ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

02 серпня 2018 року Справа № 5/112-Б-10

Господарський суд Херсонської області у складі судді Сулімовської М.Б., розглянувши в межах провадження у справі про банкрутство МПП "Таврія" заяву

за позовом: Ліквідатора МПП "Таврія" арбітражного керуючого Акопян Г.Г., смт.Нововоронцовка, Херсонської області

до відповідача: ОСОБА_2, смт.Нововоронцовка, Херсонської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3, смт.Нововоронцовка, Херсонської області

про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності

за участю представників сторін:

від позивача: арбітражний керуючий Акопян Г.Г. (посвідчення № 118), Мітяєв С.В. (паспорт НОМЕР_3, виданий Великолепетиським РВ УМВС України в Херсонській області 16.11.2011), представник, довіреність від 02.01.2018р.;

від відповідача: Хандога В.В. (посвідчення адвоката № 1159 від 15.12.2017р.), адвокат, довіреність № 57 від 25.01.2018р.;

третя особа: не з'явився;

від кредиторів: не з'явились

Постановою Господарського суду Херсонської області від 04.05.2012р. у справі №5/112-Б-10 боржника МПП "Таврія", смт.Нововоронцовка Херсонської області визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

29.12.2017р. до суду звернувся ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Акопян Г.Г. із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, Херсонська область, Нововоронцовський район, смт.Нововоронцовка, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3, Херсонська область, Нововоронцовський район, смт.Нововоронцовка про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Ухвалою суду від 05.01.2018р. заяву ліквідатора прийнято до розгляду, відкрито відокремлене провадження в межах справи №5/112-Б-10 про банкрутство МПП "Таврія", постановлено про розгляд заяви у порядку загального позовного провадження, залучено до у часті у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3, призначено підготовче засідання, вирішено інші процедурні питання.

Одночасно із заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Акопян Г.Г. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на спірний об'єкт нерухомості а також заборонити органам, що здійснюють функції державного реєстратора речових прав та обтяжень на нерухоме майно, здійснювати будь-які дії, пов'язані з реєстрацією прав та обтяжень на спірне нерухоме майно.

Ухвалою від 05.01.2018р. задоволено заяву ліквідатора МПП "Таврія" про забезпечення позову, вжито заходів до забезпечення позову та накладено арешт на комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд, інв. №б/н, що розташований за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1, загальною площею 3763,8 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1; заборонено органам, що здійснюють функції державного реєстратора речових прав та обтяжень на нерухоме майно, здійснювати будь-які дії, пов'язані з реєстрацією прав та обтяжень на спірне нерухоме майно та вносити відомості у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

22.01.2018р. відповідачем подано відзив на позовну заяву та заяву про застосування позовної давності.

24.01.2018р. третьою особою ОСОБА_3 подано пояснення по суті позовних вимог.

25.01.2018р. позивачем подано відповідь на пояснення третьої особи та відповідь на відзив відповідача.

01.02.2018р. позивачем подано до матеріалів справи додаткові обґрунтування позовної заяви.

Ухвалою господарського суду від 01.02.2018р. за клопотанням представника відповідача розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 15.02.2018р.

13.02.2018р. відповідачем подано заперечення щодо відповіді на відзив та додаткові обґрунтування позовної заяви.

15.02.2018р. позивачем подано відповідь щодо заперечень на відповідь на відзив.

Ухвалою від 15.02.2018р. підготовче засідання відкладено на 28.02.2018р.

23.02.2018р. відповідачем подано пояснення по справі.

Ухвалою суду від 28.02.2018р. продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів до 06.04.2018р., відкладено підготовче засідання на 22.03.2018р.

У зв'язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді підготовче засідання, призначене на 22.03.2018р., не відбулося.

Ухвалою від 13.04.2018р., враховуючи практику Європейського суду з прав людини, з метою належної підготовки для розгляду справи по суті та створення учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників справи перед законом і судом, суд визнав за доцільне призначити підготовче засідання з розгляду заяви про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, на 04.05.2018р.

Ухвалою суду від 04.05.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.05.2018р.

В судовому засіданні 16.05.2018р. розпочато розгляд справи по суті та оголошено перерву до 12.06.2018р.

У зв'язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді 12.06.2018р. судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 21.06.2018р. розгляд справи призначено на 17.07.2018р.

