ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.08.2018 м. Ужгород Справа № 907/170/18

Суддя Господарського суду Закарпатської області Ремецькі О.Ф.,

За участю секретаря судового засідання Кут Л.В.

розглянувши позовну заяву фізичної особи - підприємця Томишин Павла Івановича, м. Хуст до Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації, м. Хуст про стягнення суми 57888,60грн.,

(позовні вимоги викладено у відповідності до заяви позивача про їх зменшення)

За участю представників:

Від позивача - не з'явився

Від відповідача - не з'явився

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідача про стягнення суми 114876,56грн. за Договором №12 від 19.03.2015 про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян, посилаючись на порушення відповідачем вимог ст.ст. 525,526,610,612,617,625,908 Цивільного кодексу України та ст.ст. 193, 225, 229 Господарського кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 12.04.2018 у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України судом було відкрито загальне позовне провадження та призначено дату підготовчого засідання на 08.05.2018.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 08.05.2018 продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання на 25.06.2018.

Проте, судове засідання 25.06.2018 не відбулося, у зв'язку з перебуванням головуючого судді Ремецькі О.Ф. у відпустці, згідно з наказом голови Господарського суду Закарпатської області від 23.06.18 року №02.4-08/21-к.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 05.07.2018 підготовче засідання відкладено на 17.07.2018.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 17.07.2018 прийнято заяву позивача про зменшення суми заявлених позовних вимог до розгляду, закрито підготовче провадження та розгляд справи по суті призначено на 31.07.2018.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 31.07.2018 було відкладено розгляд справи по суті на 15.08.2018.

У межах підготовчого провадження через відділ діловодства та документообігу Господарського суду Закарпатської області від Позивача надійшло клопотання про зміну позовних вимог. Зі змісту поданого клопотання вбачається, що позивач просить фактично зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача на свою користь 57888,60 грн. Підставами зменшення розміру позовних вимог позивач зазначив факт часткової оплати суми заборгованості відповідачем у розмірі 56987,96 грн., на підтвердження чого надав до суду відповідні докази. Зазначене також підтверджується письмовим поясненням відповідача.

Суд, дослідивши наявне у матеріалах справи клопотання позивача про зменшення позовних вимог б/н від 22.06.2018, подане до суду 04.07.2018, дійшов обґрунтованого висновку про те, що за своїм змістом вказане клопотання фактично є клопотання про зменшення розміру позовних вимог.

За приписами пункту 2 частини 2 статті 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

З огляду на викладене, дотримуючись вище наведених норм процесуального законодавства, суд дійшов висновку про прийняття клопотання позивача та вирішив здійснювати подальший розгляд справи у межах заявлених позовних вимог з урахуванням зменшення, а саме щодо стягнення суми боргу в розмірі 57888,60 грн.

Позивач до дати судового засідання подав клопотання про підтримання заявлених позовних вимог у повному обсязі та просить суд судове засідання провести за відсутності повноважного представника.

Відповідач свого повноважного представника також у судове засідання не направив, у поданій суду заяві від 10.08.2018 №01-15/2445 просить розгляд справи здійснювати за відсутності повноважного представника. Свої заперечення наведені у відзиві на позов підтримує у повному обсязі.

Згідно приписів частини 1 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (пункт 1 частина 3 стаття 202 ГПК України).

З огляду на наведені приписи ГПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

За приписами частини 4 та 5 статті 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Закарпатської області, -

ВСТАНОВИВ:

Між Управлінням соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації (далі Платник) та фізичною особою-підприємцем Томишин Павлом Івановичем (далі Перевізник) 19.03.2015 укладено Договір № 12 «Про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян».

Згідно п.п. 1.1 Договору №12 від 19.03.2015 року Перевізник (Позивач) бере на себе зобов'язання здійснювати перевезення пільгових категорій населення, з подальшим відшкодуванням, у відповідності до умов даного Договору за маршрутами: Хуст - Вишково, через Стеблівку, Хуст - Рокосово, Хуст - Залом, Хуст - Липовець, а Платник (Відповідач) компенсує Перевізнику фактично понесені витрати за пільговий проїзд окремих категорій громадян на підставі поданих звітів, в межах бюджетних асигнувань.

Згідно п.п. 1.2 Договору розрахункова сума становить 332861,94грн.

16.09.2015 між Платником та Перевізником укладена додаткова угода №1 до Договору №12 від 19.03.2015 року, згідно якої розрахункова сума договору збільшена на 137995,90грн. і становить 470857,84грн.

10.12.2015 між Платником та Перевізником укладена додаткова угода № 2 до Договору №12 від 19.03.2015 року, згідно якої розрахункова сума договору збільшено на 10000,00грн. і становить 480857,84грн.

18.12.2015 між Платником та Перевізником укладено також додаткову угоду № 3 до Договору №12 від 19.03.2015 року, згідно якої розрахункова сума договору збільшена на 82500,00грн. і становить 563357,84грн.

Відтак, загальну розрахункову суму Договору №12 від 19 березня 2015 року за взаємною згодою сторін встановлено у розмірі 563357,84грн.

Як вбачається із матеріалів справи, у відповідності до умов Договору №12 від 19 березня 2015 року Перевізник здійснював перевезення пільгової категорії громадян у період з 01.01.2015 по 31.12.2015 року, внаслідок чого поніс витрати на загальну суму 563356,94грн., з яких компенсовано 448480,38грн. Таким чином, заборгованість Управління соціального захисту населення Хустської РДА перед ФОП Томишин П. І. за перевезення пільгових категорій громадян у відповідності до умов Договору від 19.03.2015 року становить 114876,56грн.

