ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2018 р. Справа №917/2072/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу позивача – Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго», м.Полтава, (вх.№1129П/1-40) на рішення Господарського суду Полтавської області від 03.05.2018 року по справі №917/2072/17,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго», м.Полтава,

до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, м.Полтава,

про стягнення 79974,31 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго» звернулося з позовною заявою до Господарського суду Полтавської області про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 79974,31 грн., в тому числі 18994,70 грн. пені, 51718,91 грн. інфляційних нарахувань та 9260,70 грн. 3% річних. В обґрунтування позову позивач посилається на несвоєчасну оплату відповідачем теплової енергії поставленої позивачем відповідно до договору №760 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 15.03.2002 року.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 03.05.2018 року по справі №917/2072/17 (повний текст складено 08.05.2018 року, суддя Семчук О.С.) у задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване, зокрема, з тих підстав, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження дат отримання відповідачем рахунків на оплату теплової енергії, підстави стверджувати, що відповідачем порушено строки оплати спожитої теплової енергії, відсутні, та ін.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 03.05.2018 року та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що між сторонами крім договору про постачання теплової енергії в гарячій воді, на виконання вимог Закону України «Про здійснення державних закупівель», щорічно укладалися договори про закупівлю теплової енергії в гарячій воді, а саме - №760/5 від 27.07.2015 року, №760/6 від 16.05.2016 року та №760/7 від 08.06.2017 року. При цьому зазначає, що договори про здійснення закупівель за державні кошти містять орієнтовні величини обсягів закупівлі теплової енергії на рік та її вартість, а конкретні умови постачання теплової енергії, її облік, розрахунковий період, порядок оплати та конкретна відповідальність сторін унормовані договором про постачання теплової енергії в гарячій воді №760. Пункт 11.2 договорів про закупівлю теплової енергії в гарячій воді укладених між сторонами чітко визначає, що умови постачання теплової енергії, не передбачені цим договором, регулюються між сторонами чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією та договором про постачання теплової енергії в гарячій воді від 15.03.2002 року №760 з усіма додатками. На виконання умов договорів апелянтом щомісяця надавалися рахунки за спожиту теплову енергію представникам відповідача. Доказом надання рахунків відповідачу на думку апелянта є копії реєстрів (разом з титульними листами) про надання рахунків та актів про обсяги спожитої (поставленої) споживачу (субспоживачу) теплової енергії за спірний період, які наявні в матеріалах справи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2018 року відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, встановлено строк відповідачу для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі, а також надано сторонам строк на протязі якого вони можуть подати до суду клопотання та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи – за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач – разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п'ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи повідомлень відділення зв’язку, копію вищевказаної ухвали суду від 12.06.2018 року позивачем отримано 18.06.2018 року, відповідачем – 15.06.2018 року.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

Від відповідача 27.06.2018 року надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№4901), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв’язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

05.07.2018 року позивач надав до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу (вх.№5108), який колегією суддів досліджено та долучено до матеріалів справи.

У ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 Господарського процесуального кодексу України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

15.03.2002 року між позивачем (енергопостачальна організація за договором) та відповідачем (споживач за договором) було укладено договір № 760 про постачання теплової енергії в гарячій воді (т. 1, а.с. 19-28).

Відповідно до розділу 1 договору – «Предмет договору», енергопостачальна організація зобов'язалася постачати споживачу (відповідач у справі) теплову енергію в гарячій воді в визначених договором обсягах, а споживач зобов'язався сплачувати за одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

У відповідності до ст. 16 Закону України «Про теплопостачання» встановлення тарифів на теплову енергію суб'єктам природних монополій у сфері теплопостачання відноситься до повноважень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Додатком № 1 до договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №760 встановлено фактичні обсяги теплового навантаження та теплоспоживання. У подальшому до договору сторонами вносились зміни, а саме до додатку №1 щодо обсягів теплового навантаження та теплоспоживання.

