РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2018 року Справа № 903/962/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Крейбух О.Г. , суддя Тимошенко О.М.

секретар судового засідання Кравчук О.В.

за участю представників сторін:

позивача: представник не з'явився

відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" від 07.06.2018р. на рішення господарського суду Волинської області, ухваленого 26.04.18р. суддею Костюк С.В. о 14:40год. у м.Луцьк, повний текст складено 03.05.18р. у справі № 903/962/17

за позовом Державного підприємства "Регіональні електричні мережі"

до відповідача Державного підприємства "Нововолинський ремонтно-механічний завод"

про стягнення 1 078 023,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Регіональні електричні мережі" звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з Державного підприємства "Нововолинський ремонтно-механічний завод" 1078023,00грн., з яких 138241,76грн. - основного боргу за активну електричну енергію, 429 817,24грн. - пені, 54 984,21грн. - 3% річних та 454 979,79грн. інфляційних втрат. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на умови договору про постачання електричної енергії №3, норми Цивільного кодексу України, Закону України "Про електроенергетику".

Рішенням господарського суду Волинської області від 26.04.2018р. у справі №903/962/17 частково задоволено позов Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" до Державного підприємства "Нововолинський ремонтно-механічний завод" про стягнення 1078023,00грн; стягнуто з відповідача на користь позивача 329912,29грн., з них заборгованість 9481,45грн., 14870,28грн. 3% річних нарахованих на заборгованість по рішенню суду за період з 14.12.2014р. по 17.12.2015р., 10818,32 грн. 3% річних за період з лютого 2015р. по листопад 2017р., 7268,11 грн. пені, 233 444,44 грн. інфляційних за період з грудня 2014р. по грудень 2015р. на заборгованість 490302,69грн., 63511,14грн. інфляційних з лютого 2015р. по листопад 2017р., а також 4948,68грн. витрат по судовому збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на виконання умов договору позивачем з лютого 2015р. по лютий 2018р. поставлено відповідачу активну електроенергію на загальну суму 2378656,50 грн., а відповідачем здійснено оплату за дану електроенергію на загальну суму 2357000грн., тобто заборгованість за даний період становить 21656,50 грн. (2378656,50-2357000), що встановлено матеріалами справи, зокрема актом звірки взаємних розрахунків від 01.03.2018р. Однак, з врахуванням проплат після акту звірки заборгованість складає 9481,45грн. Враховуючи наявні у матеріалах справи докази, позовні вимоги про стягнення 138241,76грн. - основного боргу за активну електричну енергію, задоволено судом частково, лише на суму 9481,45грн. за період з лютого 2015р. по лютий 2018р. Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача 429 817,24 грн. – пені, з якої 422549,13 грн. за період з 22.02.2015р. по 30.06.2016р. та 7268,11грн. з 01.10.2017р. по 12.12.2017р., судом враховано п. 4.2.1 договору щодо умов внесення платежів, передбачених, пунктами 2.2.3-2.2.4 договору. Оскільки, умовами договору не встановлено інший строку нарахування пені, судом враховано заяву відповідача про застосування строків позовної давності від 12.04.2018р., та застосовано позовну давність щодо стягнення пені за період з 22.02.2015р. по 30.06.2016р. на суму 422549,13грн. Разом з тим, пеня в розмірі 7268,11грн. за період з 01.10.2017р. по 12.12.2017р., що нарахована на суму 138241,76грн., підлягає до задоволення, відповідно до п.3.2 Додатку №9 до Договору. Нараховані та заявлені до стягнення 54984,21 грн. 3% річних та 454979,79грн. інфляційних втрат, підлягають до задоволення частково, а саме 3% річних у розмірі 14870,28грн. - нарахованих на заборгованість по рішенню суду за період з 14.12.2014р. (дата подачі позову згідно штемпеля на конверті) по 17.12.2015р. та 10818,32грн. за період з лютого 2015р. по листопад 2017р.; інфляційні втрати підлягають до стягнення у розмірі 233 444,44 грн. за період з грудня 2014р. по грудень 2015р. на заборгованість 490302,69 грн., та у розмірі 63511,14грн. з лютого 2015р. по листопад 2017р., в іншій частині судом відмовлено. При цьому, доводи позивача щодо переривання строків позовної давності по заборгованості, яка стягнута по рішенню суду від 17.12.2012р. у справі №5004/1495/12 шляхом підписання актів звірок та зарахуванням переплат по поточних платежах, не прийнято судом до уваги в силу роз'яснень п.4.4.1 постанови пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013р.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Регіональні електричні мережі" звернулося до суду з апеляційною скаргою від 07.06.2018р., в якій просить скасувати повністю рішення господарського суду Волинської області від 26.04.2018р. у справі №903/962/17 та ухвалити нове рішення, яким позов ДП "Регіональні електричні мережі" задоволити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення не повністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи. Судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального права при недотриманні норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справ. Щодо порушення норм ст.