КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" серпня 2018 р. м. Київ Справа № 910/384/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Яковлєва М.Л.

секретар судового засідання: Кондратенко Н.О.
за участю представників учасників процесу:
від позивача: не з'явився від відповідача: представник Кравченко Р.Ю. від третьої особи: не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс"
на рішенняГосподарського суду міста Києва
від20.04.2018
суддя Отрош І.М.
повний текст складено30.04.2018
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс", м. Київ
доприватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ІНГО Україна", м. Київ
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд", м. Київ
простягнення 43114,95 грн.,

За результатом розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс" (надалі-позивач/ ТОВ "Інфо Транс Сервіс") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ІНГО Україна" (надалі-відповідач/ПрАТ "АСК "ІНГО Україна") про стягнення 43 114,95 грн.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ТОВ "Інфо Транс Сервіс" зазначає, що ПрАТ "АСК "ІНГО Україна" в порушення умов договору добровільного страхування не було виплачено позивачу страхове відшкодування у розмірі 27 148,64 грн., у зв'язку з настанням страхового випадку (дорожньо-транспортної пригоди), внаслідок якого було пошкоджено автомобіль Форд, державний номер НОМЕР_1. Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 14 947 грн. 18 коп. та 3% річних у розмірі 1 019 грн. 13 коп.

Приватне акціонерне товариство "Акціонерна страхова компанія "ІНГО Україна" проти позову заперечує та зазначає, що останнім було виплачено страхове відшкодування за договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 на користь страхувальника (вигодонабувача) за вказаним договором - товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" та на підставі поданої страхувальником (вигодонабувачем) заяви про виплату страхового відшкодування, що свідчить про виконання відповідачем своїх зобов'язнь у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2018 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (надалі-третя особа / ТОВ "Український лізинговий фонд").

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2018 у справі № 910/384/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з того, що пошкоджений автомобіль був переданий третьою особою у лізинг позивачу на підставі договору фінансового лізингу № 4198-03/01/16-Н від 22.01.2016. 01.09.2016 лізингодавець (третя особа) звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 на рахунок СТО - товариства з обмеженою відповідальністю "Автогарант Маркет", та 02.09.2016 відповідач виплатив страхове відшкодування за вказаним договором добровільного страхування у розмірі 26 133,15 коп. на користь вказаного СТО. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що саме лізингодавець (третя особа) є страхувальником та вигодонабувачем за договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016, а відтак, саме третя особа (страхувальник) має право на отримання страхового відшкодування. Також місцевий господарський суд зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами набуття права власності ним на автомобіль Форд станом на дату виплати відповідачем страхового відшкодування (02.09.2016) за договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016.

При цьому суд першої інстанції керувався приписами ст.ст. 511, 610, 629, 806, 979, 980, 985, 988, 990 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 6, 8, 16, 20, 25 Закону України «Про страхування», ст.ст. 9, 13 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст.ст. 129, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2018 у справі № 910/384/18, ТОВ "Інфо Транс Сервіс" (надалі-скаржник) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що постановлене судом першої інстанції рішення є незаконним та не обґрунтованим, оскільки при прийнятті останнього суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а також порушив норми матеріального та процесуального права. Зокрема, в основу заперечень скаржника покладено твердження про те, що місцевим господарським судом не було враховано те, що позивач, за наслідками викупу транспортного засобу на умовах лізингової угоди, являється власником транспортного засобу, і, відповідно, вигодонабувачем за наслідками переходу права власності на об'єкт лізингу.

Скаржник вказує, що останній керуючись договором добровільного страхування наземного транспорту, звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, однак ПрАТ «АСК «Інго України» в порушення умов договору страхування та чинного законодавства не здійснило виплату страхового відшкодування.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.06.2018 у справі № 910/384/18 відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги ТОВ "Інфо Транс Сервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2018 у справі № 910/384/18 призначено на 03.07.2018.

02.07.2018 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ПрАТ "АСК "ІНГО Україна" надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про необґрунтованість та безпідставність доводів, викладених у апеляційній скарзі позивача та просить відмовити у її задоволенні, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

03.07.2018 розгляд апеляційної скарги ТОВ "Інфо Транс Сервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2018 у справі № 910/384/18 не відбувся у зв'язку з перебуванням головуючого судді Разіної Т.І. на лікарняному.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2018 розгляд апеляційної скарги ТОВ "Інфо Транс Сервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2018 у справі № 910/384/18 призначено на 21.08.2018.

Третя особа не подала суду відзив на апеляційну скаргу ТОВ "Інфо Транс Сервіс».Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч.3 ст. 263 Господарського процесуального строку України).

