ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХвала

про відмову у видачі судового наказу

"07" серпня 2018 р.                      м. Ужгород                      Справа № 907/483/18

Суддя господарського суду Закарпатської області Пригара Л.І.,

розглянувши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “1-А Ікорна Компанія”, м. Київ про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “ДЕЛФІШ”, с. Горінчево Хустського району суми 107 869 грн. 95 коп., в тому числі 76 037 грн. 96 коп. заборгованості згідно договору поставки № 73 від 24.11.2016 року, 21 369 грн. 31 коп. пені, 8 313 грн. 07 коп. інфляційних нарахувань та 2 149 грн. 61 коп. трьох процентів річних,

ВСТАНОВИВ:

02.08.2018 року до господарського суду Закарпатської області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю “1-А Ікорна Компанія”, м. Київ про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “ДЕЛФІШ”, с. Горінчево Хустського району Закарпатської області суми 107 869 грн. 95 коп., в тому числі 76 037 грн. 96 коп. заборгованості згідно договору поставки № 73 від 24.11.2016 року, 21 369 грн. 31 коп. пені, 8 313 грн. 07 коп. інфляційних нарахувань та 2 149 грн. 61 коп. трьох процентів річних.

07.08.2018 року за вказаною заявою господарським судом Закарпатської області був виданий судовий наказ в частині вимоги про стягнення 76 037 грн. 96 коп. заборгованості згідно договору поставки № 73 від 24.11.2016 року.

Дослідивши подану заяву в іншій частині, а саме, щодо вимог про стягнення з боржника суми 21 369 грн. 31 коп. пені, 8 313 грн. 07 коп. інфляційних нарахувань та 2 149 грн. 61 коп. трьох процентів річних, суд приходить до висновку, що у цій частині заява про видачу судового наказу задоволенню не підлягає.

Положеннями ст. 148 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, та в разі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно приписів ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, проценти, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, не мають характеру штрафних санкцій, а становлять особливий компенсаційний вид відповідальності, що відрізняється від штрафної, яка полягає, наприклад, у стягнення пені.

В свою чергу інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

При цьому суд зазначає, що вимоги про сплату передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахувань (процентів річних та втрат від інфляції) у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань.

Таким чином, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності, яка фактично не є заборгованістю у розумінні ст. 148 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З аналізу вказаної норми закону слідує, що пеня за своєю правовою природою є не грошовою заборгованістю за договором, а видом штрафних санкцій, яку сторона сплачує у разі невиконання/неналежного виконання свого грошового зобов’язання.

Таким чином, суд зауважує, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “1-А Ікорна Компанія”, м. Київ про видачу судового наказу в частині стягнення 21 369 грн. 31 коп. пені, 8 313 грн. 07 коп. інфляційних нарахувань та 2 149 грн. 61 коп. трьох процентів річних хоча і мають грошовий характер, проте не є за своєю правовою природою грошовою заборгованістю, стосовно якої господарським судом Закарпатської області може бути видано судовий наказ на підставі ст. 148 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов'язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

За таких обставин, суд доходить висновку, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю “1-А Ікорна Компанія”, м. Київ про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “ДЕЛФІШ”, с. Горінчево Хустського району суми 21 369 грн. 31 коп. пені, 8 313 грн. 07 коп. інфляційних нарахувань та 2 149 грн. 61 коп. трьох процентів річних не відповідає вимогам, встановленим ст. 148 Господарського процесуального кодексу України, в зв'язку з чим відмовляє у видачі наказу в цій частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись ст. ст. 147 - 154, 234 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю “1-А Ікорна Компанія”, м. Київ у видачі судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “ДЕЛФІШ”, с. Горінчево Хустського району суми 21 369 грн. 31 коп. пені, 8 313 грн. 07 коп. інфляційних нарахувань та 2 149 грн. 61 коп. трьох процентів річних.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею у відповідності до ч. 2 ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена в апеляційному порядку у строки, встановлені статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала складена та підписана 09.08.2018 року.

Суддя Пригара Л.І.