ст. 73, 74, 86 ГПК України, а також інших норм процесуального права, що вплинули на прийняття незаконного судового рішення у даній справі, апелянт зазначає, що судом не взято до уваги докази стосовно розрахунку заборгованості, які позивачем було додано до матеріалів справи та мають значення для правильного вирішення господарського спору, в зв’язку з чим справа розглянута без з’ясування всіх обставин, без належного дослідження поданих позивачем доказів на підтвердження своїх вимог. При вирішенні господарського спору, щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 138241,76грн. основного боргу за активну електричну енергію за період з лютого 2015, з січня по червень 2017 суд мотивував своє рішення взявши до уваги заперечення відповідача про те, що «на виконання умов договору позивачем з лютого 2015 по лютий 2018р. поставлено відповідачу активну електроенергію на загальну суму 2378656,50грн., а останнім здійснено оплату за дану електроенергію на загальну суму 2357000грн., тобто заборгованість за даний період становить 21656,50грн. (2378656,50- 2357000), в свою чергу суд взяв до уваги акт звірки взаємних розрахунків від 01.03.2018р. та дійшов висновку, що після проведення відповідачем оплат за спожиту електричну енергію, які він здійснив після підписання акта звірки - заборгованість склала 9481,45грн. З такою позицією суду щодо часткового задоволення позову в цій частині, позивач не погоджується. Так, суд в порушення вимог ГПК України, прийняв до уваги докази, а саме акт звірки взаємних розрахунків від 01.03.2018р., який було підписано між сторонами та надано відповідачем в судовому засіданні 26.04.2018р., але не врахував заперечення позивача в судовому засіданні, стосовно невідповідності акта звірки періоду заборгованості, який визначено в позовній заяві, та не задовольнив усне клопотання позивача про можливість надати суду розрахунок суми заборгованості на 01.03.2018р. у наступному засіданні, для повного з’ясування суми заборгованості, так як на 01.03.2018р. сума заборгованості складає 126466,12грн. З приводу задоволення усного клопотання позивача судом було відмовлено, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 195 ГПК України. Скаржник зазначає, що розгляд даної справи по суті почався 12.04.2018р. та повинен був закінчиться до 11.05.2018, тобто відмовляючи позивачеві в задоволенні клопотання до закінчення розгляду справи по суті, суд порушив вимоги ст. 13 ГПК України. Також, при винесенні оскаржуваного рішення, суд врахував заяву відповідача про застосування строків позовної давності, щодо стягнення 429817,24грн. пені, з якої 422549,13грн. за період з 22.02.2015р. по 30.06.2016р. та 7268,11грн. за період з 01.10.2017р. по 12.12.2017р та застосував позовну давність щодо стягнення пені за період з 22.02.2015р. по 30.06.2016р., з чим апелянт також не погоджується. Щодо поданої заяви про застосування строків позовної давності, зауважує, що відповідні позовні вимоги, включаючи суму неустойки, обґрунтовані тим, що між сторонами справи є зобов’язання, що виконане позивачем належним чином, а саме за договором № 3, натомість, відповідач порушує взяті на себе зобов’язання (в тому числі тих його обсягів щодо яких встановлено обставини рішенням господарського суду від 17.12.2012р. у справі №5004/1495/12), тобто з боку відповідача не виконується судове рішення. Після прийняття вказаного рішення строки позовної давності щодо всієї заборгованості за договором №3 систематично переривалися. На такі обставини вказують копії документів, що додані до позовної заяви, а також письмовий доказ, що наданий суду як додаток 10 до позовної заяви №02/87 від 13.12.2017р. та містить відомості про суму заявленої пені. Крім підписання актів звірки розрахунків, відповідачем здійснювалися оплати спрямовані на зменшення заборгованості, тобто, додатково вчинялися юридично значимі дії, які свідчать про визнання основного боргу, на суму якого нарахована пеня. Також апелянт зазначає, що підписавши Акт звірки взаємних розрахунків станом на 01 січня 2014 р., 22 січня 2014 р. відбулося друге переривання строків, оскільки відповідач вчиняв інші переплати, зокрема, за грудень 2014 р., чим перервав позовну давність в межах строку після другого переривання, та в інших періодах. Крім того, відповідач визнав наявність боргу по кожному розрахунковому періоду (місяцю) шляхом підписання відповідних актів. Саме тому обидві сторони брали до уваги відповідні акти звірки для бухгалтерського обліку. Позивач не погоджується з висновками суду щодо часткового задоволення вимог про стягнення з відповідача 54984,21грн. 3% річних та 454979,79грн. інфляційних втрат та зазначає, що в силу статей 257, 258 ЦК України, абзацу 3 підпункту 7.1 пункту 7 постанови ВГСУ №14 від 17.12.2013р. 3% річних та інфляційні втрати за весь час прострочення та заявлені у позові, нараховані цілком обґрунтовано і правомірно. Таким чином, оскаржуване рішення суду від 26.04.2018 у справі №903/962/17, не відповідає встановленим вимогам щодо судове рішення.