Представник відповідача у судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечував, з підстав викладених у відзиві на неї та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення -без змін.

Інші учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази (рекомендовані поштові повернення).

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі-ГПК України), відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю позивача (скаржника) та третьої особи

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Підпунктом 9 п.1 Перехідних положень ГПК України роз'яснено, що справи у судах апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що 22.01.2016 між ТОВ "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) та ТОВ "Інфо Транс Сервіс" (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 4198-03/01/16-Н ( надалі-договір лізингу).

Предметом договору лізингу є автомобіль Форд, детальний опис предмету лізингу вказується у специфікації (додаток № 2 до договору).

З долученої позивачем до позовної заяви специфікації до договору фінансового лізингу № 4198-03/01/16-Н від 22.01.2016 не вбачається державного номеру автомобіля Форд.

Однак, у позовній заяві позивач вказав на те, що предметом лізингу за вказаним договором був саме автомобіль Форд, державний номер НОМЕР_1.

Вказані обставини не були заперечені іншими учасниками справи.

Відповідно до п. 5 договору фінансового лізингу № 4198-03/01/16-Н від 22.01.2016 строк лізингу становить 12 місяців з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

У п. 7 договору фінансового лізингу № 4198-03/01/16-Н від 22.01.2016 зазначено, що страхування предмету лізингу здійснює лізингодавець (тобто, ТОВ "Український лізинговий фонд").

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 29.01.2016 між ПрАТ "АСК "ІНГО Україна" (страховик) та ТОВ "Український лізинговий фонд" (страхувальник, вигодонабувач) було укладено договір добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків № 250517329.16 (надалі-договір страхування).

Предметом договору страхування є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом Форд, державний номер НОМЕР_1.

У преамбулі до вказаного договору зазначено, що ТОВ "Інфо Транс Сервіс" є лізингоодержувачем.

Положеннями п. 2. договору страхування визначено, що франшиза за ризиком "Угон" становить 5% від страхової суми; 1020 грн. 50 коп. - за всіма іншими страховими випадками.

Страховим випадком за договором є пошкодження, знищення або втрата транспортного засобу, його складових частин, деталей або обладнання внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пожежі, стихійного лиха, падіння предметів, попадання каміння, протиправних дій третіх осіб, угон.

Строк дії договору встановлено з 01.02.2016 по 31.01.2017 ( п. 5.1 договору страхування).

Пунктом 7.1. договору страхування визначено, що страхувальник має право при настанні страхового випадку отримати страхову виплату згідно з умовами договору.

Страхове відшкодування виплачується в межах страхової суми за вирахуванням розміру встановленої договором франшизи; пропорційно відношенню страхової суми до дійсної вартості транспортного засобу (ТЗ), визначених договором на дату події, якщо страхова сума менша за розмір дійсної вартості ТЗ, визначений відповідно до цього договору на дату події більше ніж на 15%; без вирахування зносу на деталі та вузли, що підлягають заміні в ході відновлювального ремонту ТЗ та з вирахуванням зносу при повній загибелі ТЗ та ДО (додаткового обладнання) або при незаконному заволодінні (угоні) ТЗ ( п. 8.1. договору страхування).

Відповідно до п. 8.2.2 договору страхування розмір страхового відшкодування в разі пошкодження ТЗ визначається страховиком на підставі погодженого сторонами рахунку СТО або на підставі висновку спеціаліста-автотоварознавця про вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, 19.08.2016 у м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої транспортному засобу Форд, державний номер НОМЕР_1, були завдані пошкодження (бокова ліва частина); інший учасник ДТП зник з місця події - відповідно до довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 061394, виданої управлінням патрульної поліції у м. Києві вих. № 14403-1/41/11-2016 від 06.12.2016, копія якої долучена позивачем до позовної заяви.

У довідці про дорожньо-транспортну пригоду зазначено, що власником автомобіля Форд, державний номер НОМЕР_1, є ТОВ "Український лізинговий фонд" (третя особа).

Місцевим господарським судом встановлено, що відповідно до рахунку № ККК00002714/ККС00002624 від 22.08.2016, виставленого ТОВ "Автогарант Маркет", вартість відновлювального ремонту автомобіля Форд, державний номер НОМЕР_1, становить 27 153,65 грн.

