ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.08.2018 м. Ужгород Справа № 907/955/16

Господарський суд Закарпатської області у складі

головуючого судді Васьковського О.В.,

розглянувши матеріали справи № 907/955/16

За позовом публічного акціонерного товариства „Банк "Фінанси та Кредит", м. Київ

до відповідача публічного акціонерного товариства „Мукачівський завод "Точприлад", м. Мукачево

третя особа, яка не заявляє

самостійних вимог на

предмет спору, на стороні

позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

третя особа, яка не заявляє

самостійних вимог на

предмет спору, на стороні

позивача Національний Банк України, м.Київ

про стягнення 28084727,25 грн.

За участі секретаря судового засідання Лазар С.Л.

Представники:

від позивача - Головка В.М. (дов. № 178 від 27.06.2018р.)

від відповідача - Райко В.В. , адвокат (ордер серія ЗР № 7327 від 12.06.2018р.), Лакіза О.Є. (дов. №1282/72 від 02.08.2017р.)

від третьої особи (Національного банку України) - Гончар В.М., дов. від 06.04.18 р. №18-0014/19790 (в режимі відеоконференції)

від третьої особи (Фонду гарантування вкладів фізичних осіб) - Цуканова С.Г. (дов. №27-26/18 від 02.01.18 р.) (в режимі відеоконференції)

СУТЬ СПОРУ: стягнення 28 084 727,25 грн., в т.ч. 23 126 634,36 грн. - заборгованість по кредиту, 368 991,79 грн. - прострочена заборгованість по відсотках та 4 589 101,10 грн. - пені за прострочення сплати кредиту та відсотків - за договором про відновлювальну кредитну лінію №1435-12 від 11.09.12 (згідно з заявою від 11.06.2018 №3-243000/4696).

Звернувшись до суду з позовом, публічне акціонерне товариство „Банк "Фінанси та Кредит" (позивач) посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за укладеними між сторонами у спорі кредитними договорами щодо щомісячного погашення заборгованості та повернення кредитних ресурсів в обумовлені Кредитним договором строк, що суперечить приписам ст. ст. 526, 530 Цивільного кодексу України. Саме тому, посилаючись на ст. 1050 наведеного Кодексу, враховуючи, що термін повернення кредиту в повному обсязі був визнаний позивачем таким, що настав, а заборгованість за Кредитним договором у встановлений строк відповідачем - позичальником не була сплачена, позивач скористався отриманим правом на стягнення заборгованості за кредитним договором в судовому порядку. У зв'язку з цим ним заявлено вимогу про стягнення заборгованості за Договором про відновлювальну кредитну лінію №327v-01-11 від 30.05.2011р., назву якого змінено Додатковою угодою від 10.04.2012р. на Договір про відновлювальну кредитну лінію №1406-12 від 30.05.2011р. (з наступними внесеними змінами), яка станом на 12.12.2016 складала 10 605,52 грн., в т. ч.: 9147,66 грн. простроченої заборгованості за відсотками та 1457,86грн. пені за прострочення сплати кредиту та відсотків, а за Договором про відновлювальну кредитну лінію №1435-12 від 11.09.2012р. (з наступними змінами) станом на 12.12.2016 - 69 728 220,36 грн., в т. ч.: 55 894 264 грн. заборгованості по кредиту, 1 091 062,63 грн. боргу по відсотках, 10 866 305,73 грн. простроченої заборгованості по відсотках, 1 876 588 грн. пені за прострочення сплати кредиту та відсотків.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 06.07.2017 у справі затверджено мирову угоду між сторонами у спорі, за винятком її пункту 10, а провадження у справі припинено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.09.2017 апеляційну скаргу Національного банку України задоволено, ухвалу суду від 06.07.2017 скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Після прийняття справи до провадження ухвалою господарського суду Закарпатської області від 11.10.17 провадження у справі було зупинено до вирішення Вищим господарським судом України справи №907/955/16, а саме: до закінчення перегляду постанови Львівського апеляційного господарського суду від 05.09.17, якою справу №907/955/16 направлено на новий розгляд, у касаційному порядку.

