ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2018 р. Справа № 907/762/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача): Якімець Г.Г.,

Суддів: Бонк Т.Б., Мирутенко О.Л..,

за участю секретаря судового засідання Нікітчук Н.Я.,

та представників сторін:

від позивача (скаржника) ОСОБА_1, ОСОБА_2

від відповідача-1 не зявився

від відповідача-2 ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергополіс», б/н від 04 червня 2018 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 08 травня 2018 року (підписане 16.05.2018 року), суддя Андрейчук Л.В.

у справі №907/762/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергополіс», м. Київ

до відповідача-1 Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва», м. Київ

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка», м. Київ

про: - визнання відносно Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» протиправним здійснене без згоди ТОВ «Енергополіс» відчуження у власність ТОВ «Центр Квітка» спального корпусу В в цілому загальною площею 2399,3 кв. м, розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а»;

-визнання відносно ТОВ «Центр Квітка» права власності за ТОВ «Енергополіс» на частку в розмірі 5295/10000 частки спального корпусу В, загальною площею 2399,3 кв.м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 а (реєстраційний номер обєкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №0)

в с т а н о в и в :

24 листопада 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергополіс» звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідачів: Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка» про: визнання відносно Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» протиправним здійснене без згоди ТОВ «Енергополіс» відчуження у власність ТОВ «Центр Квітка» спального корпусу В в цілому загальною площею 2399,3 кв. м, розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а»; та визнання відносно ТОВ «Центр Квітка» права власності за ТОВ «Енергополіс» на частку в розмірі 5295/10000 частки спального корпусу В, загальною площею 2399,3 кв. м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 а (реєстраційний номер обєкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №0).

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 19 грудня 2016 року у справі №907/762/16 позовні вимоги задоволено частково: визнано за ТОВ «Енергополіс» право власності на частку в розмірі 5295/10000 частки спального корпусу В, загальною площею 2399,3 кв. м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1А (реєстраційний номер обєкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №0). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07 березня 2017 року у справі №907/762/16 рішення Господарського суду Закарпатської області від 19 грудня 2016 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 30 жовтня 2017 року у справі №907/762/16 касаційну скаргу ТзОВ «Центр Квітка» задоволено частково, постанову апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до місцевого господарського суду.

При новому розгляді справи позивач подав до суду додаткові обґрунтування від 11.12.2017 року, у яких просить суд: визнати відносно ТзОВ «Центр Квітка» право власності за ТзОВ «Енергополіс» на частку в розмірі 5295/10000 спального корпусу В, загальною площею 2399,3 кв. м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1А (реєстраційний номер обєкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №0).

ОСОБА_3 з тим, позивачем подано заяву (б/н від 08 травня 2018 року) про залишення позову без розгляду в частині вимог до відповідача-1, на підставі ст.226 ГПК України. Вказану заяву судом прийнято та задоволено.

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду Закарпатської області від 08 травня 2018 року у справі №907/762/16 позов в частині вимог до відповідача-1 залишено без розгляду, в частині вимог до відповідача-2 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що Господарським судом Закарпатської області (справа №907/584/14, рішення від 11.06.15), з висновками якого погодився і Верховний Суд України (постанова від 20.04.2016 року), встановлено факт спливу строку позовної давності для звернення позивача до суду за захистом свого права на підставі Інвестиційного договору №7 та, одночасно, визнано причини пропуску цього строку позивачем неповажними. З цих підстав судом у зазначеній справі відмовлено у задоволенні вимог позивача до сторони цього договору відповідача-1. Вказана обставина, з урахуванням положень ч.4 ст.75 ГПК України не підлягає доказуванню при розгляді даної справи. З огляду на наведене, суд дійшов висновку і про відмову в позові до відповідача-2. Разом з тим, на підставі заяви позивача, суд залишив без розгляду позов в частині вимог до відповідача-1.

Зокрема, суд першої інстанції не погодився з твердженнями позивача, про те, що сторонами мав місце договір щодо спільної діяльності, оскільки у супереч вищезазначеним вимогам, сторони координацію спільних дій учасників та порядок ведення спільних справ не передбачили, спірне нерухоме майно для ведення спільної діяльності не виділялось, умови покриття витрат та збитків учасників договору не узгоджувалися. Таким чином, Інвестиційний договір №7 від 07.05.2004 року не містить істотних умов договору про спільну діяльність, визначених у главі 77 ЦК України.

