КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2018 р. Справа№ 910/17797/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Чорної Л.В.

Шаптали Є.Ю.

Секретар судового засідання: Вайнер Є.І.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 06 серпня 2018 року

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 (повний текст складено 09.01.2018)

у справі №910/17797/17 (суддя Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спарта"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 171 811,96 грн., -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Спарта" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 171 811,96 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з вересня 2014 по січень 2017 відповідачу були надані послуги з охорони об'єктів на загальну суму 802 242,24 грн., що підтверджується актами здачі-прийняття послуг. Натомість, в порушення умов договору №3858/СП 30.05.2014, відповідач не сплатив у повному обсязі вартість наданих послуг з охорони.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/17797/17 позов задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спарта" 102 242,24 грн. - основного боргу, 10 908, 94 грн. - пені, 10 000,00 грн. - штрафу, 42 814,22 грн. - збитків від інфляції, 5 846,56 грн. - 3% річних, 2 577,18 грн. - судового збору.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач в порушення покладеного на нього законом та договором обов'язку, своє зобов'язання щодо оплати послуг з охорони об'єкту не виконав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт також зазначає, що позивачем допущено нарахування боргу за межами строків позовної давності, а саме три роки з моменту оплати чергового платежу. Також, вказує, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку стосовно задоволення позовних вимог в частині стягнення 2 242,24 грн., оскільки позивачем не надано жодного доказу стосовно надання посиленої охорони в період з 01.01.2014 по 30.11.2014.

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві зазначає, що рішення суду прийнято при повному з'ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушень. Тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, зазначає, що у засіданні Господарського суду міста Києва представник ПАТ "КБ "Приватбанк" не заявляв заяву про сплив строку позовної давності та підтвердив борг банку за отримані банком послуги з охорони у вересні 2014 у сумі 25 000,00 грн з ПДВ, так як такий строк позивачем не був пропущений. Крім того, звертає увагу, що надання послуг з посилення охорони було обов'язком позивача відповідно до пп. 3.1.10 п.3.1. договору №3858/СП від 30.05.2014 та, в свою чергу, був підписаний сторонами актом здачі-прийняггя робіт (надання послуг) №156 від 30.11.2014.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2018 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/17797/17 та призначено розгляд справи на 06.08.2018.

В судовому засіданні 06.08.2018 колегія суддів поставила на обговорення питання про зміну назви Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк". Учасники судового процесу не заперечували проти зміни назви з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк".

Заслухавши думку учасників судового процесу, колегія суддів протокольною ухвалою змінила назву відповідача з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк".

Також, в судовому засіданні 06.08.2018 представник відповідача подав клопотання про залучення до матеріалів справи акту позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого від 30.05.2017 №16.

Колегія суддів протокольною ухвалою залишила акт позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого від 30.05.2017 №16 без розгляду, оскільки зазначений акт без поважних причин не був заявлений в строки, передбачені ч. 2 ст. 207 ГПК України.

В судовому засіданні 06.08.2018 представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги відповідача, просила у її задоволенні відмовити, оскаржене рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача, в судовому засіданні 06.08.2018, підтримував доводи викладені в апеляційній скарзі, просив рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/17797/17 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва не підлягає зміні чи скасуванню.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 30.05.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спарта" (далі - виконавець) та Філією "Полтавське головне регіональне управління" Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - замовник) був укладений договір про надання послуг з охорони №3858/СП (далі -договір) (т. 1; а.с. 29-34).

Відповідно до п. 1.1 договору виконавець зобов'язується надати послуги з охорони об'єктів замовника, а замовник зобов'язався прийняти ці послуги та оплатити їх відповідно до умов договору.

Приписами пункту 1.2 передбачено, що відповідно до умов договору замовник передає, а виконавець приймає згідно акту прийому-передачі: під охорону заставне майно замовника, а саме бурове обладнання (надалі за текстом - «пост №1»), що розташований за адресою: Полтавська обл., Миргородський район, с. Зубівка, Бурова №. 204; під охорону шляхом спостереження промислову площадку, розташовану у м. Полтава, по вул. Половка, 88/1 (падалі за текстом - «пост №2»);

Обєкти знаходяться у розпорядженні замовника на підставі договору застави майна №359 вл від 19.09.2003.