11.07.2018р. представник відповідача звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку із перебуванням останнього у щорічній відпустці.

Ухвалою суду від 17.07.2018р., з урахуванням клопотання представника відповідача та позиції ліквідатора банкрута, розгляд справи відкладено на 02.08.2018р.

В судове засідання представники позивача та відповідача з'явились.

Кредитори-члени комітету кредиторів та третя особа ОСОБА_3 явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивача підтримав вимоги, просить їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення вимог ліквідатора банкрута заперечив з підстав їх необґрунтованості, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, підтримав заяву про застосування строку позовної давності до вимог ліквідатора.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

в с т а н о в и в:

Постановою Господарського суду Херсонської області від 04.05.2012р. у справі №5/112-Б-10 боржника МПП "Таврія", смт.Нововоронцовка Херсонської області визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

29.12.2017р. до суду звернувся ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Акопян Г.Г. із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, Херсонська область, Нововоронцовський район, смт.Нововоронцовка, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3, Херсонська область, Нововоронцовський район, смт.Нововоронцовка про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Обґрунтовуючи свої вимоги ліквідатор зазначив, що 12.12.2014р. відбувся аукціон з продажу майна МПП "Таврія", за результатами якого, крім іншого, було продано наступний об'єкт нерухомості: Комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд, інв. №б/н, що розташований за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1, загальною площею 3763,8 кв.м., до складу якого входить обладнання у кількості 57 штук.

Набувачем вищезазначеного майна стала ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_2 ).

В подальшому ОСОБА_3 відчужила 1/2 власності на придбаний комплекс нежитлових будівель і споруд ОСОБА_2 за договором дарування від 08.07.2015р.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2017р. у справі №5/112-Б-10 було задоволено заяву ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" та визнано недійсними результати аукціону від 12.12.2014р. з продажу майна МПП "Таврія".

07.04.2017р. ОСОБА_3 здійснила відчуження іншої 1/2 частини спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 07.04.2017р.

Ліквідатор зазначає, що визнання недійсними результатів продажу майна МПП "Таврія" є підставою для повернення реалізованого зі спірного аукціону 12.12.2014 майна боржника до ліквідаційної маси, в тому числі Комплексу нежитлових виробничих будівель та споруд, інв. №б/н, що розташований за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1, загальною площею 3763,8 кв.м.

За наведеного, позивач просить витребувати спірне майно з чужого незаконного володіння від ОСОБА_2 на користь боржника Малого приватного підприємства "Таврія" та визнати право власності на нього за боржником МПП "Таврія".

Заперечуючи проти вимог ліквідатора банкрута відповідач у відзиві на позовну заяву та його представник у судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного майна - Комплексу нежитлових виробничих будівель та споруд, інв. №б/н, що розташований за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1, загальною площею 3763,8 кв.м.

Звернув увагу на безпідставність посилання ліквідатора банкрута на приписи ст.ст.387, 388 ЦК України, оскільки останнім не доведено, що спірне майно було придбане відповідачем, а раніше третьою особою ОСОБА_3 у особи, яка не мала права його відчужувати. Так спірний аукціон було проведено попереднім ліквідатором банкрута Марченком С.О., який був призначений судом у встановленому порядку, здійснював відчуження майна в межах своїх встановлених законом повноважень та з власної ініціативи (волі), діючи як розпорядник майна та керівник юридичної особи - МПП "Таврія".

За таких обставин, на думку відповідача, відсутні підстави вважати, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, оскільки воля на продаж цього майна була виражена керівником власника майна МПП "Таврія" - ліквідатором Марченком С.О.

Відповідач зауважує, що, як слідує з постанови Вищого господарського суду України від 01.02.2017р., ліквідатором банкрута не було повністю сформовано ліквідаційну масу боржника у вигляді цілісного майнового комплексу, що і стало підставою для визнання недійсними результатів аукціону від 12.12.2014р. з продажу майна МПП "Таврія". Однак відсутності прав ліквідатора на продаж спірного майна вказаною постановою встановлено не було.

Діючи як керівник боржника, ліквідатор Марченко С.О. мав необхідні повноваження та права на відчуження цього спірного майна, відчуження цього майна не було безвідплатним, тому посилання позивача на норми ч.ч. 1, 3 ст.388 ЦК України є безпідставними.