Судом першої інстанції у цій справі встановлено, що ані позивачем, ані відповідачем-1, які зазначено сторонами цього договору, не здійснювався податковий облік результатів спільної діяльності, що обуло врегульовано ЦК України, в редакції від 16.01.2003 року (глава 77), який набув чинності з 01.01.2004 року, та Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 року, якими передбачалося, що така діяльність провадиться на підставі відповідного договору про спільну діяльність.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що за умовами укладеного між сторонами у спорі Інвестиційного договору від 07.05.2004 року, позивачем було взято на себе зобовязання інвестувати кошти в обєкт інвестування - спальний комплекс №2 санаторію «Квітка Полонини», на виконання яких позивачем перераховано суму 395000,00 грн. (копія акту звірки розрахунків від 27.06.2013 року, у якому відображено платежі на вказану суму з посиланням на Інвестиційний договір №7 від 07.05.2004 року як призначення платежу, міститься в матеріалах справи). У цьому ж двосторонньому акті звірки розрахунків від 27.06.2013 року, окрім вказаної суми, також зафіксовано перерахування позивачем суми 1897000,00 грн., перерахованої на виконання інвестиційного договору №0601/1 від 01.06.2003 року.

Місцевий господарський суд встановив, що на підставі інвестиційного договору № 7 позивачем раніше вже подавалась позовна заява до відповідача 1 (справа №907/584/14), за результатами розгляду якої Господарський суд Закарпатської області у своєму рішенні від 11.06.2015 року обґрунтував відмову в задоволені вимог про визнання права власності тим, що позивачем неправильно вибрано спосіб захисту, позаяк право власності осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах, повинне захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права. Застосування ж позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобовязальних відносинах. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. А в задоволенні вимоги про зобовязання вчинити певні дії відмовлено з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності для предявлення такої вимоги та відсутність підстав для тверджень про поважність причин такого пропуску. Оскільки зобовязання відповідача-1 має визначений строк виконання (20.07.2007 року), трирічний термін для звернення до суду минув.

В обґрунтування рішення суду першої інстанції у даній справі було покладено Постанову Верховного Суду України від 20.04.2016 року, якою було скасовано постанови суду апеляційної та касаційної інстанцій та залишено в силі рішення суду першої інстанції, з огляду на те, що за Інвестиційним договором №7 зобовязання відповідача-1 передати позивачеві у власність його частку протягом 30 днів з моменту введення Обєкту інвестування в експлуатацію має чітко визначений строк виконання, після якого минув трирічний термін для звернення до суду. Такі висновки Верховного Суду України, в силу приписів ГПК України, мають враховуватися судами при розгляді справ.

Суд першої інстанції встановив, що Господарським судом Закарпатської області (справа №907/584/14, рішення від 11.06.15), з висновками якого погодився і Верховний Суд України (справа постанова від 20.04.2016 року), встановлено факт спливу строку позовної давності для звернення позивача до суду за захистом свого права на підставі Інвестиційного договору №7 та визнано причини пропуску цього строку позивачем неповажними. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що ця обставина, з урахуванням положень ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягає доказуванню при розгляді даної справи. З цих підстав судом було відмовлено у задоволенні вимог позивача до сторони цього договору відповідача-1. З огляду на наведене, суд першої інстанції критично оцінює доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з аналогічною, як і у справі №907/584/14 позовною вимогою про визнання права власності на підставі того ж Інвестиційного договору №7, але вже до іншого відповідача ТОВ «Центр Квітка», вимоги до якого є похідними від вимог до відповідача-1.