Згідно з п. 2.1 загальна вартість послуг виконавця з охорони об'єкту визначається "Протоколом узгодження договірної ціни" (додаток №1), який є невід'ємною частиною договору і за 1 місяць складає 25 000,00, в т.ч. ПДВ 4 166,67 грн.

Пунктом 2.3 договору визначено, що підтвердженням фактичного падання виконавцем послуг відповідно до договору є двосторонній "акт наданих послуг", який виконавець щомісячно надає на підпис замовнику не пізніше 3 (третього) числа місяця, наступного за звітнім і який підписується обома сторонами.

Замовник не пізніше 2 (двох) робочих днів з моменту отримання акту наданих послуг з охорони об'єкту, у разі відсутності заперечень, підписує наданий акт та повертає один примірник виконавцеві (п. 2.4 договору).

У разі, якщо замовник має зауваження до якості наданих виконавцем послуг з охорони, він має право надати виконавцю обгрунтовану претензію, підтверджену належними доказами. Уточнений розрахунок замовника з виконавцем, з урахуванням обгрунтованих та погоджених претензій, здійснюється протягом п'яти робочих днів з дати підписання сторонами акту наданих слуг з охорони об'єкту, але не пізніше 10 числа місяця (п. 2.5 договору).

Відповідно до пункту 2.6 договору розрахунок замовника з виконавцем здійснюється до 15 числа поточного місяця в розмірі 100% на підставі виставленого рахунку-фактури.

Якщо протягом 3 календарних днів з моменту отримання замовник не підписав акт наданих послуг з охорони об'єкту і не надав обґрунтованої претензії, послуги вважаються наданими виконавцем у повному обсязі, а акт наданих послуг з охорони об'єкту - прийнятим замовником (п. 2.7 договору).

Пунктом 5.13 договору встановлено, що у випадку несплати або неповної оплати замовником послуг виконавця, виконавець нараховує, а замовник зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми з урахуванням індексу інфляції.

Згідно з пунктом 5.14 договору у разі прострочення замовником оплати за надані послуги більше ніж на 10 днів, замовником додатково сплачується штраф у розмірі 10 відсотків від суми простроченого платежу.

Приписами п. 8.3 договору визначено, що договір може бути розірваний в односторонньому порядку на вимогу виконавця у випадку прострочення замовником оплати за надані послуги більше ніж на 10 (десять) календарних днів. У такому випадку договір вважатиметься розірваним з дати отримання замовником письмового повідомлення виконавця про розірвання договору, при цьому підписання додаткового договору про розірвання договору не потребується. Останнім днем надання послуг вважатиметься день отримання замовником письмового повідомлення виконавця про розірвання договору, а з наступного дня виконавець не несе відповідальності за збереження об'єкту та майна замовника. Розірвання договору не звільняє замовника від обов'язку виконати покладені на нього за договором зобов'язання, які виникли під час дії договору.

08.12.2017 позивач направив на адресу Філії "Полтавське ГРУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" лист №54/3858/СП "Про погашення боргу та розірвання договору про надання послуг з охорони №3858/СП від 30.05.2014", у зв'язку з неоплатою відповідачем послуг за жовтень - листопад 2016 та за актом №100 від 31.08.2014 та актом №156 від 30.11.2014 (т.1; а.с. 97-98).

У призначений у листі час 13.12.2016, представник відповідача не прибув для прийняття об'єктів охорони, тому позивачем послуги з охорони продовжувалися надаватися у грудні 2016 та січні 2017. Відповідач відповіді на лист не надав, проте 22.12.2016 сплатив 25 000,00 грн. за послуги охорони.

