ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2018 р. Справа № 920/184/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В. О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О. В.,

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу арбітражного керуючого Верченко Дмитра Валерійовича (вх.№869Х/2) на рішення Господарського суду Сумської області від 15.03.2018 у справі №920/184/18

за позовом ОСОБА_2, м. Суми

до Комунального підприємства «Сумижитло» Сумської міської ради, м. Суми

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Сумської області від 15.03.2018 позовні вимоги задоволені, стягнуто з КП "Сумижитло" Сумської міської ради на користь ОСОБА_3 86149,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.12.2016 року по 12.03.2018 року.

Арбітражний керуючий Верченко Д.В. з вказаним рішенням суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свою скаргу апелянт обгрунтовує тим, що судом першої інстанції прийнято рішення при неповному з`ясуванні обставин справи, зокрема, не взято до уваги, що 09.02.2017 ОСОБА_2 було повністю погашено заборгованість по заробітній платі, а тому з цього дня не нараховуються середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 14.05.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, розгляд справи призначено на 11.06.2018.

У зв'язку з відрядженням судді Шевель О.В., відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2018, для розгляду даної справи визначено такий склад суду: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А.

11.06.2018 від апелянта надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.06.2018 оголошено перерву до 30.07.2018.

25.07.2018 від ОСОБА_2 надійшли заперечення на апеляційну скаргу (вх. №5778). В своїх запереченнях ОСОБА_2 вказує на те, що станом на час подання заперечень не відбулось виконання ухвали Господарського суду Сумської області від 18.04.2017 у справі №920/1082/16 якою на її користь стягнуто 30668,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто заявник вважає, що розрахунок при звільненні з нею фактично не відбувся. ОСОБА_2 зазначає, що виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні входить до структури заробітної плати, а тому є оплатою праці. Наведене, на її думку, дає підстави для нарахування середнього заробітку по день звернення з заявою у данній справі. До того ОСОБА_2 заявляє, що має право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку із порушенням строків її виплати, як то передбачено Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадян втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх сплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 №159.

У зв'язку з відпусткою судді Пуль О.А., відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2018, для розгляду даної справи визначено такий склад суду: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

В судовому засіданні присутня ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, навела відповідні пояснення, просила суд залишити її без задоволення, рішення Господарського суду Сумської області від 15.03.2018 без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 30.07.2018 у розгляді справи оголошено перерву до 16.08.2018.

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, встановила наступне.

Позивач, ОСОБА_2 у період з 12.02.2014 по 13.01.2016 працювала у КП "Сумижитло" СМР на посаді бухгалтера, та звільнена з посади, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до заочного рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08.04.2016 у справі №591/1203/16-ц стягнуто з Комунального підприємства «Сумижитло» Сумської міської ради на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 27007,45 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 12316,3 грн. за період з 13.01.2016 по 08.04.2016. Вказане рішення не оскаржено та набуло чинності.

Відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25.07.2016 у справі №591/3572/16-ц з Комунального підприємства «Сумижитло» Сумської міської ради на користь ОСОБА_2 стягнуто 17006,80 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.04.2016 по 12.07.2016. Вказане рішення не оскаржено та набуло чинності.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 17.11.2016 порушено провадження у справі про банкрутство КП «Сумижитло».

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 18.04.2017 у справі №920/1082/16 визнано ОСОБА_2 кредитором у справі з вимогами 30668,00 грн., які включені в першу чергу задоволення, які складаються з середнього заробітку за час затримки при виплаті заробітної плати за період 13.07.2016 по 15.12.2016.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 просить суд стягнути з КП «Сумижитло» СМР на її користь 74439,60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.12.2016 по 12.03.2018 (день звернення до суду).

Як зазначалось, рішенням Господарського суду Сумської області від 15.03.2018 заява ОСОБА_2 задоволена, стягнуто з КП «Сумижитло» СМР на її користь 86149,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.12.2016 року по 12.03.2018 року.

Приймаючи вказане рішення та дійшовши висновку про задоволення заяви ОСОБА_2 та правомірності заявленого періоду нарахування середнього заробітку за час затримки при звільненні, місцевий господарський суд виходив з положень ст. 117 КЗпП України, довідки про середньоденну заробітну плату ОСОБА_2, та кількості робочих днів у 2016, 2017, 2018 роках.

Проте, колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким рішенням, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до положень ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини. Суд вважає, що неможливість розпоряджатись коштами через арешт рахунків державною виконавчою службою не свідчить про відсутність вини роботодавця і не є підставою для звільнення останнього від обов`язку сплатити заробітну плату працівнику.