Суд не визнав такі причини поважними і погодився з доводами відповідача-2 про те, що наявність судового спору між відповідачем-1 та підрядником, який було розпочато вперше у травні 2008 року, не позбавляло позивача права і можливості звернутися до суду з вимогою про визначення його частки в реконструйованому обєкті та передачі йому у власність відповідних площ. При цьому відповідач-2, якому вона адресована названа позовна вимога, зареєстрований 01.03.2013 року, тобто вже після закінчення строків позовної давності для предявлення майновим вимог щодо переданого йому в процесі створення нерухомого майна, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В частині позовних вимог про визнання відносно Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» протиправним здійснене без згоди ТОВ «Енергополіс» відчуження у власність ТОВ «Центр Квітка» спального корпусу «В» в цілому загальною площею 2399,3 кв.м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а», позивачем до початку розгляду справи по суті, подано письмову заяву, якою останній просить суд залишити без розгляду позов в частині вимог до відповідача-1 на підставі ст. 226 ГПК України. Вказану заяву судом прийнято та задоволено. Таким чином, позов в частині вимог до відповідача-1 суд першої інстанції залишив без розгляду.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергополіс» звернулося до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 08 травня 2018 року у справі №907/762/16 та прийняти нове рішення, яким причину пропущення позивачем позовної давності визнати поважною та захистити порушене право власності позивача у спосіб визнання за останнім права власності на частку в розмірі 5295/10000 спального корпусу В, загальною площею 2399,3 кв. м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1А (реєстраційний номер обєкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №0). Зокрема, зазначає, що свої зобовязання по Інвестиційному договору №7 виконав повністю, кошти на фінансування в розмірі 2292000 грн. відповідачу-1 перерахував та за рахунок цих коштів відповідачем-1 проведено реконструкцію обєкта інвестування, а відтак, сторони Інвестиційного договору №7 своїми діями досягли настання реальних наслідків, і виконання умов цього договору реальне. ОСОБА_3 з цим посилається на проведення сторонами Інвестиційного договору №7 звірки інвестицій по фінансуванню реконструкції обєкту (спального корпусу №2 Санаторію), про що свідчить протокол №1 від 30.12.2005 року, а також підписання додаткової угоди від 30.12.2005 року, якою строк інвестування продовжено до 31.12.2006 року. Апелянт вважає, що передача відповідачем-1 у власність відповідачу-2 спірного майна в цілому є протиправною, оскільки згідно зі ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і розпорядження обєктами спільної власності відбувається за згодою всіх співвласників. На думку скаржника він є співвласником спірного майна, а тому будь-яке відчуження або обтяження його мало відбуватися виключно з його згоди. Крім того, апелянт зауважує, що оскільки відповідачами його частка у спільному майні не визначена, відомості про його право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не внесені та, з врахуванням того, що позивачем виконано всі умови договору про спільну діяльність, він є титульним володільцем предмета договору, тому його порушене право (співвласника майна) підлягає захисту, шляхом визнання розміру його частки у праві спільної часткової власності на вказане майно. Разом з тим, скаржник посилається на ст.267 ЦК України щодо визнання причин пропуску позовної давності поважними, з тих підстав, що виконати зобовязання за пунктом 4.3.3 Договору інвестування відповідач-1 міг виключно після визначення частки позивача в загальному обсязі фінансування в порядку пункту 4.3.1 Договору та визначення загальної площі кімнат в порядку пункту 4.3.2 Договору, при цьому, на думку апелянта, визначення частки позивача можливо провести тільки на підставі балансової вартості обєкта інвестування, яка не могла бути остаточно визначена через наявність судового спору з генеральний підрядником ЗАТ «Будівельне управління №21» (справа №5/160-8/41) щодо кінцевої вартості підрядних робіт.

В судове засідання зявилися представники позивача та відповідача-2.

06 серпня 2018 року відповідач-2 подав суду відзив на апеляційну скаргу (б/н від 03 серпня 2018 року).

ОСОБА_3 з тим, 06 серпня 2018 року позивач подав суду клопотання про відкладення розгляду справи, у звязку з неотриманням, станом на дату судового засідання, відзиву відповідача-2.

Щодо подання відповідачем-2 відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне:

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 18 червня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі та запропоновано відповідачам-1,2 протягом 5-ти днів з дня вручення вказаної ухвали подати суду відзиви на апеляційну скаргу та докази надсилання (надання) копій відзивів і доданих до них документів іншим учасникам справи.

Слід зазначити, що поштові конверти, надіслані на адресу відповідачів1,2 повернулись до суду із довідкою пошти, в якій зазначено причину повернення: «за закінченням терміну зберігання», що вважається повідомлення належним чином відповідачів-1,2 про відкриття апеляційного провадження у справі.

ОСОБА_3 з тим, 26 липня 2018 року представник відповідача-2 подала суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи, в тому числі і з змістом апеляційної скарги. Відповідно до підпису представника відповідача-2 на вказаній заяві, останній ознайомився з матеріалами справи, в тому числі і з апеляційною скаргою та ухвалою суду від 18 червня 2018 року 26 липня 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2 просить суд поновити пропущений строк на подання відзиву, у звязку тим, що з текстом апеляційної скарги відповідач-2 ознайомився лише 26 липня 2018 року та недостатністю часу на підготовку повноцінного відзиву, проте, колегія суддів вважає, що ознайомившись з матеріалами справи 26 липня 2018 року у відповідача-2 була можливість для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5-ти днів з моменту ознайомлення (зважаючи на неотримання ухвали суду від 18.06.2018 року), тобто до 31 липня 2018 року включно.