Листом №1/3858/СП від 04.01.2017 ТОВ "Спарта" звернулося до Філії "Полтавське ГРУ ПАТ КБ "Приватбанк" в якому просило погасити борг, збільшити вартість послуг та виконати умови договору про надання послуг з охорони №3858/СП від 30.05.2014. На вказану дату несплата отриманих відповідачем послуг з охорони об'єктів становила 3 місяці, тому позивач, повторно, повідомив відповідача про розірвання договору, відповідно до п. 8.3 договору. Зазначений лист отримано відповідачем 23.01.2017, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1; а.с. 105). Однак, вказаний лист залишений відповідачем поза увагою.

01.02.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Спарта" припинило надання послуг з охорони об'єктів відповідача.

Пунктом 2 ст. 11 Цивільного кодексу України зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, договір, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спарта" та Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" за своєю правовою природою відноситься до договорів про надання послуг .

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надав послуги з охорони за договором №3858/СП від 30.05.2014 на загальну суму 802 242,24 грн., що підтверджується наступними актами здачі-прийняття послуг: №76 від 30.06.2014 на суму 25 000 грн.; №86 від 31.07.2014 на суму 25 000 грн.; №100 від 31.08.2014 на суму 25 000 грн.; №101 від 30.09.2014 на суму 25 000 грн.; №135 від 31.10.2014 на суму 25 000 грн.; №150 від 30.11.2014 на суму 25 000 грн.; №156 від 30.11.2014 на суму 2 242,24 грн.; №166 від 31.12.2014 на суму 25 000 грн.; №6 від 31.01.2015 на суму 25 000 грн.; №25 від 28.02.2015 на суму 25 000 грн.; №41 від 31.03.2015 на суму 25 000 грн.; №70 від 30.04.2015 на суму 25 000 грн.; №83 від 31.05.2015 на суму 25 000 грн.; №98 від 30.06.2015 на суму 25 000 грн.; №117 від 31.07.2015 на суму 25 000 грн.; №200 від 31.10.2015 на суму 25 000 грн.; №225 від 30.11.2015 на суму 25 000 грн.; №250 від 31.12.2015 на суму 25 000 грн.; №20 від 31.01.2016 на суму 25 000 грн.; №45 від 29.02.2016 на суму 25 000 грн.; №31 від 31.03.2016 на суму 25 000 грн.; №81 від 30.04.2016 на суму 25 000 грн.; №174 від 31.05.2016 на суму 25 000 грн.; №175 від 31.06.2016 на суму 25 000 грн.; №176 від 31.07.2016 на суму 25 000 грн.; №177 від 31.08.2016 на суму 25 000 грн.; №178 від 30.09.2016 на суму 25 000 грн.; №179 від 31.10.2016 на суму 25 000 грн.; №180 від 30.11.2016 на суму 25 000 грн.; №181 від 31.12.2016 на суму 25 000 грн.; №96 від 31.01.2017 на суму 25 000 грн. (т. 1; а.с. 37-69).

Відповідно до матеріалів справи, відповідач здійснив оплату послуг на загальну суму 700 000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками по рахунку ТОВ "Спарта" (т. 1; а.с. 76-96).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем несплачена вартість послуг з охорони за наступними актами здачі-прийняття послуг: №101 від 30.09.2014 за отримані послуги у вересні 2014 на суму 25 000,00 грн.; №156 від 30.11.2014 за отримані послуги з посилення охорони у листопаді 2014 на суму 2 242,24 грн.; №180 від 31.11.2016 за листопад 2016 на суму 25 000,00 грн.; №181 від 31.12.2016 за грудень 2016 на суму 25 000,00 грн.; №96 від 31.01.2017 за січень 2017 на суму 25 000,00 грн.

