ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року

м. Київ

Справа № 904/9832/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Львова Б.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - Дніпровська міська рада (далі - Рада),

представник позивача - Дика Н.В. (за довіреністю від 17.01.2018 №7/10-89),

відповідач - Дніпропетровське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (далі - територіальне відділення АМК),

представник відповідача - Прохоров Є.І. (за довіреністю від 22.02.2018 №22),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - комунальне підприємство "Благоустрій міста" Дніпровської міської ради (далі - Підприємство),

представник Підприємства - Чоха К.О. - адвокат (посвідчення від 14.07.2017 НОМЕР_1),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - фізична особа-підприємець Ніколайчук Володимир Степанович (далі - Підприємець),

представник Підприємця - не з'яв.,

розглянув касаційні скарги Ради і Підприємства

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.01.2018 (суддя Новікова Р.Г.) та

постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.05.2018 (головуючий суддя - Білецька Л.М., судді Чус О.С. і Чередко А.Є.)

зі справи № 904/9832/17

за позовом Ради

до територіального відділення АМК

про визнання недійсним рішення,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Підприємство,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Підприємець.

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про визнання недійсним рішення адміністративної колегії територіального відділення АМК від 21.09.2017 №31/01-14/06-17 (далі - оспорюване рішення). Позовні вимоги мотивовано тим, що територіальне відділення АМК у прийнятті оспорюваного рішення не врахувало норми законодавства, неповно з'ясувало обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені в згаданому рішенні, не відповідають обставинам справи.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.01.2018, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.05.2018, у позові відмовлено. Відповідні судові рішення мотивовано недоведенням позивачем тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

У касаційній скарзі до Верховного Суду Рада, посилаючись на порушення попередніми судовими інстанціями норм матеріального права, просить: оскаржувані рішення і постанову попередніх судових інстанцій з даної справи скасувати і прийняти нове рішення, яким: позов задовольнити, визнати оспорюване рішення недійсним; стягнути з відповідача на користь Ради судовий збір за розгляд справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Так, згідно з доводами , наведеними в касаційній скарзі: судами було невірно застосовано норми матеріального права; висновки територіального відділення АМК та судів про те, що Радою допущено антиконкурентні дії, не є обґрунтованими та законними; судом допущено вихід за межі позовних вимог; територіальним відділенням АМК зроблено висновки, що не відповідають обставинам справи, не доведено обставини, на які воно посилалося, що є підставою для визнання оспорюваного рішення недійсним на підставі статті 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції". В обґрунтування своїх вимог Рада посилається також на статті 19, 140, 144 Конституції України, статті 12, 80, 83 Земельного кодексу України, статті 1, 26, 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статті 1, 5, 10, 13, 15, 34, 39, 60 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", статті 35, 60 Закону України "Про захист економічної конкуренції", Правила обслуговування території міста Дніпропетровська, затверджені рішенням Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради від 27.11.2013 №44/43 (далі - Правила), статті 11, 237, 287, 288, 300, 311 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Підприємство у касаційній скарзі до Верховного Суду, зазначаючи про ухвалення оскаржуваних судових рішень з порушенням норм матеріального права, просить дані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Ради задовольнити. Так, за доводами, викладеними в касаційній скарзі Підприємства: господарськими судами невірно викладено обставини справи і до них помилково застосовано закон, який не підлягав застосуванню, а саме статтю 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

У відзиві на касаційні скарги територіальне відділення АМК зазначає, що вимоги скаржників є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а при прийнятті оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій з'ясували всі фактичні обставини справи, що мають значення для її вірного вирішення, та правильно застосували норми матеріального і процесуального права, висновки, викладені в рішеннях судів, є обґрунтованими, та просить рішення місцевого господарського суду і постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Від Підприємця відзив на касаційні скарги не надходив.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційних скарг з огляду на таке.

