ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2018 р. Справа №917/938/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Терещенко О.І.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - фізичної особи-підприємця Бальсіної Олени Віталіївни, м. Кременчук, Полтавська область, (вх.№1190П/1-40) на рішення Господарського суду Полтавської області від 22.07.2014 року по справі №917/938/14,

за позовом фізичної особи-підприємця Тараненко Галини Олександрівни, м. Лубни, Полтавська область,

до фізичної особи-підприємця Бальсіної Олени Віталіївни, м. Кременчук, Полтавська область,

про стягнення грошових коштів в сумі 186875,75 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року фізична особи-підприємець Тараненко Галина Олександрівна звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовом до фізичної особи-підприємця Бальсіної Олени Віталіївни про стягнення грошових коштів в сумі 186875,75 грн. за договором поставки товару №13/ВП від 23.09.2013 року, з яких: 146 457,98 грн. - основний борг, 11126,17 грн. - пеня, 29291,60 грн. - штраф за порушення зобов'язань.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 22.07.2014 року у справі №917/938/14 (повний текст складено 25.07.2014 року, суддя Тимощенко О.М.) позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бальсіної Олени Віталіївни (АДРЕСА_1,39600, р/р НОМЕР_3 в КБ «Приват Банк», МФО 305750, код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця Тараненко Галини Олександрівни (АДРЕСА_2, код НОМЕР_2) 146457,98 грн. основного боргу, 11126,17 грн. пені, 29 291,60 грн. штрафу.

Додатковим рішенням по справі №917/938/14 від 25.07.2014 року стягнуто з фізичної особи-підприємця Бальсіної О.В. на користь фізичної особи-підприємця Тараненко Г.О. 3737,52 грн. судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права та на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 25.07.2014 року та додаткове рішення від 25.07.2014 року і прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що сторона позивача при зверненні до суду не повідомила, що відповідач неодноразово при свідках передавала останньому кошти на виконання договору поставки на загальну суму - 80000,00 грн. Отже, сума заявлених позовних вимог та розрахунок заборгованості не відповідає дійсним обставинам справи. Також апелянт зазначає, що видаткові накладні від 01.10.2013 року та від 23.10.2013 року не підписані зі сторони відповідача, що не підтверджує факт належної передачі товару за договором поставки.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.07.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача; позивачу встановлено строк до 31.07.2018 року на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України; встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право надати до суду документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень - до 03.08.2018 року та призначено справу №917/938/14 до розгляду.

Позивач 31.07.2018 року надав до суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№5972), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою суду від 07.08.2018 року з метою забезпечення прав учасників справи на справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спору у даній справі, дотримання основних засад господарського судочинства, враховуючи повідомлені відповідачем підстави неможливості прийняття участі у судовому засіданні, клопотання ФОП Бальсіної О.В. задоволено та відкладено розгляд справи.

В судове засідання Харківського апеляційного господарського суду 22.08.2018 представники сторін не з'явились.

Відповідачу ухвала про відкладення розгляду справи на 22.08.2018 направлялась рекомендованою кореспонденцією.

У реєстрі відстеження поштових відправлень «Укрпошти» за штрихкодом 173, що присвоєний при відправленні копії ухвали, зазначено: «вручено особисто - 13.08.2018».

Тобто, відповідач є належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, однак не скористався своїм правом бути присутнім у судовому засіданні, про причини неявки суд не сповістив.

Позивач про час та місце наступного судового засідання був повідомлений в попередньому судовому засіданні під розписку.

До судового засідання Харківського апеляційного господарського позивач надав клопотання (вх.ел.пошта №1104 від 20.08.2018; вх.факсогр.№93 від 21.08.2018), в якому просить відкласти розгляд справи, у зв'язку з перебуванням позивача на лікарняному та зайнятості представника позивача в інших судових засіданнях.

Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин, або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Згідно частини 11 статті 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Колегія суддів виходить з того, що у відповідних випадках учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.

Однак, позивачем не доведено неможливість заміни представника та не зазначено яким чином неявка представника позивача унеможливить розгляд даної справи, враховуючи те, що свою позицію по справі позивачем було викладено у відзиві на апеляційну скаргу. Також, колегія суддів враховує, що позивачем в обґрунтування клопотання про відкладення не надано доказів на підтвердження обставин, викладених у ньому.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що учасники судового процесу були повідомлені належним чином, явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов'язковою, а наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника першого відповідача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

23.09.2013 року між фізичною особою-підприємцем Тараненко Галиною Олександрівною (постачальник, позивач) та фізичною особою-підприємцем Бальсіною Оленою Віталіївною (покупець, відповідач) було укладено договір поставки товару №13/ВП.

Згідно умов вказаного договору постачальник зобов'язався передати у встановлений договором строк товар у власність покупця, а покупець зобов'язався прийняти товар і оплатити його (пункт 1.3. договору).

