КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2018 р. м. Київ Справа№ 910/3579/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання Григораш Н.М.

без виклику сторін

розглянувши в приміщенні суду апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 (повний текст рішення складено 31.05.2018)

у справі № 910/3579/18 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еталон-Прилад"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 18 204,98 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Еталон-прилад" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 18 204,98 грн., з яких 15 636, 00 грн. основного боргу, 505, 06 3 % річних та 2 063, 92 грн. інфляційних втрат.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач неналежним чином виконує зобов'язання за договором на постачання товару № 53-123-04-17-03050 від 13.01.2017.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що зобов'язання Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" за договором припинено шляхом здійснення заліку взаємних однорідних вимог відповідно до його заяви № 51/7167 від 22.05.2017.

Позивач подав письмову заяву, в якій зазначив про те, що заява про припинення зобов'язань заліком взаємних однорідних вимог № 51/7167 від 22.05.2017 не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки вимоги не є однорідними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 у справі №910/3579/18 позов задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Еталон-Прилад" 15 636, 00 грн. основного боргу, 505,06 грн. 3 % річних, 2 063,92 грн. інфляційних втрат та 1 762,00 грн. судового збору.

Рішення мотивоване обґрунтованістю позовних вимог.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального (ч. 3 ст. 203 ГК України, ст.ст. 204, 601 ЦК України) та процесуального (ст. 86 ГПК України) права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції не застосовно положення ст.601 ЦК України, на підставі якої між сторонами було проведено залік зустрічних однорідних вимог.

Вказує про неправильне застосуванням судом норм цивільного законодавства, зокрема, ст. 525 ЦК України, яка не підлягає застосуванню в даному випадку, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Заперечуючи на апеляційну скаргу, позивач зазначає, що заява про припинення зобов'язань заліком взаємних однорідних вимог №51/7167 від 22.05.2017 була зроблена відповідачем без дотримання вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме відповідачем було проведено залік грошових вимог, які не є однорідними. У зв'язку з чим, зазначений правочин щодо заліку взаємних однорідних вимог є нікчемним у відповідності до ст. 215 ЦК України, та як наслідок не потребує оскарження чи визнання такого правочину судом недійсним.

У відповіді на відзив відповідач вказує, що передбачені ст. 602 ЦК України випадки недопустимості зарахування зустрічних однорідних вимог за даних обставин справи відсутні.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу відповідача 02.07.2018 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А.

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2018 у справі №910/3579/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13.01.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Еталон-прилад" (позивач) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (відповідач) укладено договір №53-123-04-17-03050, відповідно до якого позивач зобов'язався передати відповідачу, а останній прийняти та сплатити грошові кошти за модулі до фільтрів та теплолічильник ультразвуковий, прилади для вимірювання витрати рідин і газів у кількості, асортименті і цінами, зазначеним у специфікації № 1, яка є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до пункту 2.1 договору загальна вартість товару склала 15 636, 00 грн.

Строк дії договору сторони встановили з дати його реєстрації в ДП "НАЕК" "Енергоатом" до 31.12.2017 (пункти 12.1-12.2).

На виконання умов договору № 53-123-04-17-03050 від 13.01.2017 позивач 23.01.2017 поставив, а відповідач прийняв модуль глибокого очищення В510-02 до фільтру для очищення питної води аквафор в кількості 3 одиниці, модуль попередньої очистки В510-03 до фільтру очищення питної води Аквафор в кількості 3 одиниці та теплолічильник Sharky 775/15-1,5 загальною вартістю 15 636, 00 грн., що підтверджується видатковою накладною №РН-0000043 від 23.01.2017, податковою накладною № 43 від 23.01.2017, яка містить електронний цифровий підпис, копії яких долучено до матеріалів справи, а оригінали оглянуто у судовому засіданні.

За умовами пункту 3.2 договору № 53-123-04-17-03050 від 13.01.2017 одночасно з товаром позивач надає відповідачу товарну накладну, податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи і зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних, шляхом направлення її на електронну адресу відповідача. Разом з податковою накладною позивач надає відповідачу електронну квитанцію про реєстрацію податкової накладної у ЄРПН та документ, підтверджуючий якість товару.