Відповідач - Державне підприємство "Нововолинський ремонтно-механічний завод" у відзиві просить апеляційну скаргу Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" на рішення суду першої інстанції від 26.04.2018р. у справі №903/962/17 залишити без задоволення, а судове рішення без змін, з підстав викладених у відзиві.

Позивач - Державне підприємство "Регіональні електричні мережі" у відповіді на відзив не погоджується з доводами та твердженнями відповідача, що наведені у відзиві, та просить врахувати його відповідь на відзив при розгляді даної апеляційної скарги.

Сторони не забезпечили явку повноважних представників у судове засідання 08.08.2018р., причини неявки суду не повідомлено.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, сторони належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги не надходило, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників сторін.

Згідно статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об’єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов’язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Рівненський апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Волинської області від 26.04.2018р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

01 вересня 2004 року між Волинською філією ДП "Укренерговугілля" (постачальник) та Державного підприємства "Нововолинський ремонтно-механічний завод" – (споживач) укладено договір № 3 на постачання електричної енергії (а.с.21-25, т.І).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Волинської області від 17.12.2012р. у справі №5004/1495/12 за позовом ДП "Регіональні електричні мережі" до ДП “Нововолинський ремонтно-механічний завод” про стягнення 727332,00грн. встановлено, що згідно наказу Міністерства палива та енергетики України №404 від 17.08.2007р. ДП “Укренерговугілля” перетворено у ВАТ “Укренерговугілля” до якого увійшла Волинська філія. Відповідно до наказу Міністерства палива та енергетики України № 557 від 13.11.2008 року припинено діяльність ВАТ “Укренерговугілля” шляхом реорганізації в ДП “Укренерговугілля”, а наказом від 27.05.2009 року № 278 внесено зміни до наказу від 13.11.2008 року № 557, якими змінено ДП “Укренерговугілля” на ДП “Регіональні електричні мережі”. Згідно п. 1.3 Статуту ДП “Регіональні електричні мережі” є правонаступником майна, всіх прав та обов’язків ВАТ “Укренерговугілля” (а.с.6-7, т.І).

Обставини, встановлені рішенням суду від 17.12.2012р. (дане рішення набрало законної сили) не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи, стосовно яких встановлено ці обставини, що відповідає статті 75 ГПК України.

За умовами договору, розділ І (предмет договору) Постачальник постачає електричну енергію Споживачу, а Споживач сплачує Постачальнику її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами договору та додатками до договору, що є його невід’ємними частинами.

Додатком № 9 до договору сторони погодили порядок розрахунків за електроенергію, а саме, в п. 3.2 зазначили, що поточна оплата за електроенергію, що споживається в поточному періоді з урахуванням сплаченого авансового платежу у розрахунковому періоді 20 % від заявленої величини вноситься до 10 числа поточного періоду, 60 % від заявленої величини до 18 числа поточного періоду та 100 % від заявленої величини до 28 числа поточного періоду. Сума, яка була сплачена Споживачем в розрахунковому місяці понад повну поточну оплату вартості електричної енергії зараховуються, як погашення заборгованості Споживача перед Постачальником за минулі періоди (починаючи з заборгованості з найдавнішим терміном виникнення) з урахуванням ПДВ.