Крім цього, відповідач зазначив, що продаж майна здійснювався ліквідатором Марченком С.О. на виконання постанови господарського суду від 04.05.2012р., якою МПП "Таврія" було визнано банкрутом, тому згідно з ч.2 ст.388 ЦК України таке спірне майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, оскільки воно було продане у порядку, встановленому для виконання зазначеного судового рішення.

Підкреслив, що право власності ОСОБА_3 на спірне майно після його придбання на аукціоні виникло на підставі правочину - виданого нотаріусом Свідоцтва про право власності на майно, а не на підставі результатів аукціону. Після придбання спірного майна та його реєстрації в Єдиному реєстрі ОСОБА_3 здійснювала відчуження цього майна, оскільки на дату укладання договорів про відчуження майна її право власності не було оспорене, правовстановлюючі документи не були визнані недійсними, майно не знаходилося під арештом або забороною. Отже ОСОБА_3 не може вважатись особою, яка не мала права відчужувати майно.

Крім цього, відповідач зауважив, що спірне майно було продано третій особі ОСОБА_3 на аукціоні, що відбувся 12.12.2014р., позивач звернувся до суду із даним позовом 03.01.2018р., тобто після спливу строку позовної давності. За наведеного відповідач заявив про застосування строку позовної давності до вимог ліквідатора та просить відмовити у задоволені позову.

Третя особа ОСОБА_3 у письмово викладених поясненнях зазначила, що повністю погоджується з позицією відповідача, що викладена у відзиві на позовну заяву.

Також просить застосувати до вимог позивача строк позовної давності, оскільки починаючи з 12.12.2014р. в межах строку позовної давності позивач з позовом до відповідача або третьої особи по справі не звертався.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ліквідатора МПП "Таврія" арбітражного керуючого Акопян Г.Г., з огляду на наступне.

Так ухвалою Господарського суду Херсонської області від 05.11.2010р. порушено провадження у справі №5/112-Б-10 про банкрутство Малого приватного підприємства "Таврія", смт.Нововоронцовка Херсонської області.

Ухвалою суду від 23.06.2011р. затверджено реєстр вимог кредиторів.

Постановою від 04.05.2012р. МПП "Таврія" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Білоусова О.А.

Ухвалою господарського суду від 17.01.2013р. ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Марченка С.О., якого зобов'язано здійснити ліквідаційну процедуру і подати до суду звіт та ліквідаційний баланс банкрута.

Ухвалою суду від 01.06.2016р. припинено повноваження арбітражного керуючого Марченка С.О. по виконанню обов'язків ліквідатора банкрута, призначено ліквідатором МПП "Таврія" арбітражного керуючого Акопян Г.Г.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2017р. у справі №5/112-Б-10 задоволено заяву ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" та визнано недійсними результати аукціону від 12.12.2014р. з продажу майна МПП "Таврія".

29.12.2017р. до суду звернувся ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Акопян Г.Г. із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, Херсонська область, Нововоронцовський район, смт.Нововоронцовка, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3, Херсонська область, Нововоронцовський район, смт.Нововоронцовка про витребування з чужого незаконного володіння майна, яке було реалізоване на спірному аукціоні 12.12.2014р. - Комплексу нежитлових виробничих будівель та споруд, інв. №б/н, що розташований за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1, загальною площею 3763,8 кв.м., та визнання права власності на нього за боржником МПП "Таврія".

Провадження у справі №5/112-Б-10 про банкрутство Малого приватного підприємства "Таврія", порушене ухвалою Господарського суду Херсонської області від 05.11.2010р. за заявою ініціюючого кредитора за загальною процедурою відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції до 19.01.2013р., здійснюється на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою місцевого господарського суду від 04.05.2012р. Отже, до ліквідаційної процедури МПП "Таврія" застосовуються положення Закону про банкрутство в редакції до набрання чинності 19.01.2013р. змінами згідно із Законом України №4212-VІ від 22.12.2011р.; виходячи з приписів пункту 1-1 Розділу X Прикінцеві та Перехідні положення цього Закону, процедура продажу майна МПП "Таврія" та його наслідки визначаються Законом про банкрутство в редакції Закону України №4212-VІ від 22.12.2011р.