ОСОБА_3 з цим, подавши відзив на апеляційну скаргу лише 06 серпня 2018 року відповідач-2 не обґрунтував причин неможливості подання відзиву у строк, визначений судом в ухвалі, пропустивши при цьому пятиденний строк з моменту ознайомлення з матеріалами справи.

Відповідно до ч.2 ст.207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Згідно з ч.9 ст.165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Зважаючи на наведене вище, оскільки відповідачем-2 не обґрунтовано поважність причин пропуску строку на подання відзиву, колегія суддів дійшла висновку про залишення відзиву відповідача-2 без розгляду та вирішення справи за наявними матеріалами.

Також колегія суддів відхиляє клопотання позивача про відкладення розгляду справи, яке мотивоване відсутністю у позивача відзиву на апеляційну скаргу, з огляду на залишення такого відзиву без розгляду.

Представники позивача (апелянта) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали, при цьому, уточнили вимоги та просили суд рішення Господарського суду Закарпатської області від 08 травня 2018 року у справі №907/762/16 скасувати в частині відмови в позові до відповідача-2, а в частині залишення позову без розгляду щодо відповідача-1 рішення місцевого господарського суду просили залишити без змін.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, зазначав, що спір про право власності на частку в обєкті інвестування виник між позивачем та відповідачем-1 як сторонами інвестиційного договору №7 від 07.05.2004 року, а позивач ніколи не був власником спірного майна, у звязку з чим позов до відповідача-2 є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Представник відповідача-1 в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду спору.

Оскільки явка представника відповідача-1 не визнавалась обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 07 травня 2004 року між TOB «Енергополіс» та підприємством «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» укладено Інвестиційний договір №7 (про інвестування у нежитлове будівництво), за умовами якого відповідач-1 зобовязувався своїми силами та засобами, за власний рахунок та залучених від позивача коштів реконструювати обєкт інвестування спальний корпус №2 санаторію «Квітка Полонини», який знаходиться за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин. Остаточна ціна реконструкції визначається після її закінчення шляхом розрахунку фактичної її вартості. Фінансування інвестування позивачем проводиться частково етапами, суми по наступних етапах погоджуються додатково; в разі необхідності його розмір може бути збільшено (п. п.2.2, 2.4).

Відповідно до пп.3.1.5 п.3.1 Інвестиційного договору №7 TOB «Енергополіс» має право після закінчення інвестування отримати у власність частку загальної площі Санаторію, пропорційну його частці в інвестуванні за цим договором.

Згідно з пунктами 4.3.1, 4.3.2, 4.3.3, 4.3.4 п.4.3 Інвестиційного договору відповідач-1 зобовязався після закінчення спорудження санаторію та здачі його в експлуатацію визначити частку позивача в реконструкції санаторію пропорційно загальним фактичним витратам на фінансування реконструкції; визначити загальну площу спальних кімнат (номерів для відпочинку), кімнат соціальної сфери обслуговування санаторію, тощо, яка відповідає частці фінансування позивача в загальному обсязі інвестування; передати у власність позивача вказані площі протягом 30 днів з моменту введення санаторію в експлуатацію; надати позивачу усі необхідні документи на ці площі, а також сприяти йому в оформленні права власності на ці площі.

Судом встановлено, що позивачем подано докази про перерахування на рахунок відповідача-1 на виконання інвестиційної програми 1 855 000 грн., з посиланням на договір №7 у призначенні платежу таких платіжних доручень подано на суму 395 000 грн., решту суми перераховано з посиланням на інвестиційний договір №0601/1 від 01.06.2003 року.

Розмір здійснених позивачем інвестицій вказаний сторонами у протоколі №1 від 30 грудня 2005 року до Інвестиційного договору від 07 травня 2004 року, яким підведено підсумки його виконання та прийнято рішення про продовження строку реконструкції санаторію до 31.12.2006 року та збільшення розміру інвестицій позивачем на суму 500 000 грн., та визначений у розмірі 1 855 000 грн.

Вказані висновки відображені у додатковій угоді до договору №7 від 07.05.2004 року, укладеній 30.12.2005 року, якою сторони продовжили строк інвестування до 31.12.2006 року.

У відповідності до акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта від 20.06.2007 року, обєкт нерухомості спальний корпус №2 (корпус В загальною площею 2399,3 кв. м, розташований в будинку 1А санаторію «Квітка Полонини» в с. Солочин Свалявського району) прийнято в експлуатацію.

