КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2018 р. Справа№ 910/16744/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Пашкіної С.А.

Калатай Н.Ф.

за участю секретаря судового засідання Бовсунівської Л.О.,

представників

від позивача Колосовський Ю.О.

від відповідача 1 Амелін А.О.

від відповідача 2 Мисник Н.В.

від третьої особи не з'явився

розглянувши апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" та Національного банку України

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2017 (повний текст складено 11.12.2017)

по справі №910/16744/17 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів"

до 1. Національного банку України

2. Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2 Міністерство фінансів України

про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України та Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає про незаконну бездіяльність НБУ, яка виразилася у не прийнятті від Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" виконання зобов'язань (погашення заборгованості) за кредитним договором № 19 від 24.10.2008, укладеним між відповідачами, а також зобов'язання Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" погасити заборгованість за вказаним договором, а НБУ - прийняти від Банка виконання зобов'язань щодо її погашення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2017 по справі №910/16744/17 позов задоволено частково.

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" виконати зобов'язання - погасити заборгованість за кредитним договором № 19 від 24.10.2008 шляхом перерахування на банківський рахунок Національного банку України грошових коштів у повній сумі заборгованості.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" на користь Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджуються обставини, які свідчать про невиконання ПАТ КБ "Приватбанк" основного зобов'язання перед НБУ за Кредитним договором за наявності відповідної можливості. Судом встановлено неприйняття НБУ запропонованого ПАТ КБ "Приватбанк" порядку виконання та не вчинення жодних дій на стягнення коштів з ПАТ КБ "Приватбанк".

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" та Національний банк України звернулись до Київського апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, в яких просять рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2017 скасувати, в частині задоволених позовних вимог, та прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційних скарг апелянти зазначили щодо відсутності порушених прав та інтересів позивача, як іпотекодавця, які підлягають судовому захисту, що унеможливлювало задоволення його позову. Крім того, апелянти зазначають про неправомірне застосування до спірних правовідносин передбаченого положеннями ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України способу захисту прав власності. Також вказують на відсутність підстав для прийняття, в якості доказів по справі, зокрема, листа заступника Голови НБУ №41-00009/14703 від 24.02.2017, як належного підтвердження позиції іпотекодержателя щодо небажання отримати задоволення своїх вимог від позичальника, з метою звернення стягнення на майно іпотекодавця. При цьому апелянти зазначають, що судом не враховано обставин можливої втрати ліквідності ПАТ КБ "Приватбанк" у випадку самостійного погашення ним заборгованості перед Національним банком України за Кредитним договором.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2017 відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" та Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2017 по справі №910/16744/17, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

22 січня 2018 року, через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів, від позивача надійшов відзив на апеляційні скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018 призначено розгляд справи на 06.02.2018.

06 лютого 2018 року до Київського апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" надійшло клопотання про зупинення провадження по справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.02.2018 у складі колегії суддів: головуючого судді - Сітайло Л.Г., суддів: Пашкіна С.А. Калатай Н.Ф. зупинено провадження по апеляційним скаргам Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" та Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2017 по справі №910/16744/17 до розгляду Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду касаційних скарг Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" та Національного банку України на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2018 по справі №910/12016/17.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2018 поновлено апеляційне провадження по справі №910/16744/17 та призначено до розгляду 18.06.2018.

Розпорядженням від 14.06.2018 призначено повторний автоматизований розподіл справи, в зв'язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф. у відпустці.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2018, в зв'язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф. який не є головуючим суддею у відпустці, сформовано новий склад колегії суддів, головуючий суддя - Сітайло Л.Г. судді: Андрієнко В.В., Пашкіна С.А.

Розпорядженням від 15.06.2018 призначено повторний автоматизований розподіл справи, в зв'язку з участю з 18.06.2018 судді Андрієнка В.В., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем у підготовці в Національній школі суддів України.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2018, в зв'язку з участю судді Андрієнка В.В., який не є головуючим суддею у підготовці в Національній школі суддів України, сформовано новий склад колегії суддів, головуючий суддя - Сітайло Л.Г. судді: Буравльов С.І., Пашкіна С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2018 колегією суддів, в зазначеному складі, прийнято апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" та Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2017 по справі №910/16744/17 до свого провадження.