Суд зазначає, що за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення майнових спорів до боржника є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону про банкрутство, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю в межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові від 13.04.2016 року у справі №908/4804/14.

Відтак, розгляд спорів щодо повернення до ліквідаційної маси майна, відчуженого з аукціону, який проводився у процедурі банкрутства, результати якого в подальшому визнано недійсними в судовому порядку, законодавцем віднесено до підсудності господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, оскільки результат розгляду такого спору пов'язаний з формуванням активів боржника та зачіпає права та інтереси кредиторів на задоволення їх визнаних судом вимог до боржника за рахунок майна, яке може бути повернено до ліквідаційної маси банкрута у разі задоволення віндикаційного позову.

Предметом судового розгляду в цій справі є спір щодо повернення майна до ліквідаційної маси, відчуженого на підставі недійсного аукціону в процесі ліквідаційної процедури, який стосується питань формування ліквідаційної маси у справі про банкрутство.

Так 12.12.2014р. відбувся аукціон з продажу майна боржника Малого приватного підприємства "Таврія", за результатами якого було продано дев'ятнадцять лотів, в тому числі лот №19 - Комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд, інв. №б/н, що розташований за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1, загальною площею 3763,8 кв.м.

За результатами продажу спірного майнового комплексу з аукціону від 12.12.2014р. його набувачем стала ОСОБА_3, що підтверджено роздруківкою інформаційного повідомлення ТБ "Херсонська універсальна товарна біржа" про результати проведення другого повторного аукціону з продажу майна банкрута на сайті Вищого господарського суду України за номером публікації №12526 від 16.12.2014р., та відомостями щодо права власності ОСОБА_3 на спірний об'єкт, які містяться в договорах дарування від 08.07.2015р. та купівлі-продажу від 07.04.2017р. (т.1 а.с.44-45, 104, 105).

08.07.2015р. ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_2 ? частину комплексу нежитлових виробничих будівель та споруд за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1 за договором дарування частини нерухомого майна (а.с.104).

07.04.2017р. за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 решту об'єкта нерухомості, придбаного з аукціону від 12.12.2014р. (а.с.105).

На момент розгляду даного спору Комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1 перебуває у власності ОСОБА_2, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №109547838 від 29.12.2017р. (т.1 а.с.48-50) та не заперечується відповідачем.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2017р. визнано недійсними результати аукціону від 12.12.2014р. з продажу майна МПП "Таврія", що і стало підставою для звернення ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Акопян Г.Г. до суду із даним позовом.

Відповідно до ст. ст. 12, 15, 16, 20 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі ст. ст. 319, 321, 658 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Цивільним Кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України власнику надано право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Отже, для застосування приписів ст.387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

Позов про витребування майна на підставі ст. 387 ЦК України підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно.

До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.

Разом з цим, вимога у віндикаційному позові є речово-правовою і може бути подана щодо індивідуально визначеного майна. Крім того, віндикаційний позов може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов'язальних відносин. Матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

При цьому, ч.5 ст.12 ЦК України передбачає, що у разі, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом, тобто за змістом цієї норми добросовісність набувача презюмується.

Добросовісність набуття в розумінні ст.388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК.

У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Суду України, зокрема, у постанові від 05.10.2016р. у справі № 916/2129/15 та у постанові від 25.01.2017р. у справі № 916/2131/15, який дійшов висновку, що витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння.

Разом з тим, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Як слідує з матеріалів справи, а саме Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №109547838 від 29.12.2017р. (т.1 а.с.48-50), 04.08.2005р. до Державного реєстру було внесено запис про право власності Малого приватного підприємства "Таврія" () на спірне майно - Комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1. Підстава виникнення права власності - свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, НОМЕР_4, 04.08.20015р., видане державним нотаріусом Нововоронцовської державної нотаріальної контори р.№1530.

Наведеним підтверджується факт того, що позивач МПП "Таврія" є власником майна - Комплексу нежитлових виробничих будівель та споруд за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1.

Відповідно до приписів статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Під захистом права власності, за приписами наведеної норми, розуміється, зокрема, наявність у власника права вимагати усунення будь-яких порушень його права, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном; наявність у власника права на судовий захист свого права власності.