Місцевим і апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, що:

- рішенням Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради від 29.05.2013 №39/35 (далі - Рішення №39/35) затверджено Порядок передачі об'єктів (елементів) благоустрою м. Дніпропетровська в тимчасове використання не за цільовим призначенням при реалізації потреб для об'єктів сфери споживчого ринку та сфери послуг (далі - Порядок), яким, окрім іншого, передбачено таке:

цей Порядок є регуляторним актом, застосування та виконання якого є обов'язковим суб'єктами господарювання усіх форм власності, підприємствами, установами, організаціями, закладами та фізичними особами при проведенні на території м. Дніпропетровська та об'єктах загального користування, віднесених до сфери відпочинку, розваг, споживчого ринку та послуг, робіт (здійсненні заходів), зазначених у пункті 2 Порядку (пункт 1.2);

органом контролю є комунальне підприємство "Управління з організації контролю благоустрою об'єктів сфери відпочинку, споживчого ринку та захисту інтелектуальної власності" (пункт 1.4);

- у подальшому комунальне підприємство "Управління з організації контролю благоустрою об'єктів сфери відпочинку, споживчого ринку та захисту інтелектуальної власності" було реорганізоване спочатку в КП "Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами", а потім у Підприємство (одна з третіх осіб у даній справі);

- за результатами розгляду заяви Підприємця щодо прийняття Радою рішень у сфері благоустрою, які створюють перешкоди в його підприємницькій діяльності, розпорядженням територіальним відділенням АМК було розпочато справу №37/06-03-3/17 за ознаками порушення законодавства про захист економічної конкуренції, а згодом прийнято оспорюване рішення, згідно з яким:

визнано дії Ради щодо прийняття Рішення №39/35, яким суб'єкти господарювання зобов'язані укладати договори на утримання об'єктів благоустрою з визначеною Радою установою та позбавлені права самостійного вибору контрагента на утримання об'єкту благоустрою, що знаходиться у державній, комунальній або приватній власності, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим абзацом четвертим частини другої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних дій органів влади, органів місцевого самоврядування, шляхом прямого примушення суб'єктів господарювання до пріоритетного укладення договорів з придбання товарів (робіт, послуг) у певних продавців;

зобов'язано Раду припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції шляхом приведення Рішення №39/35 у відповідність до вимог законодавства про захист економічної конкуренції у трьохмісячний строк з дати одержання цього рішення, про що повідомити територіальне відділення АМК;

- як зазначає Рада, КП "Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами", правонаступником якого є Підприємство, на підставі наданих Раді згідно із законодавством повноважень було створено Радою для: утримання об'єктів благоустрою комунальної власності та/або їх елементів (частин); надання об'єктів благоустрою та/або елементів благоустрою м. Дніпро в тимчасове використання суб'єктам господарювання та/або іншим особам, які ведуть або мають намір вести господарську або іншу діяльність на об'єктах та/або елементах благоустрою для реалізації потреб для об'єктів сфери відпочинку, розваг, споживчого ринку та сфери послуг; укладання з користувачами договорів об'єктів та/або елементів благоустрою договорів щодо пайової участі в утриманні зазначених об'єктів; залучення коштів та інших осіб для належного утримання і здійснення ремонту об'єктів та/або елементів благоустрою;

- у комунальній власності перебуває частина об'єктів благоустрою. Водночас Порядок не містить положень щодо нерозповсюдження його дії на об'єкти благоустрою, які перебувають не в комунальній, а в державній або приватній власності. Саме ця обставина й стала підставою для висновку про антиконкурентні дії Ради шляхом прямого примушення суб'єктів господарювання до пріоритетного укладення договорів з придбання товарів (робіт, послуг) у певних продавців;

- відносини, які врегульовано Порядком, затвердженим Рішенням №39/35, стосуються використання об'єктів благоустрою не за цільовим призначенням; чинне законодавство України не передбачає такого інституту в царині зобов'язального права, немає його і в переліку повноважень, зазначених у Законі України "Про місцеве самоврядування в Україні";

- внаслідок прийняття Порядку в середовищі осіб приватного права склалася ситуація, за якої вони стали змушені укладати не передбачені законом договори щодо об'єктів комунальної власності не за цільовим призначенням. Внаслідок порушення принципу свободи укладання договорів та через відсутність на території міста іншого суб'єкта, уповноваженого Радою на управління об'єктами комунальної власності, окрім Підприємства такі дії Ради набувають ознак антиконкурентних дій органів влади, місцевого самоврядування, шляхом примушення суб'єктів господарювання до пріоритетного укладення договорів з придбання товарів (робіт, послуг) у певних продавців.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання оспорюваного рішення недійсним.