18 червня 2018 року до Київського апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" надійшли додаткові пояснення по справі, а також клопотання про зупинення провадження по справі.

В судовому засіданні 18.06.2018 оголошено перерву до 30.07.2018.

В судове засідання 30.07.2018 з'явились представники позивача та відповідачів.

Розпорядженням від 30.07.2018 призначено повторний автоматизований розподіл справи, в зв'язку з перебуванням судді Буравльова С.І. у відпустці.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2018, в зв'язку з перебуванням судді Буравльова С.І. який не є головуючим суддею у відпустці, сформовано новий склад колегії суддів, головуючий суддя - Сітайло Л.Г. судді: Пашкіна С.А., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.07.2018 колегією суддів, в зазначеному складі прийнято апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" та Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2017 по справі №910/16744/17 до свого провадження.

30 липня 2018 року від представника позивача надійшло клопотання про зупинення провадження по справі №910/16744/17 до набрання законної сили судовим рішенням по справі №910/15463/17.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.07.2018 розгляд справи відкладено до 13.08.2018.

13 серпня 2018 року від ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" надійшла заява про відкладення розгляду справи.

13 серпня 2018 року від АТ КБ "Приватбанк" надійшло заперечення на клопотання про зупинення провадження по справі.

В судовому засіданні 13.08.2018 представник ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" підтримав клопотання про зупинення провадження по справі та просив його задовольнити.

Колегією суддів в судовому засіданні відмовлено в задоволенні клопотань ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" про відкладення розгляду справи та зупинення провадження.

В судовому засіданні 13.08.2018 представник ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" подав заяву про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Сітайло Л.Г., судді Пашкіна С.А., Калатай Н.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.08.2018 визнано необгрунтованою заяву Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Сітайло Л.Г., судді Пашкіна С.А., Калатай Н.Ф. Матеріали справи №910/16744/17 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою для вирішення питання про відвід, відповідно до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 13.08.2018 оголошено перерву до 16.08.2018.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.08.2018 відмовлено в задоволенні заяви ПАТ "Нікопольський завод феросплавів" про відвід колегії суддів у складі: головуючий суддя Сітайло Л.Г., судді Пашкіна С.А., Калатай Н.Ф., подану при розгляді апеляційних скарг Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" та Національного банку України на рішення господарського суду міста Києва від 01.12.2017 по справі №910/16744/17.

В судове засідання 16.08.2018 з'явились представники позивача, відповідача 1 та 2. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов'язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.

Статтями 269, 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів встановила наступне.

24 жовтня 2008 року між Національним банком України (кредитор) та Закритим акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" (позичальник) укладено Кредитний договір № 19 (далі - Кредитний договір).

Відповідно до умов Кредитного договору кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію на суму грн. 00 коп. на строк до 23.10.2009 з оплатою 15% річних.

Згідно з п. 1.3 Кредитного договору позичальник отримує кредит в межах відкритої кредитної лінії траншами, відповідно до наданих ним кредитору заявок та при умові позитивного рішення кредитора щодо їх задоволення.

Пунктом 1.4 Кредитного договору встановлено, що позичальник сплачує проценти за користування кредитом, отриманим відповідно до відкритої кредитної лінії за цим договором, сума яких розраховується по кожному траншу окремо, виходячи з фактичної суми отриманих коштів і фактичного строку їх використання, щомісяця в передостанній робочий день поточного місяця та одночасно з кінцевим строком погашення боргу за кредитом.

Відповідно до п. 2.2.1 Кредитного договору кредитор має право, у разі прострочення погашення заборгованості за кредитом та процентів за користування ним, списати в безспірному порядку заборгованість з кореспондентського рахунку позичальника.

В подальшому, між сторонами укладено додаткові договори до Кредитного договору №19 від 24.10.2008, якими вносились зміни та доповнення до Кредитного договору (додаткові договори №№ 1 - № 34).

При цьому, Додатковою угодою № 2 від 26.01.2010 Кредитний договір викладено у новій редакції.

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору № 19 від 24.10.2008, в редакції Додаткової угоди № 2 від 26.01.2010, кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, надалі за текстом - кредит, на умовах визначених цим договором та додатковими угодами до нього.