В пункті 7 Додатку №9 до Договору вказано, що до інших платежів відноситься пеня, інфляційні нарахування, суми завданих збитків, плата за послуги з відновлення електропостачання, за перетікання реактивної енергії, за повірку перепрограмування, непланову перевірку, проведену експертизу розрахункових засобів обліку, плата за недотримання показників якості електроенергії, тощо.

Пунктом 9.5 договору визначено, що термін укладення договору до 31.12.2004р. і вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до його закінчення жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

В грудні 2017 року, Державне підприємство "Регіональні електричні мережі" звернулося до господарського суду Волинської області з позовом про стягнення з Державного підприємства "Нововолинський ремонтно-механічний завод" 1078023,00грн., з яких 138241,76грн. – основного боргу за активну електричну енергію, 429 817,24грн. – пені, 54 984,21грн. – 3% річних та 454 979,79грн. інфляційних втрат. Позовні вимоги позивача обґрунтовані не належним виконанням умов договору №3 від 01.09.2004р. про постачання електричної енергії, порушенням норм Цивільного кодексу України, Закону України “Про електроенергетику” (а.с. 3-5, т.І).

Так, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 138241,76грн. основного боргу за активну електричну енергію за період з лютого, квітня, червня-серпня 2015р., січня, червня, жовтня 2016р. та червня 2017р.

Розглянувши вказану вимогу позивача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Враховуючи наявні в матеріалах докази та те, що початок виникнення боргу по позовних вимогах є лютий 2015р., також враховуючи пункт 3.2 Додатку №9 до Договору (сума, яка була сплачена Споживачем в розрахунковому місяці понад повну поточну оплату вартості електричної енергії зараховуються, як погашення заборгованості Споживача перед Постачальником за минулі періоди), у даному випадку необхідно визначити період виникнення даного боргу саме з лютого 2015р. по лютий 2018р. (поставка та оплата по даному договору), що підтверджується також актом звірки взаємних розрахунків станом на 01 березня 2018р., який підписаний та скріплений печатками сторін (а.с. 155-157, т.І).

Матеріалами справи встановлено, що на виконання умов договору позивачем з лютого 2015р. по лютий 2018р. поставлено відповідачу активну електроенергію на загальну суму 2378656,50грн., а відповідачем здійснено оплату за дану електроенергію на загальну суму 2357000 грн., тобто заборгованість за даний період становить 21656,50грн. (2378656,50-2357000), що встановлено матеріалами справи, зокрема актом звірки взаємних розрахунків від 01.03.2018р., однак, з врахуванням проплат після акту звірки сума заборгованості складає 9481,45грн.

Відповідно до частини 1 пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правовідносини, що виникли між сторонами спору є відносинами, що виникли з договору на постачання електричної енергії.

Статтею 275 ГК України визначено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно статті 276 ГК України загальна кількість енергії, що відпускається, визначається за погодженням сторін.

Відповідно до частини 1 статті 598 та статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином не допускаються (частина 7 статті 193 ГК України).

Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Господарськими судами встановлено, що в даному випадку, відносини між сторонами носять договірний характер, укладений між ними договір предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався.

Враховуючи наведені умови укладеного між сторонами договору, норми чинного законодавства та фактичні обставини справи, обґрунтованою і доведеною за період виникнення з лютого 2015р. по лютий 2018р. є сума боргу відповідача перед позивачем в розмірі 9481,45грн.

Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 138241,76грн. основного боргу за активну електричну енергію, підлягають лише частковому задоволенню, на суму 9481,45 грн.

Разом з тим, як уже зазначалося позивач крім основної суми боргу нарахував та заявив до стягнення з відповідача 429 817,24грн. пені, з якої 422549,13грн. за період з 22.02.2015р. по 30.06.2016р. та 7268,11грн. за період з 01.10.2017р. по 12.12.2017р.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених ГК України та іншими законами України.

Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання (стаття 611 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частинами 1, 3 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, згідно пункту 4.2.1 договору за внесення платежів, передбачених, пунктами 2.2.3-2.2.4 договору, з порушенням термінів, визначених додатком № 9 “Порядок розрахунків” Споживач сплачує Постачальнику пеню за кожний день прострочення платежу, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, а сума боргу сплачується з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Сума пені та інфляційні нарахування зазначаються у розрахунковому документі окремим рядком.