Згідно п. 6.2. договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач за 3 дні до початку розрахункового періоду сплачує енергопостачальній організації вартість зазначеної в договорі кількості теплової енергії передбаченої на розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми розрахунків на початок місяця. Остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію проводиться до 10-го числа місяця наступного за розрахунковим на підставі виписаних рахунків енергопостачальної організації (п. п. 6.3., 6.4. договору).

Відповідно до п. 6.5. договору у випадку несвоєчасної сплати рахунків за спожиту теплову енергію споживач сплачує енергопостачальній організації пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, починаючи з дня, наступного за датою остаточного розрахунку.

У п. 10.1 договору №760 від 15.03.2002 року сторони погодили, що договір набуває чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2002 року При цьому, договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Так, договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками підприємств. Вказаний договір недійсним не визнавався, а матеріали справи не містять доказів того, що відповідний договір припинив свою дію.

На виконання вимог Закону України «Про здійснення державних закупівель» до договору про постачання теплової енергії в гарячій воді №760 від 15.03.2002 року між сторонами щорічно укладалися договори про закупівлю теплової енергії в гарячій воді.

27.07.2015 року між позивачем (учасник) та відповідачем (замовник) укладено договір про закупівлю теплової енергії в гарячій воді №760/5.

Згідно з п. 1.1. договору №760/5, учасник зобов’язався протягом січня 2016 року поставити замовнику теплову енергію в гарячій воді для забезпечення потреб теплових установок замовника, а замовник зобов’язався прийняти і оплатити вартість використаної (купленої) теплової енергії в гарячій воді та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з п. 3.1. договору №760/5, сума цього договору становить 201140,16 грн. у тому числі: ПДВ 20% - 33523,36 грн. Сума цього договору є орієнтовною і буде визначатися виходячи з тарифів, які встановлюються НКРЕ України для учасника, та фактичного обсягу спожитого замовником товару.

Пунктом 4.1. договору №760/5 передбачено, що розрахунки проводяться шляхом: оплати замовником після пред’явлення учасником рахунка на оплату товару або послуг, або після підписання сторонами акта звірки взаємних розрахунків, шляхом перерахування коштів на рахунок учасника, з урахуванням ПДВ, на умовах, зазначених у цьому договорі.

Пунктом 4.2. договору №760/5 передбачено, що до рахунка додається акт про обсяги спожитої (поставленої) споживачем (субспоживачем) теплової енергії.

Пунктом 6.2.4. договору №760/5 передбачено, що замовник має право повернути рахунок учаснику без здійснення оплати в разі неналежного оформлення документів, зазначених у пункті 4.2. розділу IV цього договору (відсутність печатки, підписів, тощо).

Згідно з п. 10.1. договору №760/5, договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2015 року.

16.05.2016 року між позивачем (учасник) та відповідачем (замовник) укладено договір про закупівлю теплової енергії в гарячій воді №760/6.

Згідно з п. 1.1. договору №760/6, учасник зобов’язався протягом січня 2016 року поставити замовнику теплову енергію в гарячій воді для забезпечення потреб теплових установок замовника, а замовник зобов’язався прийняти і оплатити вартість використаної (купленої) теплової енергії в гарячій воді та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з п. 3.1. договору №760/6, сума цього договору становить 376394,04 грн. у тому числі: ПДВ 20% - 62732,34 грн. Сума цього договору є орієнтовною і буде визначатися виходячи з тарифів, які встановлюються НКРЕ України для учасника, та фактичного обсягу спожитого замовником товару.

Пунктом 4.1. договору №760/6 передбачено, що розрахунки проводяться шляхом: оплати замовником після пред’явлення учасником рахунка на оплату товару або послуг, або після підписання сторонами акта звірки взаємних розрахунків, шляхом перерахування коштів на рахунок учасника, з урахуванням ПДВ, на умовах, зазначених у цьому договорі.