Згідно з п. 1.2 Кредитного договору № 19 від 24.10.2008, в редакції Додаткової угоди № 2 від 26.01.2010, у рахунок відкритої кредитної лінії кредитор надає позичальнику кредит на суму грн. 00 коп. строком з 24.10.2008 до 23.10.2015 зі сплатою 17,3% річних.

Відповідно до п. 2.4 Кредитного договору № 19 від 24.10.2008, в редакції Додаткової угоди № 2 від 26.01.2010, кредит погашається позичальником відповідно до графіку погашення кредиту, засвідченого підписом голови правління і голови спостережної (наглядової) ради позичальника, який є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 2.6 Кредитного договору № 19 від 24.10.2008 в редакції Додаткової угоди № 2 від 26.01.2010 позичальник доручає здійснювати договірне списання коштів з рахунків позичальника на виконання зобов'язань за цим договором, в тому числі в разі його дострокового розірвання (відмови, припинення).

21 лютого 2014 року між сторонами укладено Додатковий договір № 18 до Кредитного договору № 19 від 24.10.2008, згідно з яким сторони дійшли згоди внести зміни до п. 1.2 Кредитного договору, виклавши його у наступній редакції "за цим кредитним договором кредитор надає позичальнику кредит на загальну суму грн. на строк з 24.10.2008 до 23.12.2016".

Відповідно до п. 2.4 Кредитного договору, в редакції Додаткового договору № 18 від 21.02.2014, кредит погашається позичальником відповідно до графіку погашення кредиту, засвідченого підписом голови Правління і голови спостережної ради позичальника, який є невід'ємною частиною цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою виконання зобов'язань за Кредитним договором, 24.03.2015 між Національним банком України (заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів" (заставодавець) укладено Договір застави № 35 (далі - Договір застави № 35).

Відповідно до умов Договору застави №35 заставою, за цим договором, забезпечується кожна та всі з вимог заставодержателя, що випливають з Кредитного договору № 19 від 24.10.2008 із майбутніми змінами та доповненнями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов'язання за ним, проценти за користування кредитом та продовжують строк користування кредитом, укладеного між заставодержателем та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" по поверненню стабілізаційного кредиту, наданого для підтримки ліквідності, в сумі грн. 00 коп. зі строком повернення кредиту до 23.12.2016, відповідно до п. 1.2 Кредитного договору та графіку погашення заборгованості відповідно до п. 2.4 Кредитного договору; по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 21,5% річних за частиною, наданою до 21.02.2014, 29,25% процентів річних за частиною, наданою після 21.02.2014 (ставки є фіксованими до 10.06.2015) відповідно до п. 1.2 Кредитного договору; а також по сплаті всіх інших платежів, в тому числі неустойки (пені, штрафи), в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором та/або цим договором.

Відповідно до п. 1.2 Договору застави № 35 від 24.03.2015 заставою за цим договором також забезпечуються вимоги заставодержателя щодо відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за кредитним договором і звернення стягнення на предмет застави; витрат, пов'язаних з доставкою предмету застави до місця зберігання (при переході майна в заклад); витрат на утримання і збереження предмету застави; збитків, завданих порушенням умов цього договору; збитків, завданих порушенням зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 1.3 Договору застави № 35 від 24.03.2015, в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, заставодавець за цим договором надає в заставу рухоме майно у вигляді залізничного рухомого складу у кількості 64 одиниці згідно з описом, що міститься в Додатку № 1 до цього договору, який є його невід'ємною частиною (предмет застави).

Додатком № 1 до Договору застави № 35 сторони погодили найменування, модель, номери вагонів, які передаються в заставу, їх ринкову вартість.

Згідно з п. 1.4 Договору застави № 35 від 24.03.2015 сторони визначили, що вартість предмету застави складає 39981195 грн. 00 коп., що не вище оціночної вартості.

Відповідно до п. 2.1.8.1 Договору застави № 35 заставодержатель, з метою задоволення своїх вимог, має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно з п. 2.1.10 Договору застави № 35, у разі звернення стягнення на предмет застави за умовами цього договору, заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмета застави, а також на здійснення забезпечених заставою вимог.

Пунктом 3.1 Договору застави № 35 встановлено, що звернення стягнення на предмет застави та порядок реалізації предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору.