Відповідно до п. 6.1. договору, покупець здійснює оплату товару за ціною, вказаною в додатках та/або накладних документах на відпуск товару (видаткових накладних), що є невід'ємною частиною цього договору із врахуванням положень п.2.4. та розділу 6 даного договору.

Пунктом 6.5 договору сторони визначили та погодили, що оплата товару згідно даного договору проводиться наступним чином:

- товар відпускається покупцеві без попередньої оплати;

-100% від вартості товару оплачується покупцем в термін, що вказаний в специфікації (видатковій накладній), без виставлення рахунку - фактури.

Згідно п. 13.1. договору він діє з моменту його підписання і скріплення печатками обома сторонами до повного виконання сторонами обов'язків по даному договору.

Договір постави товару від 23.09.2013 року №13/ВП підписано сторонами та скріплено х боку позивача печаткою.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою, договір по даній справі є договором поставки.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з нормою ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач свої зобов'язання відповідно до договору №13/ВП від 23.09.2013 року виконав, а саме, здійснив поставку відповідачу товару 01.10.2013 року на загальну суму 61875,00 грн. та 23.10.2013 року на загальну суму 84582,98 грн., що підтверджується видатковими накладними від 01.10.2013 року та від 23.10.2013 року.

У видатковій накладній від 01.10.2013 року вказано термін виконання зобов'язання по оплаті покупцем товару, а саме: 100 % вартості товару оплачується покупцем до 15.10.2013 року, а у видатковій накладній від 23.10.2013 року до 04.11.2013 року.

Вказаний товар отримано відповідачем, зауважень щодо поставки товару заявлено не було та у видаткових накладних не зазначено.

Проте, відповідачем не обґрунтовано, а матеріали справи не містять доказів того, що ним виконано взятий на себе обов'язок, а саме здійснено сплату за договором №13/ВП від 23.09.2013 року у строки вказані у видаткових накладених.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобов'язання по сплаті за товар у належні строки та розмірі за договором поставки товару №13/ВП від 23.09.2013 року. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 146457,98 грн. заборгованості за товар є обґрунтованими, підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо доводів апелянта, що вона неодноразово при свідках передавала позивачу кошти на виконання договору поставки на загальну суму - 80000,00 грн., а отже, сума заявлених позовних вимог та розрахунок заборгованості не відповідає дійсним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України - «Допустимість доказів» передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

Згідно з ч.2 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Відповідно до норм чинного законодавства України факт сплати коштів має бути підтверджено документально. Особливо це стосується виконання господарських операцій.

У разі якщо кошти сплачувались у безготівковій формі то таким підтвердженням може бути платіжне доручення або банківська виписка. Документальним підтвердженням сплати коштів готівкою можуть бути прибутковий касовий ордер, квитанція, розписка, акт приймання-передачі коштів тощо.

Таким чином, показання свідків щодо оплати товару не можуть бути допустимим доказами.

Відповідачем будь-яких документів, які підтверджують сплату ним коштів в сумі 80000,00 грн. за отриманий суду не надав, що вказує на безпідставність його тверджень про виконання своїх грошових зобов'язань перед позивачем.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача пені в сумі 4955,09 грн. за період з 16.10.2013 року по 14.05.2014 року по видатковій накладній від 01.10.2013 року та пені в сумі 6171,08 грн. за період з 05.11.2013 року по 14.05.2014 року по видатковій накладній від 23.10.2013 року, що разом становить 11126,17 грн.

Так, правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У пункті 9.2 договору передбачено, що за прострочення зобов'язання покупець зобов'язаний сплатити на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення.

Згідно пункту 9.3. договору сторони, відповідно до п.6 ст. 232 Господарського кодексу України, домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань за даним договором, здійснюється протягом трьох років з моменту підписання даного договору.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача заявленої до стягнення пені, з урахуванням норм чинного законодавства України, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача 11126,17 грн. пені.

Крім того, в пункті 9.4 договору сторони також встановили, що покупець, у випадку порушення умов оплати вартості товару, сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 20% від вартості неоплаченого товару. Позивачем нараховано відповідачу штраф у розмірі 29291,60 грн.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 Цивільного кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищевикладене, враховуючи обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши нарахування позивача, зробив правомірний висновок щодо стягнення 29291,60 грн штрафу з відповідача на користь позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. 73 та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання умов договору поставки товару №13/ВП від 23.09.2013 року щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Бальсіної Олени Віталіївни не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване на рішення Господарського суду Полтавської області від 22.07.2014 року по справі №917/938/14 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Бальсіної Олени Віталіївни залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 22.07.2014 року по справі №917/938/14 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2018 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя О.В. Ільїн

Суддя О.І. Терещенко