За наслідками касаційного провадження, яким залишено вказану постанову суду від 05.09.2017 без змін, та повернення матеріалів справи, провадження у справі було поновлено та призначено підготовче засідання за правилами нового Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням обставин, встановлених постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.09.2017 позивач у письмових поясненнях від 07.05.2018 №65 повідомив суд, що не має наміру звертатися до суду з клопотанням про затвердження мирової угоди у справі без погодження Національного банку України; позовні вимоги підтримав, зазначивши про часткове погашення відповідачем боргу.

Уповноважений представник відповідача у письмовому відзиві погодився, що станом на день звернення з позовом до суду (30.12.2016) сума основного зобов'язання за Кредитним договором про відновлювальну кредитну лінію №1435-12 від 11.09.2012 складала 55894264 грн. Однак, за період з грудня 2016 року по 08.05.2018 товариством було перераховано позивачу платежів, які склали суму позовних вимог в розмірі 49067973,88 грн.

Також, ним було повернуто позивачу суму судового збору 206700 грн, сплачену при зверненні з позовом до суду. Окрім того, відповідач наполягає, що скориставшись правом дострокового повернення всієї суми кредитних коштів та сплаті пені за договором про відновлювальну кредитну лінію №1435-12 від 11.09.2012, позивач змінив строк дії цього договору. Оскільки такий Договір припинив свою дії, позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом. На підтвердження своєї позиції відповідачем наведено висновки, зроблені Верховним Судом в постанові від 14 лютого 2018 року у справі №564/2199/15-ц та у п. 1.3.23 Висновків Верховного Суду, викладених в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 355 ЦК України, за півріччя 2016 року. Зважаючи на наведене, відповідач вважає, що сплата процентів за період з 01.01.2017 до 10.05.2018 на загальну суму 6 530 167,93 грн є погашенням основного зобов'язання (тіла кредиту) за Договором про відновлювальну кредитну лінію №1435-12 від 11.09.2012, а нараховані та зняті позивачем проценти в підвищеному розмірі 19,5% на суму 4565453,57 грн з перерахованих відповідачем платежів основного зобов'язання були безпідставно. У зв'язку з наведеним відповідач визнає, що станом на 08.05.2018 у нього існує борг перед позивачем виключно по основному зобов'язанню (тілу кредиту) за договором про відновлювальну кредитну лінію №1435-12 від 11.09.2012 в розмірі 12 264 096,07 грн. Заборгованості ж по Договору про відновлювальну кредитну лінію №1406-12 від 30.05.2011р. станом на 11.05.2018 погашена повністю.

В ході підготовчого провадження позивачем було подано заяву, відповідно до якої предметом позову є сума 28 084 727,25 грн., в т.ч. 23 126 634,36 грн. - заборгованість по кредиту, 368 991,79 грн. - прострочена заборгованість по відсотках та 4 589 101,10 грн. - пені за прострочення сплати кредиту та відсотків - за договором про відновлювальну кредитну лінію №1435-12 від 11.09.12.

Також, позивачем подано відповідь на відзив, в якій повністю не погоджується з твердженням відповідача щодо неправомірного нарахування йому відсотків за період 01.01.2017 по 13.03.2017 у розмірі 9,75% та з 13.03.2017 до 10.05.2018 у розмірі 19,5%. Посилається на п. 4-1 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якого нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку, у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. Вважає, що оскільки зобов'язання за Договором відповідачем виконані не були, Банк вправі нараховувати відсотки до повного виконання зобов'язань за Кредитним договором, що сприятиме збереженню та збільшенню ліквідаційної маси. Наголосив, що зобов'язання відповідача випливають з правочину, який на момент розгляду справи є дійсним, а тому нарахування відсотків і штрафних санкцій здійснено відповідно до його умов.

В свою чергу, відповідач у встановленому порядку надав заперечення на відповідь позивача на відзив, у яких наполягає, що вимога позивача про дострокове погашення відповідачем всієї суми заборгованості по договору про відновлювальну кредитну лінію №1435-12 від 11.09.2012 припинила дію вказаного договору, а тому позивач втратив можливість нарахування та стягнення за цим договором відсотків. Зауважив, що в поданій до суду заяві про зменшення позовних вимог позивач додатково нарахував пеню за прострочення слати кредиту та відсотків в сумі 4589101,10 грн. Така пеня не може бути стягнута з відповідача, оскільки при заявленні позову вже була ним нарахована, тобто позивач намагається двічі притягнути відповідача до відповідальності за одне й те саме порушення.