Законодавство надає власникові можливість на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону й іншим правовим актам не зачіпаючи охоронювані законом інтереси інших осіб. Всі дії, що перешкоджають власникові на власний розсуд користуватись своїм володінням повинні бути припинені способами, установленими законом. Характер засобів, вибраних для захисту свого права, повинен відповідати характеру порушених правовідносин. Одним із способів захисту права власності є витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Віндикаційний позов є речово-правовим позовом, що може бути пред'явлений лише у разі відсутності між позивачем та відповідачем зобов'язальних правовідносин.

Матеріали справи свідчать, що між банкрутом - Малим приватним підприємством "Таврія" та ОСОБА_2 зобов'язальні правовідносини відсутні, оскільки банкрут не є стороною договору дарування від 08.07.2015р. та договору купівлі-продажу від 07.04.2017р., на підставі яких до ОСОБА_2 перейшло право власності на спірний об'єкт нерухомості - Комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1.

Відповідно пункту 8 Висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2014р., за положеннями статей 330, 387, 388 Цивільного кодексу України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому норма частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке пізніше набувач відчужив третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Захистити порушені права особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливо шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 Цивільного кодексу України, а також під час розгляду спорів про витребування майна потрібно встановити всі юридичні факти, які визначені в статтях 387 та 388 Цивільного кодексу України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо (вказана правова позиція викладена у постанові судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 17.12.2014р. у справі №6-140цс14).

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 11.10.2011р. у справі №5002-8/5447-2010|3-301гс15, у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України. У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за подальшим договором права відчужувати це майно.

Таким чином, за змістом статті 388 Цивільного кодексу України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача можуть мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі.

Частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.11.2012р. у справі №6-136цс12).

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України, вибуття майна не з волі власника означає відсутність у нього свідомо поставленої мети щодо передачі майна у власність іншій особі, невжиття ним будь-яких дій чи заходів для досягнення цієї мети та втрату майна в результаті вчинення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна, без погодження з власником. Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.12.2014 р. у справі № 6-140цс14, за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

12.12.2014р. спірне майно було реалізовано за результатами проведених ліквідатором банкрута Марченком С.О. торгів.

За змістом положень статті 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній з 19.01.2013р.), продаж майна боржника в провадженні у справі про банкрутство здійснюється в порядку, встановленому цим Законом, шляхом проведення торгів у формі аукціону, замовником якого є призначений господарським судом ліквідатор, до повноважень якого згідно зі статтею 41 Закону віднесено, зокрема, продаж майна банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

Продаж майна на аукціоні оформлюється договором купівлі-продажу, який укладається власником майна чи замовником аукціону з переможцем торгів (частина перша статті 50 Закону про банкрутство).

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", результати аукціону, проведеного з порушенням вимог закону, можуть бути визнані в судовому порядку недійсними. Визнання результатів аукціону недійсними тягне за собою визнання недійсним укладеного з переможцем договору купівлі-продажу.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правова природа процедури реалізації майна на торгах у формі аукціону в межах провадження у справі про банкрутство полягає в продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника до покупця - переможця торгів (аукціону), невід'ємною і завершальною стадією якої є оформлення результатів такого продажу договором купівлі-продажу, що укладається власником майна чи замовником аукціону з переможцем торгів.

Отже, особливості процесу, передбачені законодавством щодо проведення аукціону, полягають у сукупності дій його учасників, спрямованих на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин, а тому є правочином.

Таким чином, правова природа продажу майна з торгів (аукціону) дає підстави для визнання (за наявності підстав) результатів таких торгів (аукціону) недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, у тому числі й на підставі норм цивільного законодавства.

Аналогічний висновок щодо правової природи процедури реалізації майна на торгах викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12, від 29 червня 2016 року у справі № 6-370цс16, від 14.12.2016р. у справі №904/9284/14.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2017р. у справі №5/112-Б-10 (т.1 а.с.16-19) касаційну скаргу ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" задоволено, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 03.10.2016р. та ухвалу Господарського суду Херсонської області від 05.08.2016р. скасовано, заяву ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" про визнання недійсними результатів аукціону від 12.12.2014р. із продажу майна МПП "Таврія" задоволено, визнано недійсними результати аукціону з продажу майна МПП "Таврія".