Відповідно до п. 3.2 Договору застави № 35 звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя в судовому або позасудовому порядку будь-яким із способів: шляхом передачі предмету застави у власність заставодержателю в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором; шляхом продажу заставодержателем предмету застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою покупцем або на публічних торгах; шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса; іншим незабороненим чинним законодавством способом.

Згідно з п. 4.1 Договору застави № 35 від 24.03.2015 термін дії договору - до повного виконання Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" зобов'язань за кредитним договором, зазначеним в п. 1 цього договору, та усіма додатковими договорами до нього.

25 березня 2015 року між Національним банком України (заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів" (заставодавець) укладено Договір застави № 38 (далі - Договір застави №38).

Відповідно до умов Договору застави №38 заставою за цим договором забезпечується кожна та всі з вимог заставодержателя, що випливають з Кредитного договору № 19 від 24.10.2008 із майбутніми змінами та доповненнями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов'язання за ним, проценти за користування кредитом та продовжують строк користування кредитом, укладеного між заставодержателем та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" по поверненню стабілізаційного кредиту, наданого для підтримки ліквідності, в сумі грн. 00 коп. зі строком повернення кредиту до 23.12.2016, відповідно до п. 1.2 Кредитного договору та графіку погашення заборгованості відповідно до п. 2.4 Кредитного договору; по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 21,5% річних за частиною, наданою до 21.02.2014, 29,25% процентів річних за частиною, наданою після 21.02.2014 (ставки є фіксованими до 10.06.2015) відповідно до п. 1.2 Кредитного договору; а також по сплаті всіх інших платежів, в тому числі неустойки (пені, штрафи), в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором та/або цим договором.

Згідно з п. 1.2 Договору застави № 38 заставою за цим договором також забезпечуються вимоги заставодержателя щодо відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за кредитним договором і звернення стягнення на предмет застави; витрат, пов'язаних з доставкою предмету застави до місця зберігання (при переході майна в заклад); витрат на утримання і збереження предмету застави; збитків, завданих порушенням умов цього договору; збитків, завданих порушенням зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 1.3 Договору застави № 38, в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, заставодавець за цим договором надає в заставу рухоме майно у вигляді залізничного рухомого складу у кількості 125 одиниць згідно з описом, що міститься в Додатку № 1 до цього договору, який є його невід'ємною частиною (предмет застави).

Додатком № 1 до Договору застави № 38 сторони погодили найменування, модель, номери вагонів, які передаються в заставу, їх ринкову вартість.

Згідно з п. 1.4 Договору застави № 38 сторони визначили, що вартість предмету застави складає 56289982 грн. 00 коп., що не вище оціночної вартості.

Відповідно до п. 2.1.8.1 Договору застави № 38 заставодержатель, з метою задоволення своїх вимог, має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно з п. 2.1.10 Договору застави № 38, у разі звернення стягнення на предмет застави за умовами цього договору, заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмета застави, а також на здійснення забезпечених заставою вимог.

Пунктом 3.1 Договору застави № 38 встановлено, що звернення стягнення на предмет застави та порядок реалізації предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору.

Відповідно до п. 3.2 Договору застави № 38 звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя в судовому або позасудовому порядку будь-яким із способів: шляхом передачі предмету застави у власність заставодержателю в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором; шляхом продажу заставодержателем предмету застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою покупцем або на публічних торгах; шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса; іншим незабороненим чинним законодавством способом.

Згідно з п. 4.1 Договору застави № 38 термін дії договору - до повного виконання Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" зобов'язань за кредитним договором, зазначеним в п. 1 цього договору, та усіма додатковими договорами до нього.

25 березня 2015 року між Національним банком України (заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством "Нікопольський завод феросплавів" (заставодавець) укладено Договір застави № 39 (далі - Договір застави №39).

Відповідно до умов Договору застави №39 заставою за цим договором забезпечується кожна та всі з вимог заставодержателя, що випливають з Кредитного договору № 19 від 24.10.2008 із майбутніми змінами та доповненнями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов'язання за ним, проценти за користування кредитом та продовжують строк користування кредитом, укладеного між заставодержателем та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" по поверненню стабілізаційного кредиту, наданого для підтримки ліквідності, в сумі грн. 00 коп. зі строком повернення кредиту до 23.12.2016, відповідно до п. 1.2 Кредитного договору та графіку погашення заборгованості, відповідно до п. 2.4 Кредитного договору; по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 21,5% річних за частиною, наданою до 21.02.2014, 29,25% процентів річних за частиною, наданою після 21.02.2014 (ставки є фіксованими до 10.06.2015), відповідно до п. 1.2 Кредитного договору; а також по сплаті всіх інших платежів, в тому числі неустойки (пені, штрафи), в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором та/або цим договором.