Із з'ясованого попередніми судовими інстанціями змісту відповідного рішення вбачається, що територіальне відділення АМК кваліфікувало дії Ради за ознаками порушення, передбаченого абзацом четвертим частини другої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Відповідно до цієї норми антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю визнаються пряме або опосередковане примушення суб'єктів господарювання до пріоритетного укладення договорів, першочергової поставки товарів певному колу споживачів чи першочергового їх придбання у певних продавців.

З того ж з'ясованого судами змісту оспорюваного рішення випливає, що адміністративна колегія територіального відділення АМК визнала порушенням законодавства про захист економічної конкуренції такі дії: прийняття Рішення №39/35, яким суб'єкти господарювання зобов'язані укладати договори на утримання об'єктів благоустрою з визначеною Радою установою та позбавлені права самостійного вибору контрагента на утримання об'єкта благоустрою, що знаходиться у державній, комунальній або приватній власності. Такі дії було визначено в оспорюваному рішенні як ПРЯМЕ примушення суб'єктів господарювання до пріоритетного укладення договорів з придбання товарів (робіт, послуг) у повних продавців.

При цьому попередні інстанції у розгляді справи та прийнятті оскаржуваних судових рішень з незрозумілих причин вдалися до дослідження обставин, пов'язаних з ситуацією щодо укладення "особами приватного права" договорів про використання об'єктів комунальної власності не за цільовим призначенням, - хоча в оспорюваному рішенні (в усякому разі тій його підсумковій частині, яка наведена в рішенні та постанові судів) взагалі не йдеться про укладення договорів стосовно використання об'єктів комунальної власності не за цільовим призначенням.

Як, зазначалося, в оспорюваному рішенні однозначно вказувалося саме про пряме примушення суб'єктів господарювання до пріоритетного укладення договорів з придбання товарів (робіт, послуг) у певних продавців, однак суди попередніх інстанцій не встановили та не відобразили в оскаржуваних рішеннях, у чому конкретно полягає такий примус. Саме лише зазначення про те, що "Порядок не містить положень відносно нерозповсюдження його дії на об'єкти благоустрою, що перебувають у державній або приватній власності", ще не свідчить про те, що Підприємця або інших осіб спонукали чи намагалися спонукати в примусовому порядку до пріоритетного укладення договорів з придбання товарів (робіт, послуг) у певного продавця (продавців).

Поза увагою судових інстанцій залишилися й доводи Ради і Підприємства про те, що Порядок взагалі не містив норм, які зобов'язували б суб'єктів господарювання укладати з Підприємством (або іншим підприємством) договори про утримання об'єктів благоустрою, і що цей Порядок за його змістом стосується тільки об'єктів комунальної власності, а не об'єктів інших (державної чи приватної) форм власності, отже, він і не міг (не повинен був) містити положення щодо "нерозповсюдження" його дії на ті об'єкти благоустрою, які перебувають у державній чи приватній власності.

Не встановивши відповідних обставин та не здійснивши оцінки пов'язаних з ними доказів, у тому числі й положень Порядку, наявного у матеріалах справи, попередні судові інстанції припустилися порушення норм процесуального права, а саме:

- частини першої статті 86 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження наявних у справі доказів;

- частини п'ятої статті 236 названого Кодексу стосовно ухвалення судового рішення на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Водночас відповідно до частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, згідно з частиною третьою статті 310 названого Кодексу оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. У такому розгляді суду необхідно врахувати викладене, встановити обставини та оцінити докази, про які йдеться в даній постанові, надати оцінку відповідним доводам учасників справи і вирішити спір відповідно до вимог закону. За результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат зі справи.

Керуючись статтями 308, 310, 315 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Дніпровської міської ради та комунального підприємства "Благоустрій міста" Дніпровської міської ради задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.01.2018 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.05.2018 у справі № 904/9832/17 скасувати.

Справу № 904/9832/17 направити на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя Б. Львов