Так Вищим господарським судом України за результатами розгляду касаційної скарги ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" встановлено недотримання попереднім ліквідатором банкрута встановлених законодавством правил, які визначають процедуру підготовки проведення аукціону (виявлення майна, проведення його інвентаризації, оцінка майна), внаслідок чого відбулося порушення прав ТОВ "ФК "Приватні інвестиції" як заставного кредитора боржника, оскільки у зв'язку з реалізацією майна боржника з порушенням вимог Закону, кредитор не зміг отримати максимально можливого задоволення своїх кредиторських вимог і майно банкрута вибуло з ліквідаційної маси боржника.

Зазначено, що ліквідатором банкрута арбітражним керуючим Марченком С.О., в порушення приписів с.44 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", до проведення аукціону не було повністю сформовано ліквідаційну масу боржника у вигляді цілісного майнового комплексу; виставлено на перший аукціон на продаж частину майна як цілісний майновий комплекс при тому, що значну частину майна ще не було виявлено та інвентаризовано, що могло обумовити відсутність інтересу потенційних покупців до першого та повторного аукціону.

За наведеного Вищий господарський суд України дійшов висновку про обґрунтованість заяви ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" та визнав недійсними результати аукціону від 12.12.2014р. з продажу майна МПП "Таврія".

Статтею 124 Конституції України встановлена обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.18 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Згідно ст.326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З урахуванням того, що у даній справі було встановлено факт недійсності результатів аукціону з відчуження спірного нерухомого майна в ліквідаційній процедурі, що свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника - боржника з порушенням вимог чинного законодавства, та поза його волею, під час розгляду даного спору вказані обставини не повинні встановлюватися судом знову з огляду на приписи ст. 75 ГПК України.

З огляду на вищевикладене суд констатує, що нерухоме майно банкрута - Комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1, вибуло з володіння боржника Малого приватного підприємства "Таврія" поза волею власника, оскільки аукціон з продажу майна МПП "Таврія" було проведено з порушенням приписів чинного законодавства, як наслідок, результати аукціону від 12.12.2014р. були визнані недійсними Вищим господарським судом України.

При цьому, господарський суд критично ставиться до позиції відповідача відносно того, що наразі відсутні підстави вважати, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, оскільки воля на продаж цього майна була виражена керівником власника майна МПП "Таврія" ліквідатором Марченком С.О.

Так, відповідно до положень ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції станом на час порушення провадження у справі про банкрутство), ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення визнаних судом вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку.

Таким чином, ліквідатор банкрута, в даному випадку арбітражний керуючий Марченко С.О., не є власником майна боржника, а тому посилання відповідача на волю останнього щодо відчуження спірного майна на аукціоні з продажу майна МПП "Таврія" є некоректними.

Також суд не приймає до уваги твердження ОСОБА_2 про те, що згідно ч.2 ст.388 спірне майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, оскільки воно було реалізоване у порядку, встановленому для виконання судового рішення - постанови Господарського суду Херсонської області від 04.05.2012р. про визнання МПП "Таврія" банкрутом.

Суд зауважує, що виходячи з аналізу положень Закону про банкрутство, якщо санація не дала результатів або не проводилася, не було укладено мирову угоду, господарський суд ухвалює постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

У постанові про визнання боржника банкрутом господарський суд встановлює факт банкрутства боржника, відкриває ліквідаційну процедуру, призначає ліквідатора банкрута.

Реалізація майна банкрута у справі про банкрутства відбувається не у порядку, встановленому для виконання судових рішень (в даному випадку постанови про визнання боржника банкрутом), а у порядку, визначеному положеннями Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до частини 4 статті 147 Господарського кодексу України, право власності та інші майнові права суб'єкта господарювання захищаються у спосіб, зазначений у статті 20 цього Кодексу. При цьому, частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України, визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються у т.ч. шляхом визнання наявності або відсутності прав, а також відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання. Також, відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, а також відновлення становища, яке існувало до порушення.

Вищевикладені обставини підтверджують, що реалізоване нерухоме майно банкрута - Комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1, вибуло з володіння боржника Малого приватного підприємства "Таврія" незаконно, не з його волі, що у відповідності до приписів статті 388 Цивільного кодексу України є підставою для витребування такого майна на користь законного власника Малого приватного підприємства "Таврія" (боржника) з метою його включення до складу ліквідаційної маси.

