ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"15" серпня 2018 р.           м. Київ            Справа № 911/1779/18

Суддя Господарського суду Київської області Янюк О.С., розглянувши матеріали

заяви про видачу судового наказу Товариству з обмеженою відповідальністю «Альтецца Трейд», м.Київ

про стягнення заборгованості, штрафних та фінансових санкцій з Дочірнього підприємства «Рітейл центр», м.Ірпінь Київської області

ВСТАНОВИВ:

10.08.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Альтецца Трейд» (далі – заявник, ТОВ «Альтецца Трейд») звернулось до Господарського суду Київської області (далі – суд) із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Дочірнього підприємства «Рітейл центр» (далі – боржник, ДП «Рітейл центр») суму основного боргу у розмірі 108 601,41грн, 13 332,67грн пені, 1 169,32грн три проценти річних, 2 063,42грн інфляційних втрат за порушення умов договору №РЦ021598 від 27.01.2014 в частині оплати за поставлений товар.

Подана заява не відповідає вимогам ст. 150 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) з наступних підстав.

Відповідно до приписів ч.2,3 ст. 150 ГПК України, у заяві повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. До заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Як вбачається із матеріалів поданої заяви, між ТОВ «Альтецца Трейд» та ДП «Рітейл центр» укладено договір №РЦ021598 від 27.01.2014 (далі – Договір), відповідно до п.7.9 якого, оплата за товар здійснюється в українській валюті в безготівкову порядку шляхом перерахування коштів на банківській рахунок ТОВ «Альтецца Трейд» (постачальник) після його реалізації кожні 35 (тридцять п’ять) дні (ів). При цьому сторони домовилися про те, що покупець здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати не менше, ніж 500,00 (п’ятсот)грн. з кожного магазину.

Проте, заявником не було надано суду відповідних належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76-77 ГПК України, які б підтверджували факт реалізації ДП «Рітейл Вест» товару, який був поставлений заявником, згідно наданих суду видаткових накладних. Ураховуючи зазначене, у суду відсутні підстави вважати, що боржником був порушений обов’язок щодо оплати поставленого товару.

Наявний у матеріалах заяви акт перевірки розрахунків від 11.06.2018, як доказ щодо наявної заборгованості, суд до уваги не приймає, оскільки зазначений акт є документом, за яким підприємства звіряють бухгалтерський облік операцій, а наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується первинними документами (договором, розрахунками, тощо).

Таким чином, суд дійшов висновку, що заявником не надано суду відповідних доказів, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, а відтак останнім не дотримано вимоги встановлені ст. 150 ГПК України.

Разом із цим, відповідно до ст.148 ГПК України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати індексу інфляції та трьох процентів річних є додатковими способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, що ґрунтується на вимогах закону, а не договору.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України), штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Тобто, згідно норм ст. 230 ГК України вимога про стягнення пені є вимогою про стягнення штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання, а сама пеня є видом забезпечення виконання зобов’язання та відповідальності за порушення грошового зобов’язання.

Водночас, ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Із змісту Договору, зокрема, п.8 «Відповідальність сторін», вбачається, що сторонами не було погоджено відповідальності ДП «Рітейл Вест» у вигляді пені за прострочення ним зобов’язання щодо оплати поставленого заявником товару. За таких обставин, у заявника відсутні правові підстави для нарахування ДП «Рітейл Вест» пені.

Крім того, суд зазначає, що посилання заявника на те, що боржник на підставі ст. 625 ЦК України, зобов’язаний сплатити ТОВ «Рітейл Вест», зокрема, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ є таким, що не відповідає вимогами чинного законодавства.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги заявника щодо стягнення штрафних та фінансових санкцій не відповідають приписам ст.148 ГПК України та не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.

Крім того, суд зазначає, що заявником не було надано суду примірник відповідної заяви про видачу судового наказу із доданими до неї матеріалами для направлення її боржнику.

Суд звертає увагу заявника, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п. 1-2, 8-9 ч. 1 ст. 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків (ч. 1 ст. 153 ГПК України).

Разом із цим, відповідно до ч. 1 ст. 153 ГПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п. 3 - 6 ч.1 ст. 152 ГПК України, зокрема, невідповідність вимогам ст.148 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Згідно із ч. 2 ст. 151 ГПК України, у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред'явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 148, 150, 152, 153, 234-235 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у видачі судового наказу за поданою ТОВ «Альтецца Трейд» заявою про стягнення з ДП «Рітейл центр» суму основного боргу у розмірі 108 601,41грн, 13 332,67грн пені, 1 169,32грн три проценти річних, 2 063,42грн інфляційних втрат за порушення умов договору №РЦ021598 від 27.01.2014 в частині оплати за поставлений товар.

Ухвала набирає законної сили у порядку, встановленому ч. 2 ст. 235 ГПК України з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена протягом 10 днів у порядку передбаченому ст.ст.256-257 ГПК України з урахуванням пп. 17.5 п.17 ч.1 Перехідних положень ГПК України.

Суддя                                 О.С. Янюк

Ухвалу складено та підписано 15.08.2018.