Таким чином, в порушення умов п. 2.6 договору та вимог ст. 610 ЦК України, свої зобов'язання по сплаті послуг за охорону у повному обсязі відповідач не виконав, в результаті чого виникла заборгованість, яка становить 102 242,24 грн. (802 242,24 грн (надані послуги) - 700 000,00 грн. (оплачені послуги)).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 102 242,24 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позивач також просив суд стягнути з відповідача 10 908,94 грн. - пені. З приводу цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що відповідач у встановлений договором строк свого обов'язку по сплаті коштів за охорону об'єкту не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

В силу статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Приписами статтей 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.13 договору встановлено, що у випадку несплати або неповної оплати замовником послуг виконавця, виконавець нараховує, а замовник зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Оскільки взяті на себе зобов'язання по сплаті послуг за охорону відповідач не виконав, то він повинен сплатити позивачу, крім суми основного боргу, пеню.

Апеляційний господарський суд, перевіривши, за допомогою програми "Ліга:Закон", розрахунок пені, наведений позивачем у позовній заяві, дійшов висновку, що сума 10 908,94 грн. є арифметично правильною.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 42 814,22 грн. збитків від зміни індексу інфляції та 5 486,56 - 3% річних.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору інший розмір процентів не визначено.

Перевіривши розрахунки 3% річних та збитків від зміни індексу інфляції, наведених позивачем, колегія суддів погоджується, що стягнення 3% річних у сумі - 5 486,56 грн. та індексу інфляції у розмірі - 42 814,22 грн. є арифметично правильними та нараховані відповідно до чинного законодавства, а тому суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в цій частині.

У позовній заяві позивач також просив суд стягнути з відповідача у відповідності до п. 5.14 договору штраф в розмірі 10 000,00 грн. З приводу цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Статтями 193, 199 ГК України, частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України.

Заходами відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій передбачено частиною 1 статті 216 та частиною 1 статті 546 ЦК України.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов'язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

Колегія суддів, перевіривши здійснений позивачем розрахунок штрафу наведений позивачем у позовній заяві, дійшов висновку, що сума 10 000,00 грн. є арифметично правильною.

Посилання апелянта, що позивачем допущено нарахування боргу за межами строків позовної давності, а саме три роки з моменту оплати чергового платежу, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Дослідивши акт здачі-прийняття робіт №101 від 30.09.2014 та виписку з банку за 19.09.2014 за ТОВ "Спарта" колегія суддів встановила, що у призначенні платежу за 19.09.2014 бухгалтерією банку невірно зазначено номер акту, проте, дата вказана вірно. Тобто, кошти у сумі 25 000 грн. спрачені 19.09.2014 в погашення боргу за актом №100 від 31.08.2014. Також, колегія суддів перевіривши розрахунки штафних санкцій зазначає, що пеня та штраф на несплачену вартість послуг з охорони за вересень 2014 за актом №101 від 30.09.2014 позивачем не нараховувалися у зв'язку зі спливом спеціальної позовної давності в один рік. Інфляційні витрати та 3% річних нараховані в межах загального строку позовної давності у три роки. Крім того, відповідачем не було подано до суду першої інстанції заяви про застосування позовної давності.

Відносно посилання скаржника в апеляційній скарзі щодо передчасного висновку суду стосовно задоволення позовних вимог в частині стягнення 2 242,24 грн. за надання послуг з посилення охорони, також визнаються судом неаргументованими, оскільки дослідивши акт здачі-прийняття робіт №156 від 30.11.2014, колегія суддів встановила, що в акті в графі послуги зазначено: "послуги з посилення охорони об'єкту згідно договору 3826/СП за 11.2014рік". Вказаний акт підписано уповноваженими представниками підприємства та скріплено печатками, що є доказом надання належних послуг виконавцем та прийняття зазначених послуг заявником.

Таким чином, місцевий господарський суд вірно зазначив, що оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача за захистом якого той звернувся до суду, порушено відповідачем, то позовні вимоги про стягнення 171 811,96 грн. слід задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовування або зміни не вбачається.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/17797/17 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/17797/17 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 282 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/17797/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2017 у справі №910/17797/17 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк".

4. Матеріали справи №910/17797/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України та в строки, встановлені ст. 288 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 13.08.2018.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді Л.В. Чорна

Є.Ю. Шаптала