Одночасно суд вважає за необхідне підкреслити, що, відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

В даному випадку 1/2 частина спірного об'єкту нерухомості була отримана ОСОБА_2 від ОСОБА_3 безвідплатно за договором дарування від 08.07.2015р., що є беззаперечною підставою для витребування цього майна на користь боржника.

При цьому суд зауважує, що добросовісний власник, із власності якого майно витребовується, не позбавлений можливості відновити своє право на підставі ст.661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Що стосується вимоги ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Акопян Г.Г. про визнання за Малим приватним підприємством "Таврія" права власності на спірний об'єкт нерухомості - Комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Підпунктом 5 пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. №9 встановлено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Як встановлено господарським судом, право власності МПП "Таврія" на Комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1 не визнається відповідачем ОСОБА_2, а здійснені дії по реєстрації права власності на спірний об'єкт нерухомості за ОСОБА_2 підтверджуються матеріалами справи. Дії ОСОБА_2 перешкоджають боржнику МПП "Таврія" належним чином реалізовувати свої права власності на майно, порушуючи, крім того, ще й права кредиторів банкрута - Малого приватного підприємства "Таврія".

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 07.11.12р. у справі № 6-107цс12, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 10.05.2018р. у справі №29/5005/6381/2011, у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

За наведеного господарський суд, керуючись положеннями ст. 392 ЦК України, вважає за можливе задовольнити вимоги щодо захисту прав Малого приватного підприємства "Таврія" шляхом визнання права власності на Комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1.

Як зазначено вище, відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 звернулись до суду із заявами про застосування строку позовної давності до вимог ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Акопян Г.Г.

Надаючи правову оцінку доводам відповідача та третьої особи про сплив строку позовної давності у спірних правовідносинах, суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України.

Зокрема, відповідно до частин 1 та 5 цієї статті, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Так предметом даного спору є витребування майна з чужого незаконного володіння.

Суд зауважує, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

За наведеного посилання відповідача щодо початку обчислення строку позовної давності з 12.12.2014р. (дати проведення аукціону з продажу майна банкрута) є хибними, оскільки в даному випадку строк позовної давності слід обчислювати: на пред'явлення позову щодо витребування з чужого незаконного володіння ? частини спірного майна - з 08.07.2015р. (дата укладення договору дарування ? частини спірного об'єкту нерухомості), та решти спірного майна - з 07.04.2017р. (дата укладення договору купівлі-продажу ? частини спірного майна).

Даний позов пред'явлено ліквідатором банкрута 03.01.2018р., тобто в межах строку позовної давності.

Що стосується заяви третьої особи ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності, то в силу частин 3, 4, 5 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Разом з тим, як зазначено в п. 2.1. Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, частиною четвертої статті 27 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, статтею 22 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.

В даному випадку сторонами спору є безпосередньо Мале приватне підприємство "Таврія" та відповідач ОСОБА_2, а тому заява ОСОБА_3, яка не є стороною спору, про застосування строку позовної давності є необґрунтованою.

Крім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що, як зазначає ОСОБА_3 у письмово викладених поясненнях (т.1 а.с.113-116), позивач, починаючи з 12.12.2014р. в межах строку позовної давності, з позовом до відповідача або третьої особи по справі не звертався.

Разом з тим, такі твердження не відповідають дійсності.

Як слідує з матеріалів справи, 03.04.2017р. в межах провадження у справі №5/112-Б-10 про банкрутство МПП "Таврія" ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Акопян Г.Г. звернувся до Господарського суду Херсонської області до ОСОБА_3 із заявою про зобов'язання повернути майно - Комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1; разом з вказаною заявою ліквідатором було подано до суду заяву про забезпечення позову (т.1 а.с.144-150).

Означені заяви були отримані ОСОБА_3 05.04.2017р., що підтверджено інформацією з офіційного сайту Украпошти щодо відстеження поштових відправлень (т.1 а.с.79-81).

Разом з тим, будучи обізнаною про наявність спору щодо результатів аукціону від 12.12.2014р., та після отримання заяви ліквідатора МПП "Таврія" про зобов'язання повернути майно до ліквідаційної маси, остання 07.04.2017р. здійснила заходи щодо відчуження частини спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_2 При цьому, в п.4 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07.04.2017р. (т.1 а.с.105) продавець ОСОБА_3 зазначила, що гарантує, що ? частка комплексу нежитлових виробничих будівель та споруд, що відчужується, в спорі не перебуває.