Відповідно до акту надання послуг № 14 від 15.09.2016, складеного ФОП Овсієнком Д.Д. та ТОВ "Інфо Транс Сервіс", вартість відновлювального ремонту автомобіля Форд, державний номер НОМЕР_1 (враховуючи номер кузова НОМЕР_2) становить 27148,64 грн. (копія акту долучена позивачем до позовної заяви).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до страхового акту № 143365 від 30.08.2016, складеного ПрАТ "АСК "ІНГО Україна" (копія, якого долучена до матеріалів справи), сума страхового відшкодування за договором страхування становить 26 133,15 грн. (за вирахуванням франшизи у розмірі 1 020,50 грн. - відповідно до п. 2 договору добровільного страхування).

01.09.2016 до відповідача звернувся страхувальник (вигодонабувач/третя особа) за договором страхування із заявою на виплату страхового відшкодування.

02.09.2016 відповідач здійснив виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 у сумі 26 133,15 грн. на рахунок ТОВ "Автогарант Маркет", що підтверджується платіжним дорученням № 6548 від 02.09.2016 (призначення платежу - оплата ремонту автомобіля Форд, державний номер НОМЕР_1, згідно з рахунком № ККК00002714/ККС00002624 від 22.08.2016 в рахунок сплати страхового відшкодування за договором № 250517329.16).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує про те, що на умовах договору лізингу право власності на автомобіль Форд, державний номер НОМЕР_1, перейшло до позивача, та за погодженням з лізингодавцем і страховиком позивач самостійно відремонтував вказаний автомобіль після ДТП, що підтверджується актом надання послуг № 14 від 15.09.2016 на суму 27 148,64 грн., а тому, на думку позивача, відповідач повинен був виплатити страхове відшкодування за договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 саме на користь позивача (лізингоодержувача), у зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою про виплату страхового відшкодування.

Однак, страхове відшкодування на користь позивача відповідачем здійснено не було.

При цьому, як стало відомо позивачу, страхове відшкодування за вказаним договором добровільного страхування відповідачем було виплачено на підставі поданої лізингодавцем (ТОВ "Український лізинговий фонд") заяви на виплату страхового відшкодування на користь ТОВ "Автогарант Маркет".

Вказане й стало підставою для звернення позивача до суду із позовом про стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 27 148, 64 грн., а також пеню у розмірі 14 947,18 грн. (за період з 19.09.2017 по 22.12.2017) та 3% річних у розмірі 1 019,13 грн. (за період з 19.09.2017 по 22.12.2017), нараховані у зв'язку з простроченням відповідачем виплати на користь позивача страхового відшкодування.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Статтею 525 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вже зазначалось вище, 29.01.2016 між ПрАТ "ІНГО Україна" (страховик) та ТОВ "Український лізинговий фонд" (страхувальник, вигодонабувач) було укладено договір добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків № 250517329.16, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом Форд, державний номер НОМЕР_1.

Статтею 988 ЦК України визначено, що страховик зобов'язаний: 1) ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування; 2) протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; 3) у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору; 4) відшкодувати витрати, понесені страхувальником у разі настання страхового випадку з метою запобігання або зменшення збитків, якщо це встановлено договором; 5) за заявою страхувальника у разі здійснення ним заходів, що зменшили страховий ризик, або у разі збільшення вартості майна внести відповідні зміни до договору страхування; 6) не розголошувати відомостей про страхувальника та його майнове становище, крім випадків, встановлених законом. Договором страхування можуть бути встановлені також інші обов'язки страховика.

Аналогічні положення викладені ст. 20 Закону України "Про страхування".

Згідно зі ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Аварійні комісари - особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України.

Таким чином, відповідач (страховик) здійснює виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування в межах і на умовах відповідного договору добровільного страхування.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Як встановлено судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції, що враховуючи п. 7. та п. 8.2. договору страхування, 01.09.2016 ТОВ "Український лізинговий фонд" (лізингодавець/третя особа) звернулось до страховика (відповідача) із заявою про виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 на рахунок СТО - товариства з обмеженою відповідальністю "Автогарант Маркет", та 02.09.2016 відповідач виплатив страхове відшкодування за вказаним договором добровільного страхування у розмірі 26 133,15 грн. на користь вказаного СТО.

Судом апеляційної інстанції встановлено та вбачається з умов договору добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016, що належною особою, яка має право звернутися до відповідача (страховика) із заявою на виплату страхового відшкодування та отримати страхове відшкодування є саме лізингодавець (ТОВ "Український лізинговий фонд"), так як він є страхувальником та вигодонабувачем (тобто, особою, на користь якої здійснюється виплата страхового відшкодування) за вказаним договором.

Статтею 511 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Таким породженням прав є укладання договору на користь третьої особи.