У відповідності до акту звірки розрахунків між позивачем та відповідачем-1 по інвестуванню реконструкції санаторію «Квітка Полонини» спального корпусу №2 сторони зафіксували, що за період з 03.06.2004 року по 27.02.2007 року позивачем перераховано відповідачу-1 2 292 000 грн., в т. ч. суму 1 897 000 грн. з призначенням платежу на виконання інвестиційних програм, згідно з інвестиційним договором №0601/1 від 01.06.2003 року, та суму 395 000 грн. - перерахування коштів у довірче управління, згідно з договором №7 від 07.05.2004 року.

01 березня 2013 року створено та зареєстровано ТОВ «Центр Квітка» шляхом виділу з підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації Інвалідів м. Києва».

Відповідно до розподільчого балансу від 22.02.2013 року, затвердженого Київським міським відділенням Всеукраїнської громадської організації «Українська спілка інвалідів УСІ», у результаті виділу та за актом приймання-передачі обєкта нерухомого майна від 09.04.2013 року відповідачу-2 передано нерухоме майно спальний корпус В, загальною площею 2399,3 кв. м, який знаходиться за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка полонини», будинок 1А.

15 квітня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області прийнято рішення про реєстрацію за ТОВ «Центр Квітка» права власності на спірне майно, запис про право власності №694296. Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.04.2015 року вартість становить 4 328 636 грн.

ОСОБА_3 з тим, судом встановлено, що в матеріалах справи знаходяться копії судових рішень в підтвердження наявності господарського спору між відповідачем-1 та генеральним підрядником, який проводив будівельні роботи, стосовно розрахунків за такі роботи. Після закінчення судового розгляду згаданого спору (винесення Київським апеляційним господарським судом постанови від 15.04.2013 року у справі №5/160-8/41), посилаючись на невиконання відповідачем-1 договірних умов, позивач у вказаній справі у червні 2014 року звернувся до господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідача-1, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ТОВ «Центр Квітка», у якому просив визнати за ТОВ «Енергополіс» право власності на частину обєкту інвестування, а саме: 53,72 процента спального корпусу В, загальною площею 2399,3 кв. м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1А, без виділення цієї частки в натурі та зобовязати підприємство «Центр соціально-трудової реабілітації Інвалідів м. Києва» виконати інвестиційний договір №7 від 07.05.2004 року (про інвестування у нежитлове будівництво) в натурі та передати у власність ТзОВ «Енергополіс» 53,72 процента спального корпусу В, загальною площею 2399,3 кв. м, розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 а, без виділення цієї частки в натурі.

Позовні вимоги у вказаній справі (№907/584/14) позивач обґрунтовував невиконанням відповідачем-1 умов Інвестиційного договору №7 від 07.05.2004 року, який укладено між сторонами спору для досягнення обумовленої мети отримання новоствореної речі (спального корпусу В, загальною площею 2399, 3 кв. м, розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка полонини», будинок 1 а) шляхом спільного фінансування реконструкції обєкту інвестування з подальшим розподілом часток у праві власності на обєкт інвестування та подальшій його спільній експлуатації. Позивач посилався на те, що свої зобовязання по Інвестиційному договору №7 виконав повністю, кошти на фінансування в розмірі 2 292 000 грн. відповідачу-1 перерахував, при цьому, за рахунок цих коштів відповідачем-1 проведено реконструкцію обєкта інвестування, а відтак, сторони інвестиційного договору своїми діями досягли настання реальних наслідків, і виконання умов цього договору реальне. Підтвердженням такого виконання позивач вважав проведення сторонами інвестиційного договору звірки інвестицій по фінансуванню реконструкції обєкту (спального корпусу №2 Санаторію), про що свідчить протокол №1 від 30.12.2005 року, а також підписання додаткової угоди від 30.12.2005 року, якою строк інвестування продовжено до 31.12.2006 року.

Як вбачається з матеріалів справи Інвестиційний договір №0601/1 від 01.06.2003 року, був заявлений позивачем як підстава для вимог за позовом у справі №907/584/14, але пізніше, заявою самого позивача від 19.03.2015, був виключений з підстав заявленого позову в звязку з неможливістю підтвердження належними та допустимим доказами наявності відповідних зобовязань. Окрім того, суд звертає увагу, що матеріалами справи не містять підтвердження сплати всієї суми коштів, які зобовязувався сплатити позивач за Інвестиційним договором №7, відповідно обовязок позивача щодо фінансування будівництва за Інвестиційним договором №7 був здійснений у неповному розмірі.