Ухвалами господарського суду від 10.04.2017р. було прийнято до розгляду заяву ліквідатора банкрута, накладено арешт на спірне майно (т.1 а.с.75-78).

Ухвалою суду від 11.05.2017р. до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено ОСОБА_2. Ухвалою суду від 01.12.2017р. було частково задоволено заяву ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Акопян Г.Г. про зобов'язання повернути майно (т.1 а.с.82-84).

У зв'язку з чим суд констатує, що як ОСОБА_2 так і третя особа ОСОБА_3 були обізнані про наявність судового спору про витребування майна до ліквідаційної маси, оскільки були учасниками судового провадження.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про застосування строку позовної давності, оскільки в даному випадку ліквідатором банкрута арбітражним керуючим Акопян Г.Г. такий строк не пропущено.

Більш того, суд зауважує, що Верховний Суд України під час розгляду справи № 916/2129/15 у своїй постанові від 05.10.2016р. дійшов до висновку, що положення законодавства про позовну давність до позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовується.

Так, право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника.

Згідно ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

П.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п.1 ст.86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Акопян Г.Г. доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також суд зазначає, що ухвалою господарського суду від 05.01.2018р. в межах даного провадження було задоволено заяву ліквідатора Малого приватного підприємства "Таврія" арбітражного керуючого Акопян Г.Г. про забезпечення позову; вжито заходів до забезпечення позову та накладено арешт на: Комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд, інв. №б/н, що розташований за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1, загальною площею 3763,8 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1; заборонено органам, що здійснюють функції державного реєстратора речових прав та обтяжень на нерухоме майно, здійснювати будь-які дії, пов'язані з реєстрацією прав та обтяжень на нерухоме майно, а саме: Комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд, інв. №б/н, що розташований за адресою: Херсонська область, АДРЕСА_1, загальною площею 3763,8 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1, та вносити відомості у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.237 ГПК України, при ухваленні рішення суд, зокрема, вирішує питання: чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Приписами ст.145 ГПК України визначено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, підставою для скасування вжитих судом заходів до забезпечення позову можуть бути обставини, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення тощо.

Станом на час постановлення даної ухвали суд не вбачає підстав для скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою від 05.01.2018р.

Відповідно до ст.ст.123, 129 Господарського процесуального Кодексу України, судові витрати, у зв'язку із задоволенням позову, покладаються відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.24 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст.233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

1. Заяву ліквідатора банкрута Малого приватного підприємства "Таврія" арбітражного керуючого Акопян Г.Г. про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності задовольнити у повному обсязі.

2. Витребувати від ОСОБА_2 (74200, АДРЕСА_3; реєстраційний номер облікової картки платника податків:НОМЕР_2; ІНФОРМАЦІЯ_1.) на користь Малого приватного підприємства "Таврія" (74200, Херсонська область, Нововоронцовський район, смт.Нововоронцовка, вул.Степова, буд.22А, ) об'єкт нерухомого майна - комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд, що розташований за адресою: Херсонська область, Нововоронцовський район, АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1, номер об'єкта в РПВН: 11626166.

3. Визнати за Малим приватним підприємством "Таврія" (74200, Херсонська область, Нововоронцовський район, смт.Нововоронцовка, вул.Степова, буд.22А, ) право власності на об'єкт нерухомого майна - комплекс нежитлових виробничих будівель та споруд, що розташований за адресою: Херсонська область, Нововоронцовський район, АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1, номер об'єкта в РПВН: 11626166.

4. Стягнути з ОСОБА_2 (74200, АДРЕСА_3; реєстраційний номер облікової картки платника податків:НОМЕР_2; ІНФОРМАЦІЯ_1.) на користь Малого приватного підприємства "Таврія" (74200, Херсонська область, Нововоронцовський район, смт.Нововоронцовка, вул.Степова, буд.22А, ) - 16620 (шістнадцять тисяч шістсот двадцять грн.) 94 коп. судового збору.

5. Видати накази.

Ухвала господарського суду набрала законної сили 02.08.2018р. та може бути оскаржена до Одеського апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст ухвали складено

і підписано 08.08.2018р.

Суддя М.Б. Сулімовська