Згідно з п. 1.2 Договору застави № 39 заставою за цим договором також забезпечуються вимоги заставодержателя щодо відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за кредитним договором і звернення стягнення на предмет застави; витрат, пов'язаних з доставкою предмету застави до місця зберігання (при переході майна в заклад); витрат на утримання і збереження предмету застави; збитків, завданих порушенням умов цього договору; збитків, завданих порушенням зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 1.3 Договору застави № 39, в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, заставодавець за цим договором надає в заставу рухоме майно у вигляді залізничного рухомого складу у кількості 69 одиниць згідно з описом, що міститься в Додатку № 1 до цього договору, який є його невід'ємною частиною (предмет застави).

Додатком № 1 до Договору застави № 39 сторони погодили найменування, модель, номери вагонів, які передаються в заставу, їх ринкову вартість.

Згідно з п. 1.4 Договору застави № 39 сторони визначили, що вартість предмету застави складає 111315232 грн. 00 коп., що не вище оціночної вартості.

Відповідно до п. 2.1.8.1 Договору застави № 39 заставодержатель, з метою задоволення своїх вимог, має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно з п. 2.1.10 Договору застави № 39, у разі звернення стягнення на предмет застави за умовами цього договору, заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмета застави, а також на здійснення забезпечених заставою вимог.

Пунктом 3.1 Договору застави № 39 встановлено, що звернення стягнення на предмет застави та порядок реалізації предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору.

Відповідно до п. 3.2 Договору застави № 39 звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя в судовому або позасудовому порядку будь-яким із способів: шляхом передачі предмету застави у власність заставодержателю в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором; шляхом продажу заставодержателем предмету застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою покупцем або на публічних торгах; шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса; іншим незабороненим чинним законодавством способом.

Згідно з п. 4.1 Договору застави № 39 термін дії договору - до повного виконання Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" зобов'язань за кредитним договором, зазначеним в п. 1 цього договору, та усіма додатковими договорами до нього.

Станом на час розгляду даної справи зазначені вище Договори є дійсними, а предмети застави знаходяться у власності позивача, доказів протилежного сторонами не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 2 свої зобов'язання за Кредитним договором належним чином не виконав, а саме в строк до 23.12.2016 кредит та проценти за користування кредитом в повному обсязі не сплатив, внаслідок чого станом на 25.09.2017 заборгованість Приватбанку за кредитом становить грн. 02 коп. та заборгованість за процентами за користування кредитом становить 56143005 грн. 20 коп.

Згідно з електронним листом № 20.1.0.0.0/7-20535 від 17.02.2017 Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" повідомив Національний банк України про намір планового погашення 28.02.2017 заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за Додатковим договором № 18 від 21.02.2014 до Кредитного договору № 19 від 24.10.2008 в розмірі 893800000 грн. 00 коп.

У відповідь на зазначений лист Національний банк України висловив застереження щодо зменшення, внаслідок такого погашення, обсягу відповідальності фінансового та майнових поручителів за зобов'язаннями Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" перед Національним банком України, що, в свою чергу, може мати негативний вплив на спроможність Приватбанку досягнути прийнятих умов реструктуризації корпоративного кредитного портфелю та структури забезпечення за ним. НБУ вважає неприпустимим зменшення обсягу відповідальності фінансового та майнових поручителів за рахунок наданої Приватбанку державної фінансової підтримки.