Пунктом 4.2. договору №760/6 передбачено, що до рахунка додається акт про обсяги спожитої (поставленої) споживачем (субспоживачем) теплової енергії.

Пунктом 6.2.4. договору №760/6 передбачено, що замовник має право повернути рахунок учаснику без здійснення оплати в разі неналежного оформлення документів, зазначених у пункті 4.2. розділу IV цього договору (відсутність печатки, підписів, тощо).

Згідно з п. 10.1. договору №760/6, договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2016 року.

08.06.2017 року між позивачем (учасник) та відповідачем (замовник) укладено договір про закупівлю теплової енергії в гарячій воді №760/7.

Згідно з п. 1.1. договору №760/7, учасник зобов’язався протягом січня 2016 року поставити замовнику теплову енергію в гарячій воді для забезпечення потреб теплових установок замовника, а замовник зобов’язався прийняти і оплатити вартість використаної (купленої) теплової енергії в гарячій воді та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з п. 3.1. договору №760/7, сума цього договору становить 253470,80 грн. у тому числі: ПДВ 20% - 42245,13 грн. Сума цього договору є орієнтовною і буде визначатися виходячи з тарифів, які встановлюються НКРЕ України для учасника, та фактичного обсягу спожитого замовником товару.

Пунктом 4.1. договору №760/7 передбачено, що розрахунки проводяться шляхом: оплати замовником після пред’явлення учасником рахунка на оплату товару або послуг, або після підписання сторонами акта звірки взаємних розрахунків, шляхом перерахування коштів на рахунок учасника, з урахуванням ПДВ, на умовах, зазначених у цьому договорі.

Пунктом 4.2. договору №760/7 передбачено, що оплату за спожиту теплову енергію замовник здійснює на підставі наданих учасником рахунків не пізніше семи календарних днів з моменту їх надсилання (надання). До рахунків додаються акти про обсяги спожитої (поставленої) споживачем (субспоживачу) теплової енергії

У п. 4.4. договору №760/7 сторони визначили, що у разі оплати з порушенням строків, визначених у додатку №4 до договору про постачання теплової енергії в гарячій воді, до сторони, яка здійснила несвоєчасну оплату, застосовується відповідальність визначена умовами договору про постачання теплової енергії в гарячій воді від 15.03.2002 року №760. .

Згідно з п. 10.1. договору №760/7, договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2017 року.

Укладені між сторонами договори про здійснення закупівель за державні кошти містять орієнтовні величини обсягів закупівлі теплової енергії на рік та її вартість, а конкретні умови постачання теплової енергії, її облік, розрахунковий період, порядок оплати та конкретна відповідальність сторін унормовані договором про постачання теплової енергії в гарячій воді №760.

Згідно з п. 11.2 договорів про здійснення закупівлі теплової енергії в гарячій воді, умови постачання теплової енергії, не передбачені цим договором, регулюються між сторонами чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією та договором про постачання теплової енергії в гарячій воді №760 з усіма додатками.

Позивач стверджує, що відповідач систематично порушував терміни оплати за теплову енергію, встановлені договором, що підтверджується виставленими рахунками та документами (реєстрами) про їх отримання.

Позивач нарахував відповідачу пеню, річні та інфляційні втрати згідно з п. 6.5 договору №760 та приписів ст. 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з доданими до позовної заяви розрахунками, позивач нарахував відповідачу:

- 18994,70 грн. пені за загальний період з 10.11.2016 року по 27.09.2017 року за несвоєчасну оплату теплової енергії, спожитої відповідачем у жовтні 2016 року та січні-липні 2017 року;

- 51718,91 грн. інфляційних втрат за загальний період з 16.02.2015 року по 15.09.2017 року за несвоєчасну оплату теплової енергії, спожитої відповідачем у січні 2015 року, березні - серпні 2015 року, грудні 2015 року, січні - жовтні 2016 року, січні - червні 2017 року;

- 9260,70 грн. 3% річних за загальний період з 10.02.2015 року по 27.09.2017 року за несвоєчасну оплату теплової енергії, спожитої відповідачем у січні - вересні 2015 року, грудні 2015 року, січні - листопаді 2016 року, січні - серпні 2017 року.

