РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2018Справа № 910/5358/18
за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

до Державного агентства резерву України

про стягнення 2518,69 грн.

Суддя Картавцева Ю.В.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення заборгованості у розмірі 2518,69 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач протягом 2016 року надавав послуги зі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву відповідно до умов договору №5/11 від 19.11.2009 зі змінами внесеними додатковою угодою №3 від 13.06.2013, однак відповідачем вказані послуги оплачені не були, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 2518,69 грн., яку позивач просить стягнути.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.05.2018 суд ухвалив: позовну заяву Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без руху; встановити позивачу спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом: надання до суду відомостей щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до позовної заяви; зазначення попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи; подання підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; встановити позивачу строк для усунення недоліків - протягом п'яти днів з дня вручення даної ухвали.

30.05.2018 до відділу діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п'яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

З огляду на наведене, оскільки у справі №910/5358/18 ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд доходить висновку про можливість здійснення розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Так, враховуючи, що предметом позову у даній справі є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі (з огляду на заявлені предмет та підстави позову) не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд дійшов висновку про розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.06.2018 суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, праву розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; запропонувати відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом п'яти днів з дня отримання відзиву; подати суду докази надіслання (надання) її іншим учасникам справи, встановити відповідачу строк для подання заперечень - протягом п'яти днів з дня отримання відповіді на відзив; подати суду докази надіслання (надання) їх іншим учасникам справи.

У встановлений судом строк відповідачем не подано до суду відзиву на позовну заяву позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та письмові пояснення, викладені позивачем у позовній заяві, суд

ВСТАНОВИВ:

19.11.2009 між Державним комітетом України з державного матеріального резерву та Державним підприємством «Ренійський морський торговельний порт» (зберігач) укладено договір поставки № 5/11 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (надалі - Договір), згідно з п.1.1. якого зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача.

Комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми №1 мр. (п. 1.2. Договору).

Згідно з п. 3.1. Договору Комітет зобов'язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам, організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України (п. 4.1. Договору).

За змістом п. 4.2. Договору відшкодування витрат (з урахуванням ПДВ) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між Комітетом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженого Комітетом Кошторису витрат, затвердженого Комітетом акту виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву та наданих до нього копій документів, що підтверджують фактичні витрати, акту звірки заборгованості згідно з даним договором, податкової накладної на момент сплати).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладання, а саме з 01.01.2009, і діє протягом усього терміну зберігання цінностей (п. 7.3. Договору).

Судом встановлено, що у зв'язку з реорганізацією ДП «Ренійський морський торговельний порт» шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків ^стосовно них відповідно до розподільчого балансу від 13.06.2013 року та акта приймання-передачі від 13.06.2013 року і утворення внаслідок виділу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 року №133-р, наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 року №163, а також переходом прав та зобов'язань за договором від ДП «РМТП» до правонаступника - Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» згідно з додатковою угодою №3 від 13.06.2013 сторони дійшли згоди внести такі зміни в договір №5/11 від 19.11.2009: змінити преамбулу Договору, виклавши її в такій редакції: «Державне агентство резерву України (далі - Держрезерв) в особі Голови Держрезерву Корітка Вячеслава Васильовича, діючого на підставі Положення «Про Державне агентство резерву України», затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №463/2011, з однієї сторони, і Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» (далі - Адміністрація) в особі начальника Ренійської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Ренійського морського порту) (далі - Зберігач) Строя Сергія Костянтиновича, діючого на підставі Положення про Ренійську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Ренійського морського порту) та довіреності від 13.06.2013 року №92, з другої сторони»; внести зміни до п. 8 Договору, виклавши його у новій редакції.

За приписами частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Судом встановлено, що листом (вх. №1/24-602 від 01.06.2016) Державне агентство резерву України повернуло позивачеві погоджений кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2016 рік Ренійської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Судом встановлено, що відповідно до кошторису витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на складі Ренійської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на 2016 рік, затвердженого начальником Ренійської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та погодженого головою Державного агентства резерву України, такі витрати становлять 2518,69 грн. з ПДВ.

Як зазначає позивач, та не спростував відповідач, позивачем було направлено відповідачеві в порядку п. 4.2. Договору документи на підтвердження фактичних витрат на відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей Держрезерву, в тому числі, додаткову угоду, акт на відшкодування витрат, звіт про витрати тощо.

Судом встановлено, що вказані документи, зокрема, додаткова угода та акт на відшкодування витрат матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по Ренійській філії ДП «Адміністрація морських портів України» на 2016 рік підписана лише зі сторони позивача.

Судом встановлено, що позивачем направлено на адресу відповідача претензію від 21.02.2018 №21-1-22/563 на суму 2518,69 грн. щодо відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за Договором за 2016 рік.

Судом встановлено, що відповідач листом від 03.03.2018 №590/0/4-18 повідомив позивача про неможливість зареєструвати кредиторську заборгованість у Державній казначейській службі України, у зв'язку з чим відсутні можливості для відшкодування вказаних витрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що позивач протягом 2016 року надавав послуги зі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву відповідно до умов договору №5/11 від 19.11.2009 зі змінами внесеними додатковою угодою №3 від 13.06.2013, однак відповідачем вказані послуги оплачені не були, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 2518,69 грн., яку позивач просить стягнути.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами статті 947 Цивільного кодексу України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

У статті 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв" вказано, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Як встановлено судом, листом (вх. №1/24-602 від 01.06.2016) Державне агентство резерву України повернуло позивачеві погоджений кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2016 рік Ренійської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Як встановлено судом, відповідно до кошторису витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на складі Ренійської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на 2016 рік, затвердженого начальником Ренійської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та погодженого головою Державного агентства резерву України, такі витрати становлять 2518,69 грн. з ПДВ.

Як зазначає позивач, та не спростував відповідач, позивачем було направлено відповідачеві в порядку п. 4.2. Договору документи на підтвердження фактичних витрат на відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей Держрезерву, в тому числі, додаткову угоду, акт на відшкодування витрат, звіт про витрати тощо.

Як встановлено судом, вказані документи, зокрема, додаткова угода та акт на відшкодування витрат матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по Ренійській філії ДП «Адміністрація морських портів України» на 2016 рік підписана лише зі сторони позивача.

Як встановлено судом, позивачем направлено на адресу відповідача претензію від 21.02.2018 №21-1-22/563 на суму 2518,69 грн. щодо відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за Договором за 2016 рік.

Як встановлено судом, відповідач листом від 03.03.2018 №590/0/4-18 повідомив позивача про неможливість зареєструвати кредиторську заборгованість у Державній казначейській службі України, у зв'язку з чим відсутні можливості для відшкодування вказаних витрат.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ст. 193 Господарського кодексу України).

Як встановлено судом, станом на дату звернення позивачем до суду та розгляду спору судом, відповідачем не сплачено кошти у рахунок відшкодування вартості зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2016 рік, сума заборгованості становить 2518,69 грн., доказів протилежного, а саме доказів сплати вказаної суми коштів сторонами не надано.

Відтак, наявність та обсяг заборгованості відповідача за Договором у розмірі 2518,69 грн. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у вказаному розмірі, у зв'язку з чим позов в частині стягнення основного боргу підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст.ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору з огляду на задоволення позову покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28; ідентифікаційний код: 37472392) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, проспект Перемоги, 14; ідентифікаційний код: 38727770) основний борг у розмірі 2518 (дві тисячі п'ятсот вісімнадцять) грн. 69 коп. та судовий збір у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Картавцева