Окрім того, посилаючись на те, що станом на вересень 2015 року позивачу було відомо про існування у відповідача заборгованості зі сплати пені, доказом чого є лист від 04.12.2015 №3-24, вважає, що перебіг строку позовної давності почався 29.09.2015 року. Зважаючи на це, заявлену у позовній заяві вимогу про стягнення з відповідача пені за прострочення заборгованості по основному боргу, відсотках в сумі 1876588 грн, а також 4589101,10 грн вважає такою, що заявлена з пропуском спеціального строку позовної давності, передбаченої ч. 2 ст. 258 ЦК України, про застосування якого ним подано відповідну заяву (заява від 21.06.2018 міститься в матеріалах справи).

Залучена до участі у справі третя особа - Фонд гарантування вкладів у письмових поясненнях просить суд задовольнити позовом в повному обсязі. Пояснила, що даний час в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» триває процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку, тому правовідносини врегульовано спеціальним законодавством: норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а Закон - пріоритетним відносно інших законодавчих актів України. Саме тому, з метою належного виконання своїх обов'язків Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів було вжито заходи щодо повернення кредиторської заборгованості шляхом подання позову до суду.

Національний банк України підтримує доводи позивача, викладені в позовній заяві. Вважає, що оскільки термін повернення кредиту в повному обсязі був визнаний відповідачем таким, що настав, а заборгованість за Кредитним договором у встановлений строк сплачена не була, позивач отримав право на її стягнення в судовому порядку. Враховуючи часткове погашення відповідачем суми, яка складає предмет позову, просить суд задовольнити позов в розмірі непогашеної частини заборгованості. У додаткових поясненнях від 05.07.2018 №12-0007/36591 просить суд відмовити в задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

В ході підготовчого провадження відповідачем подано заяву про розстрочку виконання рішення у справі, мотивовану наступним. Метою укладення договору про відновлювальну кредитну лінію було отримання коштів на придбання цінних паперів (акцій) підприємств з метою розвитку бізнесу та отримання відповідачем прибутку, який мав бути спрямований на погашення кредиту. В подальшому, ним були придбані акції АТ «Суднобудівний завод «Залив» та ПАТ «Стаханівський вагонобудівний завод». Однак, в силу загальновідомих подій, які відбулися в Україні в 2014 році і вважаються форс-мажорними, відповідач не отримав прибутку (дивідентів) від діяльності підприємств, акції яких він придбав, адже саме за рахунок цих коштів мав намір погашати проценти по кредиту, а у 2016 році продати акції задля погашення за виручені кошти основного зобов'язання за Договором. На даний час у відповідача відсутня реальна можливість як оцінити, так і продати куплені акції, і цими коштами погасити кредит.

Поряд з цим, відповідач стверджує, що отримує стовідсотковий дохід від експорту виготовленої на виконання ряду договорів продукції. Згідно з поданим суду Звітом про фінансові результати чистий прибуток товариства за 2017 рік склав 6605000грн. Наголосив, що за час розгляду справи ним щомісячно погашався борг перед позивачем, що давало можливість відповідачу одночасно як зменшувати заборгованість за кредитом, так і продовжувати свою господарську діяльність по виконанню зовнішньоекономічних договорів з іноземними партнерами. Це, в свою чергу, надало можливість також зберегти більше 1000 працівників та забезпечити вчасну виплату заробітної плати, а також податків та зборів до бюджетів усіх рівнів. Звертає увагу суду, що майно ПАТ «Мукачівський завод «Точприлад» знаходиться в забезпеченні виконання зобов'язань перед АТ «Банк «Фінанси та Кредит», а саме: відповідно до Іпотечного договору №3132І/0511, посвідченого Морозовою С.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31 травня 2011 року за реєстраційним №5534, забезпечено іпотекою. Вважає, що у випадку прийняття судом рішення про стягнення з відповідача повної суми боргу та вжиття Державною виконавчою службою заходів для примусового його виконання товариство опиниться в стані повної неплатоспроможності і це призведе до припинення роботи підприємства, звільнення більше тисячі працівників. Натомість, відповідач подав суду складене ним Техніко-економічне обґрунтування доходів та витрат. Із зазначених у ньому показників вбачається, що розмір суми, яку відповідач має реальну можливість сплачувати без шкоди для виробництва та загрози банкрутства - не більше 2500000 грн. Саме тому, просить суд при прийнятті рішення розстрочити його виконання зі сплатою заборгованості по 2500000 грн. щомісячно.