На підтвердження обсягів спожитої відповідачем теплової енергії позивачем надано копії актів про обсяги спожитої (поставленої) споживачу (субспоживачу) теплової енергії за період з січня 2015 року по серпень 2017 року (т.1 а.с. 175-206).

На підтвердження сум та оплат відповідачем теплової енергії позивачем надано копії платіжних доручень та банківських виписок (т.1 а.с. 77-78, 207-208).

Також позивачем надано копії рахунків, виписаних відповідачу (т.1 а.с. 41-76) та документи без назви (розписки про вручення в журналі (реєстри) на підтвердження дат отримання відповідачем рахунків та актів (т.1 а.с. 163-174).

З матеріалів справи вбачається, що господарський суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження дат отримання відповідачем рахунків на оплату теплової енергії, підстави стверджувати, що відповідачем порушено строки оплати спожитої ним теплової енергії, відсутні, та ін.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 Господарського процесуального України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 86 цього ж кодексу, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Крім того, ст. 714 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона, постачальник, зобов'язується надавати другій стороні, споживачеві, абонентові, енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Також, статтею 275 Господарського кодексу України встановлено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Згідно з ч. 6, 7 ст. 276 Господарського кодексу України, розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Як зазначено вище 15.03.2002 року між позивачем (теплопостачальна організація за договором) та відповідачем (споживач за договором) укладено договір №760 про постачання теплової енергії в гарячій воді, відповідно до умов якого теплопостачальна організація зобов'язалася постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді, а споживач зобов'язався сплачувати за одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Згідно п. 4.1. договорів про закупівлю теплової енергії в гарячій воді № 760/5 від 27.07.2015 року та №760/6 від 16.05.2016 року передбачено, що розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після пред'явлення учасником рахунка на оплату товару або послуг, або після підписання сторонами акта звірки взаємних розрахунків, шляхом перерахування коштів на рахунок учасника, з врахуванням ПДВ, на умовах, зазначених в цьому договорі.

У п. 4.1. договору про закупівлю теплової енергії в гарячій воді №760/7 від 08.06.2017 року розрахунки проводяться шляхом перерахування коштів на рахунок учасника на умовах зазначених у договорі про постачання теплової енергії в гарячій воді від 15.03.2002 року №760 та цьому договорі. Пунктом 4.2. договору №760/7 від 08.06.2017 року передбачено, що оплату за спожиту теплову енергію замовник здійснює на підставі наданих учасником рахунків не пізніше семи календарних днів з моменту їх надсилання (надання).

У свою чергу, п. 6.4. договору про постачання теплової енергії в гарячій воді від 15.03.2002 року №760 передбачено, що остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію проводиться до 10-го числа місяця наступного за розрахунковим на підставі виписаних рахунків енергопостачальної організації.

Отже, відповідно до договору про постачання теплової енергії в гарячій воді від 15.03.2002 року №760 та до договорів про закупівлю теплової енергії в гарячій воді, оплата теплової енергії відбувається на підставі наданих відповідачу рахунків.

Проте, позивач не взяв до уваги, що рахунок за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), він носить лише інформаційний характер. Тобто форма документу «рахунок» не містить можливості визначення змісту правочину (купівля-продаж, постачання, надання послуг, тощо) та не визначає вид договірних зобов'язань. Фактично рахунок передбачає тільки визначення певних сум до уваги покупця за фактично поставлені товари чи надані (фактично надані) послуги, а сам факт отримання товарів (послуг) повинен бути підтверджений видатковою накладною постачальника або актом прийому-передачі виконаних робіт (послуг), тощо.