Згідно із частиною другою статті 985 ЦК України страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також замінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування. Особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Аналогічне положення закріплене статтею 3 Закону України "Про страхування".

Особливість правового стану вигодонабувача (третьої особи, на користь якої укладено договір страхування) полягає в тому, що йому належить право вимагати від страховика виконання обов'язків за укладеним договором добровільного страхування.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що місцевим господарським судом вірно встановлено, що вигодонабувачем за договором добровільного страхування є лізингодавець - ТОВ "Український лізинговий фонд", а не позивач у даній справі, що дає підстави для висновку, що вказаний договір добровільного страхування не є договором на користь третьої особи (зокрема, договором на користь лізингоодержувача - позивача).

В свою чергу, страховик (відповідач) за договором страхування № 250517329.16 від 29.01.2016, здійснивши виплату страхового відшкодування за заявою страхувальника (вигодонабувача, лізингодавця) - ТОВ "Український лізинговий фонд" ( а.с. 109) на користь СТО (ТОВ "Автогарант Маркет") належним чином виконав свої зобов'язання за вказаним договором страхування щодо виплати страхового відшкодування за заявою третьої особи (ТОВ "Український лізинговий фонд") та на користь належної особи - СТО (ТОВ "Автогарант Маркет").

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що за договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізинг у власність. .

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна, тобто, набуття предмету лізингу у власність.

Крім того, як вірно встановлено місцевим господарським судом, що у довідці про дорожньо-транспортну пригоду № 061394, яка видана управлінням патрульної поліції у м. Києві вих. № 14403-1/41/11-2016 від 06.12.2016, зазначено, що власником автомобіля Форд, державний номер НОМЕР_1, є третя особа (тобто станом на дату ДТП - 19.08.2016).

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, про те, що позивачем не надано суду будь-яких доказів набуття ним права власності на автомобіль Форд, державний номер НОМЕР_1, станом на дату виплати відповідачем страхового відшкодування (02.09.2016) за договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 (враховуючи й те, що відповідно до графіку внесення лізингових платежів дата останнього платежу є 29.01.2017).

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права або охоронюваного законом інтересу, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21.10.2015 у справі № 3-649гс15.

Оскільки, як місцевим господарським судом так і судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення прав позивача саме відповідачем у даній справі (страховиком за договором добровільного страхування), оскільки, у відповідача відсутній обов'язок виплачувати страхове відшкодування за договором добровільного страхування № 250517329.16 від 29.01.2016 на користь позивача, і, як наслідок позов про стягнення страхового відшкодування у розмірі 27 148, 64 грн. не підлягає задоволенню.

Крім того, оскільки судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу, підстави для задоволення похідних вимог, а саме в частині стягнення пені у розмірі 14 947,18 грн. (за період з 19.09.2017 по 22.12.2017) та 3% річних у розмірі 1 019, 13 грн. (за період з 19.09.2017 по 22.12.2017), нараховані у зв'язку з простроченням відповідачем виплати на користь позивача страхового відшкодування у суду також відсутні.

Посилання заявника апеляційної скарги про те, що останнє являється власником транспортного засобу, і, відповідно, вигодонабувачем за наслідками переходу права власності на об'єкт лізингу суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки, як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджено матеріалами справи, що ТОВ «Інфо Транс Сервіс» не набуло право власності на предмет лізингу саме на дату виплати страхового відшкодування -02.09.2016.

Щодо доданого до апеляційної скарги копії акту про передачу права власності до договору фінансового лізингу № 4198-03/01/16-Н від 22.01.2016 (Генерального договору фінансового лізингу № 4198 від 22.01.2016) від 06.02.2017) суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що подання сторонами додаткових доказів апеляційному суду обмежено. Додаткові докази приймаються судом, якщо особа, яка подає докази, обґрунтує неможливість подання цих доказів місцевому господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції. Обґрунтовуючи неможливість подання доказів суду першої інстанції, особа, яка бажає подати нові докази, має довести обставини, що об'єктивно перешкоджали їй подати ці докази місцевому господарському суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, скаржником не наведено/ необґрунтовано неможливість подання цих доказів місцевому господарському суду під час розгляду справи у першій інстанції, не наведено обґрунтування неможливість подання доказів до суду першої інстанції, а також не доведено обставини, що об'єктивно перешкоджали відповідачу подати ці докази місцевому господарському суду.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційних скаргах обставин.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Інші доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні. Господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення

Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Інфо Транс Сервіс" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2018 у справі № 910/384/18 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/384/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 22.08.2018.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

М.Л. Яковлєв