У листопаді 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергополіс» звернулося до Господарського суду Закарпатської області з цим позовом до відповідачів: Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації м. Києва» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Квітка» про: визнання відносно Підприємства «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» протиправним здійснене без згоди ТОВ «Енергополіс» відчуження у власність ТОВ «Центр Квітка» спального корпусу В в цілому загальною площею 2399,3 кв. м, розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 «а»; та визнання відносно ТОВ «Центр Квітка» права власності за ТОВ «Енергополіс» на частку в розмірі 5295/10000 частки спального корпусу В, загальною площею 2399,3 кв. м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 а (реєстраційний номер обєкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №0). Позивач вважає, що передача відповідачем-1 у власність відповідачу-2 спірного майна в цілому є протиправною, оскільки згідно зі ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і розпорядження обєктами спільної власності відбувається за згодою всіх співвласників. Позивач вважає, що він є співвласником спірного майна, а тому, будь-яке відчуження або обтяження його мало відбуватися виключно з його згоди, проте своєї згоди на таку передачу у власність відповідача-2 спірного майна позивач не надавав. Вважає, що оскільки відповідачами його частка у спільному майні не визначена, відомості про його право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не внесені та, з врахуванням того, що позивачем виконано всі умови договору про спільну діяльність, він є титульним володільцем предмета договору, тому його порушене право (співвласника майна) підлягає захисту, шляхом визнання розміру його частки у праві спільної часткової власності на вказане майно.

Разом з тим, позивачем подано до суду клопотання у відповідності до ст.267 ЦК України про визнання пропущеним з поважних причин строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст.1130, 1132 за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобовязуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі обєднання вкладів учасників (просте товариство) або без обєднання вкладів учасників. За договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобовязання обєднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Згідно з ст.1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові звязки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном (ч.1 ст.1134 ЦК України).

У ч.2 ст.1131 ЦК України визначено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Проаналізувавши умови інвестиційного договору №7 від 07.05.2004 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що останній не містить істотних умов договору про спільну діяльність, визначених у главі 77 ЦК України, оскільки сторони не передбачили координацію спільних дій учасників та порядок ведення спільних справ, спірне нерухоме майно для ведення спільної діяльності не виділялось, умови покриття витрат та збитків учасників договору не узгоджувалися При цьому, ані позивачем, ані відповідачем-1, як сторонами договору, не здійснювався податковий облік результатів спільної діяльності.

На час виникнення та існування спірних правовідносин питання ведення на території України спільної діяльності без створення юридичної особи, підстав її ведення, обліку її результатів, їх оподаткування, та ін. регулювалися ЦК України в редакції від 16.01.2003 року (глава 77), що набув чинності з 01.01.2004 року, та Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 року, якими передбачалося, що така діяльність провадиться на підставі відповідного договору про спільну діяльність; облік результатів спільної діяльності ведеться платником податку, уповноваженим на це іншими сторонами згідно з умовами договору, окремо від обліку власних господарських результатів; порядок податкового обліку та звітності результатів спільної діяльності встановлюється центральним податковим органом.

Порядок здійснення податкового обліку та подання звітності щодо результатів спільної діяльності регулювався, зокрема, Порядком ведення податкового обліку та складання податкової звітності результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, затвердженим наказом ДПА України від 11.07.1997 року №234 «Про затвердження Порядку ведення податкового обліку та складання податкової звітності результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи»; Порядком ведення податкового обліку результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, затвердженим наказом ДПА України від 30.09.2004 року №571 «Про затвердження форми Звіту про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, Порядку його складання та Порядку ведення податкового обліку результатів спільної діяльності»; Порядком ведення обліку результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, затвердженим наказом ДПА України від 28.02.2011 року №113 «Про затвердження форми Податкової декларації про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи та Порядку ведення обліку результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи».

Так, відповідно до п.1.5 Порядку ведення податкового обліку та складання податкової звітності результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, податкові органи ведуть облік договорів на підставі копій цих договорів, які після їх укладення направляються платником податку до державної податкової адміністрації за його місцезнаходженням.

Облік результатів спільної діяльності ведеться платником податку, уповноваженим на це іншими сторонами, згідно з умовами договору і окремо від обліку господарських результатів такого платника податку (п.2.1.1 Порядку).

Згідно з п.1.7 вказаного Порядку платник податку складає податковий звіт про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи за формою, що додається.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ані позивач, ані відповідач-1 облік результатів спільної діяльності окремо від обліку господарських результатів власної підприємницької діяльності не вели, а Інвестиційний договір №7 у податкових органах не реєструвався.