Заперечуючи проти задоволення вказаної заяви позивач вказує на те, що АТ «Банк «Фінанси та Кредит» знаходиться в стадії ліквідації, в нього існують зобов'язання перед вкладниками та іншими кредиторами в установлені законодавством строки погасити заборгованість банку перед ними, а розстрочення виконання рішення суду на такий значний період унеможливить виконання банком своїх зобов'язань. Поряд з цим, відповідно до ч. 5 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб має право здійснювати реструктуризацію кредитної заборгованості на строк, що не перевищує строку ліквідації банку. Виходячи з наведеної норми, вважає, що виключно Фонд має право здійснювати реструктуризацію боргу, у суду ж таке право відсутнє.

У судовому засіданні 02.08.2018 року, у відповідності до ст.216 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 13.08.2018 року, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та Публічним акціонерним товариством «Мукачівський завод «Точприлад» (позичальник) 11 вересня 2012 року укладено Договір про відновлювальну кредитну лінію №1435, відповідно до умов якого позичальнику зобов'язався надати в тимчасове користування на умовах поворотності, строковості, платності кредитні кошти в межах кредитної лінії в розмірі 200 000 000 грн. з кінцевим строком повернення кредитних коштів - до 10.03.2017 та оплатою за користування ними відсотків відповідно до розділу 3 Договору. В подальшому умови Кредитного договору змінювалися шляхом підписання Додаткових угод, які є невід'ємною його частиною.

Пунктом 3.1 Договору сторони обумовили, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами за процентними ставками: 9,75% відсотків річних по рахунку в національній валюті України за період з 11.09.2012 до строку повернення кредиту та 11.7% - по рахунку в іноземній валюті (євро) за період з 26.09.2013 до строку повернення кредиту. У разі порушення позичальником строків погашення кредиту, встановленого в п. 1.1.1 цього Договору, за кредитом в національній валюті України - гривні позичальник сплачує 19.5% процентів річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом згідно з вищезгаданим графіком, за період часу з моменту непогашення кредиту (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 3.4 Договору (з врахуванням змін, внесених 10.07.2015) нарахування процентів за користування кредитними коштами здійснюється щомісячно. Сплата процентів за користування кредитом у Національній валюті України - гривні здійснюється щоквартально. Позичальник сплачує проценти в строк з 01 до 10 числа першого місяця кожного кварталу (січень, квітень, липень, жовтень). У зазначений строк сплачуються проценти, нараховані за користування кредитними коштами у Національній валюті України - гривні з першого по останній календарний день попереднього кварталу.

В подальшому, Договорами про внесення змін до Договору №1435-12 сторони погодили, що надання кредитних коштів буде здійснюватися окремими частинами (траншами), при цьому кредитний ліміт було зменшено до 92 617 495,49 грн. (зміни внесені договором від 29.09.2014); а згодом - до 56 894 264 грн (зміни внесені 05.10.2015).

На виконання Договору та у визначеному ним порядку позивачем надавались відповідачу кошти всього на суму 57 079 264 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (меморіальні ордери, виписки по рахунках). Однак, відповідач свої зобов'язання по поверненню коштів та сплаті відсотків за користування належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 12.12.2016 сума його боргу за основним зобов'язанням (тілу кредиту) склала 55 894 264 грн, сума строкової заборгованості по відсотках - 1 091 062,63 грн, сума простроченої заборгованості по відсотках - 10 866 305,73грн.

Відповідно до п. 7.1 Договору (в редакції від 26.09.2013) за прострочення повернення кредитних коштів та/або погашення процентів та/або комісійних витрат, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення. Вказана пеня оплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. п.2.1.6, 2.5,2.6., 3.4, 3.6, 4.5, 6.1, 8.3, а також будь-яких інших термінів платежів, що передбачені цим Договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними коштами.

Посилаючись на вказаний пункт Договору позивачем нараховано та поставлено вимогу про стягнення 1 876 588 грн пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсотках (розрахунок пені за період з 12.06.201612.12.2016 міститься в матеріалах справи).