Пунктом 2.2 договору № 53-123-04-17-03050 від 13.01.2017 передбачено, що оплата за даним договором відбувається на протязі 30 днів після постачання товару згідно специфікації № 1 та виконання умов пункту 3.2 договору.

Втім, всупереч умов договору № 53-123-04-17-03050, відповідач не сплатив вартість отриманого товару, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 15 636, 00 грн., яку позивач просить суд стягнути в судовому порядку.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Таким чином, внаслідок укладення зазначеного вище Договору між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов'язки.

Відповідно до статті 712 ЦК України та статті 265 ГК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Колегією суддів встановлено та сторонами не оспорюється, що позивачем було поставлено, а відповідачем відповідно прийнято товар обумовлений специфікацією №1 (а.с.17, т.1).

Поставка товару на виконання Договору була здійснена позивачем на загальну суму 15636,00 грн., що підтверджується прийнятою та підписаною з боку відповідача видатковою накладною № РН-0000043 від 23.01.2017 (належним чином засвідчена копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.18, т.1).

Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, сторони пунктом 2.2 Договору погодили, що оплата покупцем товару відбувається на протязі 30 днів після постачання товару згідно специфікації №1 та виконання умов п. 3.2 Договору.

Таким чином, з урахуванням положень ст.530 ЦК України та враховуючи приписи п.2.2 Договору, відповідач зобов'язаний був здійснити оплату поставленого позивачем товару у строк до 22.02.2017 включно.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526 ЦК України.

Згідно із ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо здійснення оплати за поставлений позивачем товар у визначений Договором строк.

В той же час, скаржник стверджує, що зобов'язання за Договором припинено шляхом здійснення заліку однорідних вимог відповідно до заяви №51/7167 від 22.05.2017, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Тобто, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Допускаються випадки, так званого часткового зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов'язання. В такому випадку зобов'язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

При цьому, з аналізу норм чинного законодавства вбачається, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними; 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов'язку заявника перед адресатом, так і обов'язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

З вказаної вище заяви вбачається, що сума у розмірі 52 642,24 грн., яка рішенням Господарського суду Харківської області від 10.04.2017 у справі №922/979/17 присуджена до стягнення з позивача на користь відповідача складається з пені та судового збору.

В той же час, матеріально-правовими вимогами позивача до відповідача у даній справі є стягнення з останнього суми основної заборгованості, яка виникла у зв'язку з несплатою за отриманий товар на підставі Договору та нарахувань, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

При цьому, згідно з заявою відповідача від 22.05.2017, останній має намір вчинити односторонній правочин, спрямований на припинення свого грошового зобов'язання перед позивачем, зокрема, в частині суми основної заборгованості, яка виникла на підставі Договору, шляхом зарахування зустрічних грошових вимог, які складаються з сум пені та судового збору.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" в п. 1.14 роз'яснено, що вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.06.2018 у справі №917/1862/16.

Також, не може бути зарахований як зустрічний в порядку статті 601 ЦК України обов'язок боржника відшкодувати стягувачу судовий збір, оскільки за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а має іншу правову природу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Проте, за змістом ст.11 ЦК України зобов'язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №914/1033/17.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач має на меті здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог, які за своєю природою не є однорідними, що унеможливлює здійснення такого зарахування зустрічних вимог, оскільки суперечить правилам, встановленим ст.601 ЦК України.

Більше того, припинення зустрічних грошових вимог на даній стадії процесу спору між сторонами у даній справі є неможливим, оскільки грошові вимоги позивача до відповідача, які є предметом спору у даній справі, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції не є безспірними, порівняно із тими, які підтверджені судовим рішенням від 10.04.2017 у справі №922/979/17.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 15 636,00 грн. на підставі заяви від 22.05.2017 між сторонами не відбулося.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача 15 636,00 грн. боргу за спірним договором підлягає задоволенню у повному обсязі з тих підстав, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведено, документально підтверджено, і в той же час відповідачем не спростовано.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 625 ЦК України встановлює виняток із загального правила ст. 614 ЦК України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

З огляду на вищезазначені правові норми боржник не звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% та інфляційних втрат, за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.", погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача 505,06 грн. 3% річних та 2 063,92 грн. інфляційних втрат, які підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 у справі №910/3579/18.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 у справі №910/3579/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2018 у справі №910/3579/18 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/3579/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Є.Ю. Шаптала

С.А. Гончаров