21 серпня 2017 року Національний банк України звернувся до Публічного акціонерного товариства Комерційному банку "Приватбанк" з вимогою № 41-0009/58357 в якій зазначив, що станом на 01.08.2017 заборгованість відповідача 2 за Кредитним договором № 19 від 24.10.2008 становить грн. 02 коп., у зв'язку з чим НБУ вимагає від Приватбанку сплати заборгованості за вказаним кредитним договором у тридцятиденний строк, а у випадку невиконання відповідачем 2 обов'язку з погашення простроченої заборгованості в тридцятиденний строк - відповідач 1 буде звертати стягнення на передане позивачем в заставу майно за Договором застави № 38 від 25.03.2015

Також, Національний банк України звернувся до позивача з вимогами від 21.08.2017 щодо сплати заборгованості за Кредитним договором № 19 від 24.10.2008 у тридцятиденний строк, та попередив позивача, що у випадку невиконання цієї вимоги, НБУ буде змушений звернути стягнення на предмет застави за Договорами застави № 35 від 24.03.2015, № 39 від 25.03.2015 та № 38 від 25.03.2015.

Як зазначає позивач зазначені вище обставини свідчать про умисну бездіяльність НБУ щодо небажання приймати від боржника (Приватбанку) належне виконання зобов'язань за Кредитним договором № 19 від 24.10.2008, що, в свою чергу, порушує права позивача, як майнового поручителя за договорами застави, оскільки за наявності у боржника грошових коштів для погашення заборгованості, останній зобов'язаний виконати своє грошове зобов'язання, так як його невиконання призводить до прострочення та має наслідком збільшення загальної суми заборгованості, що зумовить неможливість виконання такого зобов'язання у майбутньому ні самим боржником, ні майновим поручителем та фактично призведе до втрати позивачем права власності на предмет застави.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вже зазначалося вище, на підставі Кредитного договору НБУ зобов'язався надати Банку кредитні кошти, а Банк - повернути такі кошти та сплатити проценти за користування ними. Проте, Банк свої зобов'язання з повернення кредитних коштів належним чином не виконав.

Згідно зі ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно зі ст. 589 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Метою застави є підсилення забезпеченості прав вимоги, які і так мають об'єктом свого задоволення все майно боржника; заставне право не здійснює новацію, воно не припиняє основне зобов'язальне відношення та не змінює його, а лише доповнює заставним правовідношенням.

Відповідно, кредитор, вимоги якого забезпечені заставою, повинен у передбаченому договором порядку прийняти виконання від боржника.

З наведеного випливає висновок, що забезпечувальний договір (договір застави) укладається лише на випадок невиконання, порушення або неправильного виконання основного договору.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). Ця норма поширюється як на боржника, так і на кредитора. Стаття 613 ЦК, що встановлює правові наслідки прострочення кредитора, розташована в главі 51 "Правові наслідки порушення зобов'язання. Відповідальність за порушення зобов'язання".

Відповідно до ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Наведене дає підстави стверджувати, що прострочення кредитора, в тому числі відмова прийняти належне виконання, запропоноване боржником, є порушенням зобов'язання з боку кредитора.

Крім того, відмова кредитора від прийняття виконання за основним зобов'язанням з метою звернення стягнення на майно, передане в заставу заставодавцем, може свідчити про його недобросовісність відносно останнього та зловживанням правом.

Місцевий господарський суд частково задовольняючи позовні вимоги, зокрема виходив з того, що НБУ фактично відмовляється прийняти належне виконання, запропоноване боржником за кредитним договором, з метою задовольнити свої грошові вимоги за рахунок переданого в заставу майна позивача.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, з моменту набуття Державою права власності на акції ПАТ "КБ "Приватбанк", останній здійснював погашення заборгованості за кредитним договором №19 від 03.03.2009, жодного платежу відхилено не було.

Так, ПАТ "КБ "Приватбанк" листом №20.1.0.0.0/7-20535 від 17.02.2017 повідомив НБУ про намір планового погашення заборгованості.

Зі змісту зазначеного листа вбачається, що останній направлено з метою підтвердження вірності розрахунків та підтвердження графіку погашення кредитів.

В той же час, доказів вчинення ПАТ "КБ "Приватбанк" інших дій (переказу коштів або ініціювання здійснення переказу коштів) спрямованих на погашення заборгованості за Кредитним договором матеріали не містять.

В свою чергу, надаючи оцінку листу НБУ № 41-0009/14703 від 24.02.2017, колегія суддів прийшла до висновку, що зміст останнього не свідчить про відмову НБУ від отримання коштів, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, а носить рекомендаційний характер та не є обов'язковим для виконання.