Покликаючись на положення статей 1050, 611 Цивільного кодексу України та враховуючи те, що термін повернення кредиту в повному обсязі визнаний позивачем таким, що настав, Банк заявивши до відповідача позов просить стягнути борг в судовому порядку.

В ході розгляду справи Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 06.07.2017 було затверджено укладену між сторонами у спорі мирову угоду, за винятком її пункту 10, а провадження у справі припинено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.09.2017 апеляційну скаргу Національного банку України задоволено, ухвалу суду від 06.07.2017 скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

За час розгляду справи сума боргу відповідачем була частково погашена, внаслідок чого позивачем подано заяву від 11.06.2018 №3-243000/4696, відповідно до якої предметом позову є сума 28 084 727,25 грн., в т.ч. 23 126 634,36 грн. - заборгованість по кредиту за договором про відновлювальну кредитну лінію №1435-12 від 11.09.12, 368 991,79 грн. - прострочена заборгованість по відсотках та 4 589 101,10 грн. - пені за прострочення сплати кредиту та відсотків.

В останньому судовому засіданні присутній представник позивача заявив, що сума боргу відповідача з врахуванням останніх проплат складає 16 281 566,21 грн. по кредиту, та 345 198,37грн. по відсотках за його користування; при цьому, наполягає на стягненні нарахованої за період з 12.06.2016 до 12.12.2016 пені в розмірі 1876588 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково виходячи з наступного.

Зі змісту укладеного сторонами договору випливає, що такий за своєю правовою природою є кредитним договором, а тому спірні правовідносини є предметом регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України, параграфи 1, 2 «Позика, Кредит».

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За нормами статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (ст. 193 Господарського кодексу України). Аналогічну норму містить стаття 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 цього ж Кодексу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Судом встановлено, що укладений між сторонами у спорі договір про відновлювальну кредитну лінію №1435-12 від 11.09.2012 відповідач виконував неналежним чином, порушуючи визначений порядок повернення кредиту та сплати відсотків за його користування.

Саме тому, з огляду на п. 6.1 Договору позивач скористався своїм правом та поставив вимогу про дострокове погашення всієї заборгованості за договором, в т. ч. і нарахованих відсотків, звернувшись 26.12.2016 з позовом до суду.

Такими відсотками за розрахунком позивача на день пред'явлення позову були: 1091062,63 грн боргу по відсотках, 10866305,73 грн простроченої заборгованості по відсотках. Вказані суми відповідачем було погашено в повному обсязі, докази чого містяться в матеріалах справи (т. 6 а.с. 186, 225).

Як підтверджено матеріалами справи та визнано відповідачем у справі станом на день звернення з позовом до суду сума основного зобов'язання за вказаним Кредитним договором складала 55 894 264грн.

За час розгляду спору в суді відповідачем перераховано позивачу на погашення своїх боргових зобов'язань коштів на загальну суму 50 313 961,84 грн., яку позивачем зараховано наступним чином: 44 600 000 грн.- в погашення основного боргу, а 5 713 961,84 грн.- як сплату нарахованих за період з 01.01.2017 до 13.08.2018 процентів за користування кредитом (детальний розрахунок станом на 13.08.2018 та платіжні доручення на вказану суму долучені до матеріалів справи).

Частиною 1 статті 1048 та частиною 1 статті 1054 ЦК України внормовано, що кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

З наведеного випливає, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Тому, суд констатує, що позивач, поставивши 26.12.2016 вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту разом із нарахованими процентами та штрафними санкціями, в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов'язання. Таким чином, суд доходить висновку, що нарахування позивачем відсотків за користування кредитом після 26.12.2016 року є безпідставним.

Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного суду в постанові від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12 і відповідно до вимог ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, врахований судом при вирішенні спору.

За таких обставин, перераховані відповідачем кошти на суму 5 713 961,84 грн, які в подальшому позивачем були зараховані в погашення відсотків, нарахованих після зміни строку виконання зобов'язань за Кредитним договором, тобто після 26.12.2016, слід вважати такими, що сплачені на погашення суми основного зобов'язання.