Наведений вище висновок суду узгоджується з правовою позицією ВСУ висловленою у справі 6-76цс14. У вказаній правовій позиції Верховний Суд України зазначив, що такі, зокрема, обставини, як порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (постанова Верховного Суду України від 25.06.2015 у справі №6-116цс15).

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В рішенні Зарічного районного суду м. Суми від 25.07.2016 у справі №591/3572/16-ц встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення складає 278,80 грн. Вказані обставини колегія суддів вважає преюдиційними та враховує при вирішенні даного спору.

З банківських виписок (а.с 98, 99 т.1) наданих ОСОБА_2 до матеріалів справи вбачається, що 16.12.2016 та 16.02.2017 ОСОБА_2 перераховано заробітну плату у розмірі 27007,45 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 12316,3 грн. Зазначене також підтверджено копіями платіжних доручень №868 від 14.12.2016 на суму 20077,82 грн. та №987 від 09.02.2017 на суму 19245,93 грн. (а.с. 37, 38 т.1). Згідно платіжних доручень банком зазначені платежі проведені 16.12.2016 та 16.02.2017, відповідно.

Отже, 16.02.2017 з ОСОБА_2 проведено остаточний розрахунок по заробітній платі.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Тобто, виплати по середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинні нараховуватись по день фактичного розрахунку по заробітній платі, тобто в даному випадку, по 16.02.2017, включно. Отже, з 17.02.2017 позивач втратив право на нарахування середнього заробітку, оскільки з цього часу відсутня заборгованість по виплаті заробітної плати.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правомірним нарахування ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.12.2016 по 16.02.2017, включно.

Розраховуючи розмір виплати, колегія суддів зазначає, що у даному періоді 41 робочий день (10 робочих днів у період з 16.12.2016 по 31.12.2016, 19 робочих днів у січні 2017, 12 робочих днів у період з 1.02.2017 по 16.02.2017 включно), тому 41 робочий день підлягає множенню на 278,80 грн.(розмір середньоденного заробітку) = 11430,80 грн.

Отже, нарахуванню та виплаті ОСОБА_2 підлягає сума середнього розрахунку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11430,80 грн.

Зазначене є підставою для часткового скасування рішення Господарського суду Сумської області від 15.03.2018, як такого, що прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права та при неповному з'ясуванні обставин справи.

Що стосується доводів ОСОБА_2 наведених у запереченнях на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до п.4 Порядку проведення компенсації громадян втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх сплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

З наведеного вбачається, що при затримці виплати заробітної плати особі мають бути нараховані компенсаційні виплати з індексації заробітної плати.

Проте, таких вимог ОСОБА_2 до суду у даному позові не заявлено. Враховуючи межі позовних вимог, ці вимоги судом не розглядаються.

До того ж, колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_2 щодо віднесення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розділом 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2014 №5, визначено, що суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні не належать до фонду оплати праці.

Сума компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, згідно пункту 2.2.8 зазначеної Інструкції виплачується з фонду додаткової заробітної плати, але як зазначалось ОСОБА_2 наведеної компенсації не заявляла.

Колегія суддів зазначає, що підставами нарахуванням виплат з середнього заробітку є затримка роботодавця з виплати звільненому працівнику заробітної плати, тобто, відповідальність роботодавця у зв'язку з затриманням виплати заробітної плати при звільненні, як вбачається такі виплати здійснюються не з фонду оплати праці.

Тому, відсутні підстави ототожнювати виплати з середнього заробітку з виплатами по заробітній платі, оскільки ці виплати різняться підставами нарахування та джерелом фінансування.

Отже, доводи ОСОБА_4 щодо наявності у неї права на нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на день подання позову у даній справі, оскільки з нею не проведено розрахунку з виплати сум, присуджених до стягнення на підставі ухвали Господарського суду Сумської області від 18.04.2017 у справі №920/1082/16 є неправильними, та такими, що не узгоджуються з положеннями чинного законодавства.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права.

З встановлених судом апеляційної інстанції вбачається, що оскаржувана ухвала вимогам статті 236 ГПК України не відповідає, у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин справа підлягає частковому скасуванню.

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 2 ст. 275, ч.1 ст. 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу арбітражного керуючого Верченко Д.В. задовольнити частково.

Скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 15.03.2018 у справі №920/184/17 в частині стягнення з Комунального підприємства "Сумижитло" Сумської міської ради на користь ОСОБА_3 74718,40 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Прийняти нове рішення.

Пункт 1, 2 резолютивної частини рішення викласти в такій редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Сумижитло" Сумської міської ради (, вул. Горького, 21, м. Суми, 40000) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 11430,80 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.12.2016 року по 16.02.2017 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.»

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у відповідності до статей 286- 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.08.18

Головуючий суддя Фоміна В. О.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Шевель О. В.