Разом з тим, за умовами Інвестиційного договору від 07.05.2004 року, позивач взяв на себе зобовязання інвестувати кошти в обєкт інвестування спальний комплекс №2 санаторію «Квітка Полонини», на виконання яких позивачем перераховано 395 000 грн. (копія акту звірки розрахунків від 27.06.2013 року, у якому відображено платежі на вказану суму з посиланням на Інвестиційний договір №7 від 07.05.2004 року як призначення платежу, міститься в матеріалах справи). ОСОБА_3 з цим у цьому ж акті звірки розрахунків від 27.06.2013 року, окрім вказаної суми, також зафіксовано перерахування позивачем 1897000 грн. на виконання інвестиційного договору №0601/1 від 01.06.2003 року.

Як зазначалось вище, судом також встановлено, що на підставі інвестиційного договору №7 від 07.05.2004 року позивач вже звертався до суду з позовом до відповідача Підприємство «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» (справа №907/584/14), за результатами розгляду якої судами здійснено наступні висновки:

У рішенні Господарського суду Закарпатської області від 11.06.2015 року суд обґрунтував відмову в задоволені вимог про визнання права власності тим, що позивачем неправильно вибрано спосіб захисту, позаяк право власності осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах, повинне захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права. Застосування ж позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобовязальних відносинах. Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. А в задоволенні вимоги про зобовязання вчинити певні дії відмовлено з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності для предявлення такої вимоги та відсутність підстав для тверджень про поважність причин такого пропуску. Оскільки зобовязання відповідача-1 має визначений строк виконання (20.07.2007 року), трирічний термін для звернення до суду минув.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.09.2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та частково задоволено позовні вимоги, виходячи з того, що позивачем строк позовної давності не пропущено, оскільки його відлік починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а позивач отримав відмову відповідача-1 лише 27.02.2014 року, після чого він звернувся до суду за захистом своїх прав.

У постанові Вищого господарського суду України від 22.12.2015 року колегія суддів погодилася з висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності обставин пропуску строку позовної давності і підтвердила неправомірність висновків суду першої інстанції щодо пропуску строку позовної давності, зазначивши, що саме зобовязання визначене пунктом 4.3.3 має строк виконання, але воно не може бути реалізоване без виконання взаємоповязаних зобовязань, визначених пунктами 4.3.1, 4.3.2, 4.3.4 договору, і тому в даному випадку строк позовної давності для позивача починає свій відлік від дня коли він довідався про порушення свого права.

Постановою Верховного Суду України від 20.04.2016 року скасовано постанову суду апеляційної та касаційної інстанцій та залишено в силі рішення суду першої інстанції, виходячи з того, що за Інвестиційним договором №7 зобовязання відповідача-1 - передати позивачеві у власність його частку протягом 30 днів з моменту введення обєкту інвестування в експлуатацію, має чітко визначений строк виконання, після якого минув трирічний термін для звернення до суду. Такі висновки Верховного Суду України, в силу приписів ГПК України, мають враховуватися судами при розгляді справ.

Згідно з ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, згідно з висновками Верховного Суду України у справі №907/584/14 строк позовної давності для предявлення вимог щодо визнання права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергополіс» на частку обєкту інвестування за Інвестиційним договором №7 сплинув.

Подаючи позов у цій справі, позивач просить суд захистити порушене право, визнавши причини пропуску позовної давності поважними. Зокрема, позивач посилається на те, що виконати зобовязання за пунктом 4.3.3 договору інвестування відповідач-1 міг виключно лише після визначення частки позивача в загальному обсязі фінансування в порядку пункту 4.3.1 Договору та визначення загальної площі кімнат в порядку пункту 4.3.2 Договору. При цьому, визначення частки позивача можливо провести лише на підставі балансової вартості обєкта інвестування, яка не могла бути остаточно визначена через наявність судового спору з генеральний підрядником Закритим акціонерним товариством «Будівельне управління №21» (справа №5/160-8/41) щодо кінцевої вартості підрядних робіт. Відтак, просить суд взяти до уваги те, що у позивач не міг звернутися до суду раніше, оскільки відсутність балансової вартості обєкта інвестування унеможливлювала формування позовних вимог та визначення суми судового збору.

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, частиною 5 вказаної статті передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Якщо буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд приймає рішення, яким відмовляє в позові у звязку із закінченням строку позовної давності, а у випадку визнання причин пропуску цього строку поважними порушене право має бути захищене.