Разом з тим, згідно 256, 260, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 ЦК України. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його настання. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до статті 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно з частиною 2 даної статті позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується частина 6 статті 232 ГК України згідно якої, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином, враховуючи, що умовами договору не встановлено інший строк нарахування пені, подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності від 12.04.2018р., у даному випадку слід застосувати позовну давність щодо стягнення пені за період з 22.02.2015р. по 30.06.2016р. на суму 422549,13 грн.

Щодо нарахованої на суму 138241,76грн. та заявленої до стягнення пені у розмірі 7268,11грн. за період з 01.10.2017р. по 12.12.2017р., у даному випадку слід враховувати, що оскільки, пунктом 3.2 Додатку №9 до Договору (сума, яка була сплачена Споживачем в розрахунковому місяці понад повну поточну оплату вартості електричної енергії зараховуються, як погашення заборгованості Споживача перед Постачальником за минулі періоди) не визначено періоду такого зарахування, то відповідно заявлена вимога підлягає до задоволення.

Отже, до стягнення підлягає 7268,11грн. - пені за період з 01.10.2017р. по 12.12.2017р..

Крім того позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 54 984,21грн. - 3% річних та 454 979,79грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Згідно листа Верховного суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997р. №62-97 індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Отже, врахування індексу інфляції можливе лише на суму простроченої заборгованості не менше як на один місяць та у порядку відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання.

Перевіривши розрахунки позивача 3% річних у розмірі 54 984,21грн. та інфляційних втрат у розмірі 454979,79грн. суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення даних заявлених вимог.

Так, 3% річних підлягають до стягнення у розмірі 14870,28грн., що нараховані на заборгованість по рішенню суду за період з 14.12.2014р. (дата подачі позову згідно штемпеля на конверті) по 17.12.2015р. та у розмірі 10818,32грн. - за період з лютого 2015р. по листопад 2017р. В решті сум 3% річних слід відмовити.

Інфляційні втрати слід стягнути у розмірі 233 444,44 грн. за період: із грудня 2014р. по грудень 2015р., що нараховані на заборгованість 490302,69грн. та у розмірі 63511,14грн. з лютого 2015р. по листопад 2017р. В іншій частині у стягненні нарахованих інфляційних втрат позивачу слід відмовити.

Враховуючи встановлені обставини даного спору, судом першої інстанції правомірно відхилено доводи позивача щодо переривання строків позовної давності по заборгованості, яка стягнута згідно рішення суду від 17.12.2012р. у справі №5004/1495/12 шляхом підписання актів звірок та зарахуванням переплат по поточних платежах.

Так, пунктом 4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України “Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів” №10 від 29.05.2013р. роз’яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Актами звірки взаємних розрахунків станом на 01.11.2013р, на 01.01.2014р., на 01.12.2015р., на 01.01.2016р., на 01.12.2016р., на 01.10.2017р. не встановлено чітку суму заборгованості, яка стягнута по рішенню суду від 17.12.2012р. у справі №5004/1495/12, доказів часткових оплат саме заборгованості, що стягнута відповідним рішенням суду не надано.

Разом з тим, місцевим господарським судом правомірно відхилено доводи відповідача, щодо незастосування статті 625 ЦК України до даних правовідносин з посиланням п.7.1 постанови пленуму ВГСУ “Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань” №14 від 17.12.2013р., так як судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано у даному випадку. Відповідно, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 3 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 79 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (частини 1, 2 статті 86 ГПК України).

За наведених обставин, враховуючи норми чинного законодавства, наявні матеріали справи, господарський суд Волинської області правомірно прийняв рішення про часткове задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача 329 912,29грн., з яких 9481,45грн. заборгованість, 14870,28грн. 3% річних нарахованих на заборгованість по рішенню суду за період з 14.12.2014р. по 17.12.2015р., 10818,32грн. 3% річних за період з лютого 2015р. по листопад 2017р., 7268,11 грн. пені, 233 444,44 грн. інфляційних за період з грудня 2014р. по грудень 2015р. на заборгованість 490302,69грн., 63511,14грн. інфляційних з лютого 2015р. по листопад 2017р. та відмовив у решті позовних вимог.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними; спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи і не відповідають вимогам закону, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення та задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 ГПК України).

Оскаржуване рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" у даній справі прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" від 07.06.2018р. не підлягає до задоволення.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" від 07.06.18р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 26 квітня 2018 року у справі №903/962/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №903/962/17 повернути господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "09" серпня 2018 р.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Тимошенко О.М.