Для правильного встановлення факту належного виконання позивачем свого обов'язку, згідно з умовами договорів, щодо направлення рахунків необхідно звернути увагу на те, яким чином це відбувалося.

Так, договорами, на які посилається позивач, передбачено «надсилання (надання)» рахунків, тобто передбачено, що позивач повинен був вручити Головному територіальному управлінню юстиції у Полтавській області або направити поштою виставлені к оплаті рахунки.

Належними доказами про виконання позивачем вимог договорів про закупівлю теплової енергії в гарячій воді в частині виставлення рахунків відповідачу є їх направлення на адресу відповідача поштою або безпосереднє вручення за належною адресою уповноваженій особі або так як це передбачено Інструкцією з діловодства в Головному територіальному управлінні юстиції у Полтавській області затвердженої наказом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 27.04.2015 року №146/4.

Згідно з п. 30.1.2 Інструкції, кореспонденція, що надходить до Головного територіального управління, приймається централізовано у Відділі організаційної роботи. Документи надходять до Відділу організаційної роботи через поштове відділення та безпосередньо приймальню Головного територіального управління (п.30.1.3 Інструкції)

У пункті 30.03.3 Інструкції визначено, що на документах, які надійшли до Головного територіального управління, проставляється вхідний номер. Він має вигляд реєстраційного штампа, який проставляється на нижньому полі першого аркуша документа праворуч (на листах – відповідях) та штрих-коду на листах, які пройшли комп’ютерну реєстрацію. Основним принципом реєстрації документів є однократність. Вхідна кореспонденція, що надійшла до Головного територіального управління, реєструється в автоматизованому режимі.

Отже, отримання всієї кореспонденції відповідачем відбувається через Відділ організаційної роботи.

Позивачем не надано доказів того, що рахунки за спірний період направлялися (надавалися) відповідачеві та вони отримувалися стороною за договором, зокрема, Відділом організаційної роботи. При цьому, надані до матеріалах справи копії відповідних рахунків та актів вищевказаних реквізитів не містять.

Щодо наданих позивачем копій листів, які на думку позивача свідчать про отримання уповноваженими особами відповідача рахунків, вбачається наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Частиною 3 ст. 237 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Стаття 244 Цивільного кодексу України встановлює можливість представництва інтересів сторони за договором на підставі довіреності.

З урахуванням наведеного, відповідач протягом всього часу дії договорів, що укладено між позивачем та відповідачем, не уповноважував будь-яких осіб на підставі довіреності або в інший спосіб на отримання рахунків за надані послуги з теплопостачання, а відтак твердження позивач про вручення рахунків «представникам» відповідача не відповідає дійсності та не ґрунтується на законі.

Разом із цим, відповідачем належним чином виконувалися обов'язки за договорами шляхом здійснення оплати виставлених рахунків, про що свідчать платіжні документи, які містяться у матеріалах справи.

Надані позивачем докази на підтвердження направлення чи вручення відповідачу актів про обсяги та рахунків не є належними доказами, оскільки проаналізувавши вказані докази неможливо зробити висновок, щодо того, які саме документи направлялися/вручалися та за які періоди.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що у деяких розписках про отримання є дописки вчинені від руки саме щодо періодів. При цьому, виявити хто саме зробив такі дописки, суд не має змоги. Також, відповідні документи вручені/отримані невстановленими особами, посадове становище та повноваження яких невідомі.

Таким чином, докази відносно належного виконання обов’язку позивачем за договорами про надсилання (надання) рахунків не можуть ґрунтуватися на припущеннях та доводитися іншими засобами доказування, у даному випадку реєстрами, які взагалі нічим не передбачені.

Підсумовуючи викладене, належними доказами надсилання (надання) вимоги, претензій, актів є поштові відправлення або надання їх відповідачу через кур'єрський зв’язок. Таких доказів позивачем не надано.