Колегія суддів звертає увагу, що умови Кредитного договору не містять положень щодо необхідності здійснення кредитором яких-небудь дій або письмових підтверджень при здійсненні платежів боржником.

Також, колегія суддів відхиляє посилання позивача на інтерв'ю голови НБУ, оскільки зазначене не може бути належним та допустимими доказом неприйняття відповідачем-1 виконання від відповідача-2 за Кредитним договором, внаслідок чого відбувається прострочення виконання зобов'язання за Кредитним договором, забезпеченого іпотекою майна позивача, в розумінні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення НБУ дій, які свідчать про перешкоджання ПАТ КБ "Приватбанк" виконання свого обов'язку щодо погашення заборгованості за кредитним договором.

При цьому, посилання скаржників на можливу втрату ліквідності ПАТ КБ "Приватбанк", у випадку самостійного погашення ним заборгованості перед Національним банком України за Кредитним договором, колегією суддів визнано безпідставними, оскільки ні умовами кредитного договору ні положенням Цивільного кодексу України не передбачено підстави звільнення ПАТ КБ "Приватбанк" від відповідальності, у зв'язку з економічною недоцільністю чи наявністю інших заборгованостей ПАТ КБ "Приватбанк", з огляду на можливість ліквідності.

З огляду на викладене несплата заборгованості за кредитним договором є волевиявленням боржника та носить суб'єктивний характер.

Таким чином, твердження позивача, що НБУ не приймає кошти та перешкоджає боржнику сплатити заборгованість по Кредитному договору № 19 є безпідставним та не підтверджені належними доказами.

Крім того, позивач посилається на Положення про надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженим постановою НБУ від 13.07.2010 № 327, яким передбачено порядок погашення позичальниками кредиту, зокрема, шляхом безспірного списання простроченої заборгованості з рахунку позичальника після надсилання відповідної вимоги НБУ, і лише після неможливості списання грошових коштів з рахунку позичальника у безспірному порядку НБУ вживає заходів щодо задоволення вимог шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Колегія суддів зазначає, що зазначеним положенням, чинним законодавством України та умовами Кредитного договору передбачено право, а не обов'язок Національного банку на примусове списання коштів з рахунку Банку в рахунок погашення кредиторської заборгованості.

Згідно зі статті 19 Закону України "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

За приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З аналізу наведених норм вбачається, що майновий поручитель відповідає перед кредитором не лише в розмірі основного зобов'язання, а й зобов'язаний відшкодувати суми процентів, неустойки, відшкодування збитків, які можуть виникнути на підставі відповідного договору у разі невиконання (неналежного виконання) боржником його умов. Таким чином, майновий поручитель відповідає перед кредитором певним матеріальним благом, яке може бути виражене в будь-якому активі (грошові кошти, рухоме/нерухоме майно, майнові права).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з приписами національного законодавства, у разі якщо боржником буде прострочено виконання основного зобов'язання, а умовами договору передбачено відповідальність за невиконання (неналежне виконання) такого зобов'язання, загальний обсяг суми, яка підлягатиме стягненню з боржника, а відтак обсягу зобов'язання, яке повинен виконати майновий поручитель з метою недопущення звернення стягнення на передане ним в заставу майно, буде пропорційно збільшуватись в залежності від терміну прострочення.

Так, прострочення боржника, в даному випадку, має безпосередній вплив на розмір майнового блага майнового поручителя, зменшення обсягів якого залежатиме від проміжку часу протягом якого боржник прострочує виконання свого зобов'язання перед кредитором.

В той же час, колегія суддів зазначає, що, з огляду на законодавче визначення поняття застави та правові наслідки невиконання зобов'язання, заставодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед заставодержателем за виконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета застави.

Частиною 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Наведена норма надає особі право на превентивний захист права власності, якщо порушення права власності ще не відбулось, однак дії або бездіяльність іншої особи дають підстави стверджувати про реальну загрозу порушення права власності у майбутньому. Право власника звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення особою дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, за таких обставин, може бути реалізоване, якщо загроза порушення є реальною. Таким чином, без надання власнику превентивного захисту, власник не матиме співмірних із, правом, що потребує захисту, та адекватних можливому порушенню способів запобігти порушенню свого права власності.

