ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.08.2018р. Справа №905/1209/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Київ в особі Дніпропетровської

філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Дніпро

до відповідача ОСОБА_1 соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської

міської ради, м.Маріуполь

про стягнення інфляційних витрат та 3% річних в сумі 20224,53 грн.

Суддя Левшина Г.В.

при секретарі судового засідання Хохуля М.С.

Представники сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

В засіданні суду брали участь:

В засіданні суду 25.07.2018р. згідно ч.2 ст.216 ГПК

оголошено перерву до 14.08.2018р.

СУТЬ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком", м.Київ в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Дніпро, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, м.Маріуполь, про стягнення інфляційних витрат в сумі 15023,42 грн. та трьох процентів річних в сумі 5201,11 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договорами №340-121200 від 19.02.2015р., від 04.01.2016р. №121200 щодо відшкодування витрат по наданню телекомунікаційних послуг пільговим категоріям населення в період з грудня 2015р. по грудень 2016р., що встановлено рішенням господарського суду Донецької області від 02.11.2017р. по справі №905/1209/18.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 26.06.2018р. відкрите провадження у справі №905/1209/18, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження

Відповідач надав відзив на позовну заяву №5 від 18.07.2018р., в якому заперечив проти заявлених позовних вимог, посилаючись на ті обставини, що відповідно до рішення Маріупольської міської ради від 25.07.2017 №7/20-1724 ОСОБА_1 соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради припинив діяльність шляхом ліквідації з 01.01.2018р., фінансування відповідними бюджетами не здійснювалось, а Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" не було передбачено видатків у вигляді субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг звязку. За таких обставин, як вказує відповідач, управління згідно лімітної довідки від 06.01.2016р. про бюджетні асигнування та кредитування на 2016 рік, виданої департаментом фінансів Маріупольської міської ради на підставі розпорядження міського голови від 06.01.2016р. №8р, не є головним розпорядником коштів за КФК 090214.

03.08.2018р. до суду надійшла відповідь позивача на відзив, згідно якої позивач стверджує про безпідставність заперечень відповідача проти позову.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив:

02.11.2017р. рішенням господарського суду Донецької області по справі №905/2036/17 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Київ в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Дніпро про стягнення заборгованості в сумі 338831,20 грн. задоволені повністю, стягнуто з ОСОБА_1 соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком заборгованість в сумі 338831 грн. 20 коп., судовий збір в сумі 5082 грн. 47 коп.

Згідно вказаного рішення суду встановлено, що 19.02.2015р. між позивачем (постачальником) та ОСОБА_1 соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради (платником) був підписаний договір №340-121200 про відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг населенню.

Як було встановлено, предметом вказаного договору є відносини сторін щодо організації роботи та відшкодуванню витрат, повязаних з наданням пільг з послуг електрозвязку та встановленню телефонів населенню.

Відповідно до умов договору виконавець здійснює надання пільг з послуг звязку (абонентська плата за користування квартирним телефоном та встановлення квартирних телефонів) населенню, яке має право на пільги відповідно до діючого законодавства України, а платник здійснює відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг з послуг звязку та встановленню телефонів населенню в межах виділених субвенцій з державного бюджету (п.1.2 договору).

Виконавець здійснює надання пільг по абонентській платі за користування квартирним телефоном і радіоточкою населенню відповідно до рішення Маріупольської міської ради, а платник здійснює відшкодування витрат, повязаних з наданням цих пільг в межах виділених коштів з місцевого бюджету (п.1.3 договору).

Згідно рішення суду, за змістом розділу 2 договору позивач зобовязаний щомісячно до 15 числа місяця, що настає за звітним, надавати платнику списки пільгової категорії громадян, що мають право на пільги, на державній мові в алфавітному порядку на паперових та електронних носіях згідно форми 2-пільга, а також розрахунки за звітний період про фактично нараховані суми, необхідні для відшкодування.

Відповідач за змістом п.п.2.2.3-2.2.5 договору зобовязаний передбачити в своєму кошторисі доходів та видатків кошти, які будуть спрямовані відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг, що відповідатимуть витратам виконавця у межах виділених платникові субвенцій з державного бюджету і коштів на відшкодування місцевого бюджету за рішенням Маріупольської міської ради. Протягом 5 банківських днів з моменту отримання субвенцій платник зобовязаний здійснювати перерахування коштів, передбачених на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг, а також проводити розрахунки іншими механізмами, передбаченими відповідно до діючого законодавства.

Як встановлено вищевказаним рішенням господарського суду Донецької області по справі №905/2036/17, 04.01.2016р. сторонами підписаний договір №121200 на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг населенню, який так само регулює відносини сторін щодо організації роботи та відшкодуванню витрат, повязаних з наданням пільг за телекомунікаційні послуги населенню.

Відповідно до умов цього договору виконавець здійснює надання телекомунікаційних послуг населенню, яке має право на пільги відповідно до діючого законодавства України, а платник здійснює фінансування пільг відповідно до ст.102 Бюджетного кодексу України, Закону України Про Державний бюджет України на 2016 рік, проводить розрахунки за надані пільги в межах виділених субвенцій з державного бюджету (п.1.2 договору).

Відповідно до умов договору виконавець здійснює надання пільг по абонентській платі за користування квартирним телефоном і радіоточкою населенню відповідно до рішення Маріупольської міської ради, а платник здійснює відшкодування витрат, повязаних з наданням цих пільг в межах виділених коштів з місцевого бюджету (п.1.3 договору).

