ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

04.06.2018р. Справа № 905/982/18

Господарський суд Донецької області у складі судді Ніколаєвої Л.В., розглянувши заяву Комунального підприємства «Міст» (84320, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Бєляєва, 113) за вх. № ГСДО 10789/18 від 25.05.2018р.

до боржника: Фізичної особи-підприємця Панченко Тетяни Михайлівни (84306, АДРЕСА_1)

про видачу судового наказу за вимогою про стягнення 66 885,10 грн., з яких: 43 976,86 грн. - основний борг, 2 215,66 грн. - інфляційні втрати, 549,84 грн. - 3% річних, 12 616,20 грн. - пеня, 7 526,54 грн. - штраф,

ВСТАНОВИВ:

КП «Міст» звернулось до господарського суду Донецької області з заявою про видачу судового наказу, у якій просить суд стягнути з ФОП Панченко Т.М. 66 885,10 грн., з яких: 43 976,86 грн. - основний борг, 2 215,66 грн. - інфляційні втрати, 549,84 грн. - 3% річних, 12 616,20 грн. - пеня, 7 526,54 грн. - штраф.

Частиною 2 ст. 12 ГПК України передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

За змістом статей 148, 154 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним в письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Суд розглядає заяву про видачу судового наказу без судового засідання і повідомлення заявника та боржника.

Відповідно до ст. 150 ГПК України до заяви про видачу судового наказу, зокрема, додаються: копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред'явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості та інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Отже, наказне провадження - це особливий спрощений вид господарського судочинства, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, який одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом. При цьому, наявність безспірної вимоги заявника підтверджується належно оформленими письмовими документами. Певний судовий наказ видається за грошовою вимогою, що виникла за одним договором.

Між тим, господарський суд позбавлений можливості встановити наявність боргу боржника в розмірі 43 976,86 грн., який складається з: боргу за договором оренди майна комунальної власності територіальної громади м. Краматорська № 30.09/16/2 від 30.09.2016р. в розмірі 30 106,14 грн. та боргу за договором участі суб'єктів підприємницької діяльності у розрахунках за утримання будинку, прибудинкової території та оплати комунальних послуг №30.09./16/3 від 30.09.2016р. в розмірі 13 870,72 грн., оскільки заявником не надано рахунки №34 від 31.01.2018р., №170 від 31.03.2018р. (за договором №30.09/16/2 від 30.09.2016р.) та №35 від 30.01.2018р. (за договором №30.09/16/3 від 30.09.2016р.), відповідні акти надання послуг, складання яких передбачено умовами вказаних договорів. Також заявником не надано докази часткової сплати боржником отриманих послуг за рахунком № 110 від 28.02.2017р. (за договором №30.09/16/3 від 30.09.2016р.).

Крім того, рахунки на оплату № 190 від 31.03.2017р. (за договором №30.09/16/2 від 30.09.2016р.) та №191 від 31.03.2017р. (за договором №30.09/16/3 від 30.09.2016р.), відповідні акти надання послуг містять виправлення щодо вартості наданих послуг.

При цьому, з наданого заявником акту звірки взаєморозрахунків за період з 01.09.2016р. по 10.05.2018р. не вбачається, що заявлена до стягнення сума наявна саме за договорами за №30.09/16/2 від 30.09.2016р. та №30.09/16/3 від 30.09.2016р., а не за будь-якими іншими договорами.

Водночас, заявником об'єднано вимоги про стягнення боргу за двома договорами, які ґрунтуються на різних доказах та не пов'язані між собою ані підставами виникнення, ані поданими доказами. За кожним договором складено окремі рахунки на оплату, акти надання послуг. При цьому, цими договорами передбачені різні порядки розрахунків. Таке об'єднання вимог перешкоджатиме та суттєво утруднить з'ясування спірних правовідносин заявника та боржника, що не відповідає меті наказаного провадження. Більш того, можливість об'єднання в одній заяві про видачу судового наказу вимог за двома або більше договорами розділом II ГПК України взагалі не передбачена.

Відповідно до п. п. 1, 3, 8 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням вимог статті 150 цього Кодексу; заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Враховуючи наведене, господарський суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу про стягнення основного боргу.

Щодо вимог заяви про видачу судового наказу в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних, пені та штрафу суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу вимог ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 ГК України.

При цьому грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, пеня та штраф за своєю правовою природою не є заборгованістю за договором, а є видом штрафних санкцій, яку сторона зобов'язання сплачує у разі невиконання/неналежного виконання зобов'язань та у випадку, якщо відповідальність у вигляді пені та штрафу була передбачена договором. Хоча вимоги про сплату пені та штрафу і мають грошовий характер, але за своєю природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, що унеможливлює їх розгляд в порядку наказного провадження.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, вимоги в частині стягнення річних та інфляційних також не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, оскільки ці вимоги не ґрунтуються на договорі.

За таких обставин, а також враховуючи можливість стягнення в порядку наказного провадження лише неоспорюваної заборгованості, вимоги про стягнення пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.

Відповідно до п.3 ч.1, ч.3 ст.152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу. У разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог.

Враховуючи наведене, господарський суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних.

При цьому, суд роз'яснює, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків. Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку (ст. 153 ГПК України).

Керуючись ст. ст. 152, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити Комунальному підприємству «Міст» у видачі судового наказу про стягнення з Фізичної особи - підприємця Панченко Тетяни Михайлівни 66 885,10 грн., з яких: 43 976,86 грн. - основний борг, 2 215,66 грн. - інфляційні втрати, 549,84 грн. - 3% річних, 12 616,20 грн. - пеня, 7 526,54 грн. - штраф.

Ухвала набирає чинності 04.06.2018р. та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня складання повної ухвали.

Суддя Л.В. Ніколаєва