Колегія суддів зазначає, що в розумінні статті 386 ЦК України, власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню лише в разі об'єктивної наявності загрози реалізації свого права, яка перебуває за межами регулювання укладеного ним цивільно-правового договору.

Як встановлено вище матеріали справи не містять належних доказів вчинення відповідачем 1 дій спрямованих на перешкоджання відповідачу 2 виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого відбувається прострочення виконання зобов'язання за Кредитним договором, забезпеченого іпотекою майна позивача.

В той же час, позивач зазначає, що 28.08.2017 він отримав від НБУ три вимоги щодо усунення порушень за Кредитним договором № 19 від 24.10.2008, в яких відповідач 1 вимагав від позивача виконати зобов'язання відповідача 2 за вказаним кредитним договором шляхом сплати заборгованості у розмірі грн. 22 коп. у тридцятиденний строк, та у випадку невиконання позивачем вказаних вимог, відповідач 1 попереджав про звернення стягнення на передане в заставу майно.

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно з частиною 1 статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі ліквідації юридичної особи заставодавця заставодержатель набуває право звернення стягнення на заставлене майно незалежно від настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого заставою. При частковому виконанні боржником забезпеченого заставою зобов'язання застава зберігається в початковому обсязі. Якщо предмет одного договору застави складають дві або більше речей (два чи більше прав), стягнення може бути звернено на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (на будь-яке з прав) за вибором заставодержателя. Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (право), він зберігає право наступного стягнення на інші речі (права), що складають предмет застави. До третьої особи, яка задовольнила в повному обсязі вимоги заставодержателя, переходить разом з правом вимоги забезпечена нею застава у встановленому законодавством порядку.

Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п'ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду.

Як зазначалось вище, пунктами 3.1 Договорів застави встановлено, що звернення стягнення на предмет застави та порядок реалізації предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору.

Відповідно до п. 3.2 Договорів застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя в судовому або позасудовому порядку будь-яким із способів: шляхом передачі предмету застави у власність заставодержателю в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором; шляхом продажу заставодержателем предмету застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою покупцем або на публічних торгах; шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса; іншим незабороненим чинним законодавством способом.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів вчинення Національним банком дій, спрямованих на звернення стягнення на предмет застави, які передбачені пунктами 3.2. договорів застави.

З огляду на встановлені вище обставини, зокрема, недоведеність обставин вчинення відповідачем 1 дій (бездіяльності) щодо перешкоджання виконання умов Кредитного договору, з огляду на положення чинного законодавства та умов договорів застави, колегія суддів зазначає, що у відповідача 1 не виникає безумовне право на набуття права власності на предмет застави за Договорами застави.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем не доведено обставин які б свідчили про існування реальної загрози порушення права власності Позивача.

При цьому, колегія суддів зазначає, що укладаючи договори застави, в порядку та у спосіб встановлені статтями 3,6,11 ЦК України, відповідно до умов яких кредитор має право отримати задоволення своїх вимог за рахунок вартості належного майновому поручителю майна, майновий поручитель реалізує своє гарантоване статтею 41 Конституції України право власності.

В даному випадку майновий поручитель, як власник належного йому предмету застави добровільно, на власний розсуд обмежує своє право власності. Таким чином, за правовою природою, зобов'язання майнового поручителя, яке виникає з іпотечного договору, є видом розпорядження належним йому майном, що відповідає положенням ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо мирного володіння майном.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для застосування превентивного способу захисту права власності позивача від можливого у майбутньому порушення з боку відповідачів.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини та недоведеність позовних вимог, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції мали місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, зокрема, що НБУ фактично відмовляється прийняти належне виконання, запропоноване боржником за кредитним договором.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст. 277, ст. 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" та Національного банку України задовольнити.

2. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2017 по справі №910/16744/17. Постановити нове.

3.Відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

4.Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200, Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. Електрометалургів, буд. 310; ідентифікаційний код: 00186520) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ідентифікаційний код: 14360570) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) грн.

5.Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" (53200, Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. Електрометалургів, буд. 310; ідентифікаційний код: 00186520) на користь Національного банку України (01601, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 9; ідентифікаційний код: 00032106) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) грн.

6.Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

7.Матеріали справи №910/16744/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.08.2018.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.А. Пашкіна

Н.Ф. Калатай