У відповідності до п.2.2.4. Договору №12 від 19.03.2015 року, сторонами підписані акти звіряння розрахунків за надані населенню послуги, якими відповідач фактично підтверджує заборгованість за компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян у сумі 114876,56 грн. (акт звіряння розрахунків за надані населенню послуги, на які надаються пільги, між Томишин П.І. та головним розпорядником коштів місцевого бюджету станом на 01.04.2015 р.; Акт звіряння розрахунків за надані населенню послуги станом на 01.05.2015 р.; Акт звіряння розрахунків за надані населенню послуги станом на 01.06.2015 р.; Акт звіряння розрахунків за надані населенню послуги станом на 01.07.2015; Акт звіряння розрахунків за надані населенню послуги станом на 01.08.2015; Акт звіряння розрахунків за надані населенню послуги станом на 01.09.2015; Акт звіряння розрахунків за надані населенню послуги станом на 01.10.2015; Акт звіряння розрахунків за надані населенню послуги станом на 01.11.2015; Акт звіряння розрахунків за надані населенню послуги станом на 01.12.2015; Акт звіряння розрахунків за надані населенню послуги станом на 01.01.2016.

У порядку претензійного вирішення спору відповідачем було надіслано позивачу лист за № 01-16/1478, яким повідомлено, що кошторисними призначеннями на 2016 рік Управлінню соціального захисту населення Хустської РДА кошти для компенсації витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян у вигляді субвенції з державного бюджету не доведено, а тому заборгованість за здійснені перевезення пільгових категорій громадян в сумі 114876,56 грн. буде відшкодовано при доведені відповідних кошторисних призначень, в міру поступлення коштів.

Спір між сторонами судового процесу, як стверджує позивач, виник внаслідок порушення відповідачем зобов'язання з відшкодування за надані населенню послуги за Договором, відповідачем здійснено оплату наданих послуг частково, що призвело виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 57888,60 грн.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з урахуванням такого.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Статтею 910 ЦК України передбачено, що за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.03.2015 між відповідачем та позивачем укладено договір №12 про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян, відповідно до умов якого Позивач бере на себе зобов'язання здійснювати перевезення пільгових категорій населення, з подальшим відшкодуванням, у відповідності до умов даного Договору за маршрутами: Хуст - Вишково, через Стеблівку, Хуст - Рокосово, Хуст - Залом, Хуст - Липовець, а Платник (Відповідач) компенсує Перевізнику фактично понесені витрати за пільговий проїзд окремих категорій громадян на підставі поданих звітів, в межах бюджетних асигнувань.

Відповідно до ч.2 ст.29 ЗУ «Про автомобільний транспорт» органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Згідно із ст.37 ЗУ «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Також, як вбачається із матеріалів справи, 19.03.2015 між відповідачем та позивачем укладено договір №12 про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

В матеріалах справи містяться наступні акти щодо узгодження між сторонами розміру відшкодування за пільговий проїзд окремих категорій громадян, що не спростовується сторонами.

Вказані акти підписані як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача.

Також позивачем долучено до матеріалів справи розрахунки суми компенсації та безоплатного проїзду окремих категорій громадян автомобільним транспортом за 2015 рік, які також підписані обома сторонами.

Крім того слід зазначити, що в матеріалах справи містяться акти звірки взаєморозрахунків за 2015р., що підписані позивачем та відповідачем.

Як вбачається із розрахунку позовних вимог та підтверджується матеріалами справи, що заборгованість відповідача становить з урахуванням проведеної часткової оплати після звернення з позовом суму 57888,60грн.

Відповідач у своєму відзиві на позов вказує на те, що у 2016 році відповідна субвенція на погашення заборгованості на компенсацію за пільговий проїзд не була доведена із державного бюджету, у зв'язку з чим відсутні ресурси для відшкодування витрат у визначеному законом порядку.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Отже, відповідач як юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями за договором №12 про компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян від 19.03.2015 і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб, а тому відповідач не звільнений від виконання зобов'язань щодо здійснення компенсаційних виплат.

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, перевіривши поданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення 57888,60грн. є обґрунтованою, підтверджена матеріалами справи, не спростована відповідачами та підлягає задоволенню.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищенаведені норми процесуального закону та як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судових засідань.

Враховуючи наведене, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами доведено обставини, покладені в основу позову, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а саме у частині стягнення з відповідача 57888,60грн. суми заборгованості за надані послуги.

Сплата позивачем судового збору підтверджується квитанціями банку №24 від 02.03.201р. на суму 1148,77 грн. та № від 30.03.2018 на суму 623,23грн.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Беручи до уваги, що судовий збір, як при поданні позову, так і з врахуванням поданих позивачем заяв про зменшення розміру позовних вимог дорівнює одному розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762,00 грн.). При цьому, згідно нормам статті 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за результатами вирішення спору покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 195, ч. 1 ст. 202, ст.ст.231, 232, 233, 237, 238, 239, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації (90400, Закарпатська область, м. Хуст, вул. Поперечна, буд. 1, ідент.код 03192916) на користь фізичної особи - підприємця Томишин Павло Іванович (АДРЕСА_1, реєстраційний номер НОМЕР_1) суму 57888,60грн. компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян та 1762,00грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ на виконання рішення в порядку вимог п. 4 ст. 327 ГПК України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 17.08.2018.

Суддя О.Ф. Ремецькі