549 ЦК України та частини 1 ст.230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом частин 4, 6 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною шостою ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п.7.4 договору оренди за порушення строків оплати наданих послуг орендар сплачує на користь орендодавців пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення оплати, але не більше подвійної облікової ставки Нацбанку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

З урахуванням наведеного, місцевий господарський суд, встановивши факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором оренди, дійшли правомірного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення на користь позивачів пені у відповідності до розрахунку, долученого позивачем до матеріалів справи.

Крім вимоги щодо стягнення з відповідача суми основного боргу та пені, позивачами на підставі ст.625 ЦК України заявлено вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Так, статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

З огляду на встановлення судом порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання, вимога позивачів про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, у відповідності до розрахунків позивачів є обґрунтованою.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника про неправомірне стягнення процентів річних у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки сторонами у договорі не встановлено розмір процентів за користування чужими коштами, з огляду на те, що по своїй суті вимоги, позивачами пред'явлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, встановлення розміру яких не є обов'язковим у договорі, а не процентів за користування чужими грошовими коштами у відповідності до ст.536 ЦК України, розмір яких повинен встановлюватися сторонами в договорі.

Крім того, безпідставними є посилання апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: ст.182 ГПК України, оскільки, заяви позивачів про збільшення та зменшення позовних вимог, в порушення вказаної статті, не розглядались в судовому засіданні. Так, заява позивачів про збільшення позовних вимог від 16 січня 2018 року розглядалась судом в судовому засіданні 16 січня 2018 року, що підтверджується відповідним протоколом та висвітлено в ухвалі суду від 16 січня 2018 року; заява позивачів про зменшення позовних вимог від 12 лютого 2018 року розглядалась судом в судовому засіданні 12 лютого 2018 року та 14 березня 2018 року, що підтверджується відповідними протоколами судових засідань.

Щодо посилань скаржника на п.6.2.3 договору оренди, яким передбачено право орендаря на зменшення обсягу послуг та загальної вартості договору залежно від реального фінансування видатків, та постанову КМУ від 16.12.2015 року №1055 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» і наказ Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 05.01.2016 року №3 «Про затвердження голів комісій з припинення юридичних осіб», та на обставини зменшення фінансування видатків відповідача в цілому, колегія суддів зазначає, що наведені вище обставини були предметом дослідження у справі №907/368/16, за результатами розгляду якої рішенням Господарського суду Закарпатської області від 11 жовтня 2017 року відмовлено відповідачу у задоволенні позовних вимог щодо внесення змін до договору оренди, при цьому, судами у зазначеній справі встановлено, що обставини реорганізації відповідача, зменшення видатків на його утримання, на які відповідач посилається і в даній справі, не є такими обставинами, які могли б слугувати підставою для внесення змін до договору за рішенням суду. Отже, зміни до договору внесені не були, відтак, відповідач повинен виконати свої зобов'язанні у відповідності до умов договору, які погоджені сторонами під час його укладення. Разом з цим, колегія суддів відхиляє твердження скаржника про вивільнення частини приміщень у період, за який пред'явлено до стягнення орендну плату, оскільки в матеріалах справи відсутні, а відповідачем суду не надано актів приймання передачі приміщень, що були предметом договору оренди, підписаних обома сторонами договору.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 16 квітня 2018 року у справі №907/868/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Матеріали справи №907/868/17 повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Повну постанову складено 15.08.2018 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Мирутенко О.Л.