Таким чином, беручи до уваги суму платежів, перерахованих відповідачем в погашення боргу станом на 13.08.2018, яка становить 44 600 000 грн., а також перераховану суму 5 713 961,84 грн, яку позивачем зараховано у погашення відсотків, нарахування яких було проведено безпідставно, сума основного боргу відповідача перед позивачем за Договором про відновлювальну кредитну лінію №1435-12 від 11.09.2012 року становить 5 580 302,16 грн.

Саме вказана сума є належним чином підтверджена належними та допустимими доказами, а тому підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Щодо нарахованої позивачем і пред'явленої до стягнення пені.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно з ч. 1-2 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.1 Договору за прострочення повернення кредитних коштів та/або погашення процентів та/або комісійних витрат, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення. Вказана пеня оплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. п.2.1.6, 2.5,2.6., 3.4, 3.6, 4.5, 6.1, 8.3, а також будь-яких інших термінів платежів, що передбачені цим Договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними коштами.

З наведеного слід зробити висновок, що у випадку встановлення умовами договору порядку повернення боргу частинами та визначення самостійної відповідальності за невиконання цього обов'язку, право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

Позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

На підставі наведеного, з огляду на те, що судом встановлено в діях відповідача порушення умов договору, нарахована за період з 12.06.2016 до 12.12.2016 пеня в розмірі 1 876 588 грн. підлягає до задоволення в повному обсязі, оскільки нарахована правильно і заявлена в межах строку позовної давності.

В іншій же частині стягнення пені належить відмовити, оскільки така нарахована за період з 11.11.2017 по 11.05.2018, тобто за межами дії Договору.

З огляду на наведене вище, клопотання відповідача про застосування до вимоги про стягнення пені строку позовної давності, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на наведене, позов належить задоволити частково.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми 7456890,16 грн., в т.ч. 5580302,16 грн. основної заборгованості за кредитом та суму 1876588 грн. пені, відтак, у задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Відповідно до ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Покликаючись на вказану норму, відповідач заявив клопотання про розстрочку виконання рішення у справі зі сплатою заборгованості по 2500000 грн. щомісячно. Зважаючи на наведені відповідачем доводи та обґрунтування необхідності вжиття такої процесуальної дії, а також подані на їх підтвердження докази, враховуючи регулярність погашення ним заборгованості перед позивачем, фінансовий стан, можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення, беручи до уваги інтереси обох сторін, суд вважає за доцільне частково задовольнити клопотання відповідача та розстрочити виконання рішення суду в справі на три місяці рівними частинами по 2485630,05 грн. щомісяця.

Наведеною процесуальною нормою спростовується твердження позивача щодо виключної компетенції Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснювати реструктуризацію боргу.

При вирішенні вказаного клопотання судом взято до уваги висновок, зроблений в рішенні Конституційного суду України №5-пр/2013 від 26.06.2013, відповідно до якого розстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

У зв'язку з добровільним відшкодуванням відповідачем судового збору, сплаченого позивачем при зверненні з позовом до суду, беручи до уваги те, інших розрахунків судових витрат до відшкодування сторонами в порядку ст. ст. 162, 165 ГПК України заявлено не було, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 20, 41, 42, 46, 50, 73, 74, 76-79, 86, 129, 216, 222, 233, 237, 238, 240, 241,331 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

позов задоволити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства „Мукачівський завод "Точприлад", (89600, Закарпатська область, м.Мукачево, вул. Берегівська, 110, код ЄДРЮОФОПтаГФ14307452) на користь публічного акціонерного товариства „Банк "Фінанси та Кредит", (04050, м.Київ, вул. Січових Стрільців (Артема), 60, код ЄДРЮОФОПтаГФ 09807856) м. Київ суму 7456890,16 грн. заборгованості, в т.ч. суму 5580302,16 грн. основної заборгованості за кредитом та суму 1876588,00 грн. - пені.

Видати наказ.

В решті позовних вимог відмовити.

Заяву відповідача про розстрочення рішення суду задоволити частково.

Розстрочити виконання рішення Господарського суду Закарпатської області від 13.08.2018 року щодо стягнення суми 7456890,16 грн. на 3 місяці рівними частинами по 2485630,05 грн. щомісяця.

В решті заяви відповідача про розстрочення рішення суду відмовити.

Рішення суду набирає законної сили і підлягає обов'язковому виконанню на території України в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч.1 ст.256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 23.08.18.

Суддя Васьковський О.В.