З урахуванням наведеного, позивачем не доведено та не надано докази відносно дат вручення рахунків або вимог, а відтак не доведено прострочення відповідачем своїх грошових зобов’язань за договорами.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до п. п. 13, 14 Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 року № 1707/5, головні територіальні управління юстиції утримуються за рахунок Державного бюджету України.

Згідно зі ст. 2 Бюджетного кодексу України бюджетним зобов'язанням є будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Відповідно до ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Згідно ч. ч. 3, 4, 5, 7 ст. 48 Бюджетного кодексу України розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов'язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов'язання та не утворюється бюджетна заборгованість. Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються.

Казначейство України здійснює реєстрацію та облік бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів і відображає їх у звітності про виконання бюджету. При реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань здійснюється перевірка відповідності напрямів витрачання бюджетних коштів бюджетному асигнуванню, паспорту бюджетної програми. Порядок здійснення реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів визначається Міністерством фінансів України.

Згідно з п. 2.1 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012 року №309 бюджетні зобов'язання та бюджетні фінансові зобов'язання розпорядників бюджетних коштів обліковуються органами Казначейства в бухгалтерському обліку виконання бюджетів та відображаються у звітності про виконання бюджетів. Відповідно до п. 2.6 вказаного Порядку документи, що підтверджують факт узяття бюджетного зобов'язання та/або бюджетного фінансового зобов'язання, повертаються розпоряднику з відміткою «зареєстровано та взято на облік».

Відповідно до п. 2.9 Порядку органи Казначейства не реєструють:

- зобов'язання у разі відсутності документів щодо закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до законодавства у сфері закупівель;

- фінансові зобов'язання у разі відсутності документів, які підтверджують факт узяття бюджетного фінансового зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Бюджетного кодексу України порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, а саме, зокрема взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України. При цьому за порушення бюджетного законодавства до учасників бюджетного процесу можуть застосовуватися заходи впливу, визначені у ст. 117 Бюджетного кодексу України.

Крім цього, придбання товарів за бюджетні кошти врегульовано Законом України «Про здійснення державних закупівель» (діяв до 01.04.2016 року) та Законом України «Про публічні закупівлі» (діє з 01.04.2016 року).

Відповідно до ч. 7 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі» забороняється придбання товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим законом, та укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим законом. Аналогічний припис містився і у ч. 5 ст. 2 Закону України «Про здійснення державних закупівель».

Згідно з інформацією Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області договір №760 від 15.03.2002 року на постачання теплової енергії у гарячій воді протягом періоду 2015 - 2017 років в Головному управлінні Казначейства не реєструвався.

Вказане підтверджує, що до моменту укладення між сторонами договорів про закупівлю теплової енергії в гарячій воді, відповідач не мав змоги оплачувати спожиту ним теплову енергію згідно умов договору №760 від 15.03.2002 року на постачання теплової енергії у гарячій воді.

Як було зазначено вище, відповідно до договору про постачання теплової енергії в гарячій воді від 15.03.2002 року №760, та договорів про закупівлю теплової енергії в гарячій воді, оплата теплової енергії відбувається на підставі наданих відповідачу рахунків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження дат направлення чи вручення відповідачу (уповноваженій особі) рахунків на оплату теплової енергії, підстави стверджувати, що відповідачем порушено строки оплати спожитої ним теплової енергії, відсутні.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що позивачем по даній справі всупереч приписів ст. 74 та ст. 77 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження заявлених позовних вимог.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач заявив про застосування позовної давності.

Поняття позовної давності міститься в ст. 256 Цивільного кодексу України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку із спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 року №10).

У зв'язку з тим, що місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову в позові з підстав його необґрунтованості, то заява відповідача про застосування позовної давності правомірно не задоволена.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв’язку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване на рішення Господарського суду Полтавської області від 03.05.2018 року по справі №917/2072/17 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 13, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 03.05.2018 року по справі №917/2072/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Ільїн О.В.