Щодо обовязків сторін договору останні є тотожніми обовязкам, визначеним у розділі 2 договору №340-121200 від 19.02.2015р.

Згідно п.7.1 договору він вступає в дію з 01.01.2016р. і діє в частині надання пільг до 31.12.2016р., а в частині проведення розрахунків до їх повного виконання в межах виділених платнику субвенцій з державного бюджету та коштів з місцевого бюджету.

Згідно з додатковою угодою №1/1805/16 від 30.06.2016р. до договору від 04.01.2016р. назву Платник викладено в наступній редакції ОСОБА_1 соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради.

Так, рішенням від 02.11.2017р. по справі №905/2036/17 встановлено, що на виконання умов договорів №340-121200 від 19.02.2015р., від 04.01.2016р. №121200 та вимог чинного законодавства України, позивач в період з грудня 2015р. по грудень 2016р. включно надавалися телекомунікаційні послуги на пільгових умовах відповідним категоріям громадян, проживаючим на території.

Проте, як було встановлено судом, свої зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів в сумі 338831,20 грн. відповідач не виконав, внаслідок чого вищевказаним рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 338831,20 грн.

Судове рішення по справі №905/2036/17 набрало законної сили 18.12.2017р.

Відповідно до ч.5 ст.124, п.9 ст.129 Конституції України, ст.18 Господарського процесуального кодексу України судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обовязковому виконанню на всій території України.

Згідно приписів ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки рішенням господарського суду Донецької області від 02.11.2017р. по справі №905/2036/17 встановлений факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 338831,20 грн. та порушення відповідачем строків виконання грошового зобовязання, тому ці факти не повинні доводитися знову у відповідності з ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов'язання та її приписи підлягають застосуванню тільки у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Згідно п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

В звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобовязань, позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення за період з січня 2018р. по травень 2018р. інфляцію в сумі 15023,42 грн. та три проценти річних в сумі 5201,11 грн. за період з 19.12.2017р. по 20.06.2018р.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних, суд вважає його арифметично невірним та таким, що виконаний з порушенням норм законодавства, враховуючи наступне.

Як вбачається з представленого позивачем розрахунку, останнім нараховані 3% річні та інфляційні на загальну суму 343913,68 грн., що включає стягнуті рішенням суду від 02.11.2017р. по справі №905/2036/17 суму основного боргу в розмірі 338831,20 грн. та судовий збір в сумі 5082,47 грн.

Проте, як було вже встановлено вище, ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України передбачений обовязок боржника за прострочення саме грошового зобовязання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно виходити з правил ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Одночасно, згідно приписів чинного законодавства судовий збір є платою за подання до суду скарг, заяв, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених Законом України Про судовий збір. Судовий збір включається до складу судових витрат та обовязок з його відшкодування виникає лише на підставі судового рішення, а не з правових відносин між кредитором та боржником.

Відтак, три проценти річних та інфляційні витрати є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, адже виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а отже судовий збір за своєю суттю не можуть бути базою для нарахування інфляційних витрат (ст.625 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, системний аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що обов'язок сплатити судовий збір, не є зобов'язанням в розумінні положень ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, з огляду на що, нарахування 3% річних та інфляційних витрат на суму судового збору є неправомірним.

Як наслідок, за результатами проведеного судом перерахунку стягненню з відповідача на користь позивача підлягає інфляція в сумі 14801,40 грн. за період з січня 2018р. по травень 2018р. та три проценти річних в сумі 5124,24 грн. за період з 19.12.2017р. по 20.06.2018р., а решта вимог є неправомірною та підлягає залишенню без задоволення.

При цьому, заперечення відповідача проти позову з посилання на відсутність коштів на рахунках за відповідною бюджетною класифікацією суд до уваги не приймає, враховуючи, що вказані обставини не звільняють відповідача від відповідальності за невиконання свого зобовязання перед позивачем.

Посилання відповідача на припинення юридичної особи суд відхиляє, оскільки запис про державну реєстрацію припинення ОСОБА_1 соціального захисту населення Лівобережного районну Маріупольської міської ради, м.Маріуполь Донецької області як юридичної особи (суб'єкта господарювання) в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутній.

За таких обставин, виходячи з того, що позов повністю доведений позивачем та обґрунтований матеріалами справи, проте в частині стягнення трьох процентів річних в сумі 76,87 грн. та інфляційних в сумі 222,02 грн. є неправомірним, враховуючи, що заперечення відповідача є безпідставними, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 19925,64 грн., з яких інфляція в сумі 14801,40 грн. та три проценти річних в сумі 5124,24 грн.

Судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13, 74, 76-79, 120, 129, 236-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Київ в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком", м.Дніпро до ОСОБА_1 стягнення інфляційних витрат в сумі 15023,42 грн. та трьох процентів річних в сумі 5201,11 грн. задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради (87500 м.Маріуполь, пр.Перемоги, 16, ) на користь Публічного акціонерного товариства Укртелеком (01601 м.Київ, бул.ОСОБА_2, 18, рах.№ в ПАТ ПУМБ, МФО 334851, ) в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком (49600 м.Дніпро, вул.Херсонська, 26, ) інфляційні витрати в сумі 14801,40 грн. та три проценти річних в сумі 5124,24 грн., судовий збір в сумі 1735 грн. 96коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 14.08.2018р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 14.08.2018р.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Г.В. Левшина