Встановлення обставин, які свідчать про поважність причин пропуску строку позовної давності здійснюється судом за загальними правилами доказування, визначеними процесуальним законом. Визначаючи поважною причину пропуску строку позовної давності, суд у своєму рішенні повинен послатися на відповідні докази. За законодавством поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є обєктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторін, та повязані із дійсними істотним перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення стороною у справі процесуальних дій. До поважних причин також слід віднести причини, за якими кредитор проявляв належну дбайливість про захист свого порушеного права, але не міг своєчасно заявити позов з причин, які від нього не залежать та не знаходилися під його контролем. Разом з тим, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з обєктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Частиною 1 ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року № 1906-IV чинні міжнародні договори України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються вони у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Міжнародні договори України, які набрали чинності у встановленому законом порядку та встановлюють інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідних актах законодавства України, мають перевагу над внутрішньодержавними законодавчими актами. Так, особливе місце серед міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана ВРУ, належить Конвенції, ратифікованій Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно з моменту приєднання до Конвенції Україна взяла на себе низку зобовязань у сфері захисту прав людини. Частиною таких зобовязань відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції ЄСПЛ, яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України.

У ст. 17 Закон України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Закон № 3477-ІV) наголошується, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Так, у рішенні Господарського суду Закарпатської області від 11.06.2015 року справа № 907/584/14 було встановлено не лише факт пропуску строку позивної давності, але й неповажність причин його пропуску. Відповідно неповажність причин пропуску, апелянтом строку позивної давності є встановленим юридичним фактом, у названому рішенні, яке має преюдиційне значення, і не підлягає повторному доведенню.

ЄСПЛ стверджує, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Суду у справі «Пелевін проти України», № 24402/02, від 20.05.2010). Так, ЄСПЛ наголошує, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. рішення Суду у справі «Мушта проти України», № 8863/06, від 18.11.2010).

Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення ЄСПЛ у справах «Христов проти України», № 24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», № 3236/03, від 03.04.2008).

Таким чином, згідно з висновками Верховного Суду України у справі №907/584/14, строк позовної давності для предявлення вимог щодо визнання права власності на частку у нерухомому майні за Інвестиційним договором №7 сплинув у 2010 році, а його пропущення визнано судом таким, що не є з поважних причин.

Колегія суддів бере до уваги висновки судів у справі №907/584/14, зокрема, Господарського суду Закарпатської області (рішення від 11.06.2015 року), з висновками якого погодився і Верховний Суд України (постанова від 20.04.2016 року), щодо спливу позовної давності для звернення позивача до суду за захистом свого права на підставі Інвестиційного договору №7 та визнання причини пропуску цього строку позивачем неповажними. Саме з цих підстав судом відмовлено у задоволенні вимог позивача до сторони цього договору відповідача-1.

Враховуючи наведене, доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з аналогічною (як і у справі №907/584/14) позовною вимогою про визнання права власності на підставі того ж Інвестиційного договору №7, але вже до іншого відповідача ТзОВ «Центр Квітка», вимоги до якого є похідними від вимог до відповідача-1, є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені позивачем обставини не є поважними причинами пропуску позовної давності, зважаючи на те, що наявність судового спору між відповідачем-1 та підрядником, який розпочато у травні 2008 року, не позбавляло позивача права і можливості звернутися до суду з вимогою про визначення його частки в реконструйованому обєкті та передачі йому у власність відповідних площ.

Крім того, позивач просив суд визнати протиправним здійснене Підприємством «Центр соціально-трудової реабілітації інвалідів м. Києва» без згоди ТзОВ «Енергополіс» відчуження у власність ТзОВ «Центр Квітка» спального корпусу В в цілому, загальною площею 2399,3 кв. м., розташованого за адресою: Закарпатська область, Свалявський район, село Солочин, санаторій «Квітка Полонини», будинок 1 а. Проте, до початку розгляду справи по суті, позивачем подано письмову заяву, якою останній просить суд залишити без розгляду позов в частині вимог до відповідача-1 на підставі ст.226 ГПК України. Вказану заяву місцевим господарським судом прийнято та задоволено.

Слід зазначити, що в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, що підтверджено представниками позивача (скаржника) у судовому засіданні.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Беручи до уваги все наведене вище, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову до відповідача-2.

При цьому, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 08 травня 2018 року у справі №907/762/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергополіс» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Матеріали справи №907/762/16 повернути до Господарського суду Закарпатської області.

ОСОБА_3 постанову складено 08.08.2018 року.

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бонк Т.Б.

Суддя Мирутенко О.Л.