ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2018 р. Справа № 914/363/18

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

Суддів: Бойко С.М., Мирутенко О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Нікітчук Н.Я.,

та представників сторін:

від позивача (скаржника) не зявився

від відповідача не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 акціонерна компанія «Нафтогаз України», вих.№14/4-765 від 21 травня 2018 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 02 травня 2018 року (підписане 07.05.2018 року) суддя Іванчук С.В.

у справі №914/363/18

за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача ОСОБА_2 підприємства «Перемишлянитеплоенерго», м. Перемишляни Львівської області

про стягнення 4 887,31 грн. інфляційних втрат, 3% річних та пені

в с т а н о в и в :

23 лютого 2018 року Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 підприємства «Перемишлянитеплоенерго» про стягнення 4 887,31 грн., з яких: 2 616,24 грн. пеня, 2 077,89 грн. інфляційні втрати та 193,18 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02 травня 2018 року у справі №914/363/18 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що заборгованість за природний газ погашена відповідачем у повному обсязі 20 січня 2016 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Місцевий господарський суд встановив, що на момент звернення до суду з даним позовом у позивача були відсутні правові підстави для нарахування та стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат внаслідок неналежного виконання відповідачем грошових зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу, оскільки, виходячи зі змісту ч.3 ст.7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», на погашену до 30 листопада 2016 року заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з 30 листопада 2016 року. Одночасно суд першої інстанції відхилив доводи позивача, що відповідач не включений до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, тому на нього не поширюється дія Закону, та зазначив, що імперативний припис ч.3 ст.7 Закону забороняє нарахування пені, 3% річних та інфляційних на погашену до набрання цим Законом чинності заборгованість, незалежно від будь-яких інших умов і не ставить таку заборону в залежність від включення боржника до відповідного Реєстру.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 02 травня 2018 року у справі №914/363/18 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити: стягнути з відповідача на користь позивача 4 887,31 грн., з яких: 2 616,24 грн. пеня, 2 077,89 грн. інфляційні втрати та 193,18 грн. 3% річних. Зокрема, зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права: Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Так, скаржник вказує, що виходячи з аналізу положень ст.1-3 вказаного вище Закону, учасниками процедури врегулювання заборгованості (що включає у себе у тому числі і списання заборгованості) є теплопостачальні та теплогенеруючі підприємства, включені до реєстру, при цьому, звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні докази включення відповідача до реєстру, а відтак, застосування ч.3 ст.7 зазначеного вище Закону є неправомірним. Одночасно, апелянт посилається на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Білоуса В.В. головуючого, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у справі №908/3211/16 у подібних правовідносинах щодо застосування судом норми права ч.3 ст.7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Представники сторін в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленнями про вручення ухвали суду від 05 липня 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу (б/н від 26 червня 2018 року) відповідач проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив рішення Господарського суду Львівської області від 02 травня 2018 року у справі №914/363/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, зазначив, що норми ст.ст.2, 5 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» стосуються підприємств, які мають основну заборгованість перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України», а положення ч.3 ст.7 вказаного Закону передбачає списання пені, втрат від інфляції та 3% річних з дня набрання чинності Законом, незалежно від того включене підприємство до реєстру чи ні.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін не визнавалась обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 25 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_1 акціонерною компанією «Нафтогаз України» (в тексті договору продавець) та ОСОБА_2 підприємством «Перемишлянитеплоенерго» (в тексті договору покупець) укладено договір №2353/15-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України ОСОБА_1 акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а покупець прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

До договору №2353/15-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу сторонами укладено додаткові угоди про внесення змін та доповнень, а саме: №1 від 20 березня 2015 року, №2 від 20 липня 2015 року, №3 від 30 липня 2015 року, №4 від 15 жовтня 2015 року, №5 від 25 листопада 2015 року.

Згідно з п.1.2 Договору газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що продавець передає покупцеві у 2015 році газ обсягом до 37,8 тис. куб. м. Обсяги газу, що планується передати за договором, можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку.

Відповідно до пунктів 3.3, 3.4 Договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформляється актами приймання-передачі газу, які є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п.6.1 Договору).

Згідно з п.7.2 Договору у разі невиконання покупцем пункту 6.1 Договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

У відповідності до п.11 Договору останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

На виконання умов договору купівлі-продажу природного газу №2353/15-ТЕ-21 від 25 грудня 2014 року позивач передав у власність відповідача протягом січня грудня 2015 року природний газ на загальну суму 24 110,88 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2015 року, від 28.02.2015 року, від 30.11.2015 року та від 31.12.2015 року. Копії вказаних актів знаходяться у матеріалах справи, підписані повноважними представниками обох сторін, а їх підписи скріплено печатками юридичних осіб сторін договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в повному обсязі здійснено розрахунок за поставлений природний газ в сумі 24 110,88 грн., проте, такі розрахунки здійснено з порушенням строків оплати, встановлених у договорі. Остаточний розрахунок відповідач здійснив 20 січня 2016 року, що підтверджується довідками: «Сальдо КП «Перемишлянитеплоенерго» з 01.01.2015 року по 31.10.2017 року та «Операції КП «Перемишлянитеплоенерго» за договорами №2353/15-ТЕ-21 з 01.01.2015 року по 31.10.2017 року», а також проведеними позивачем розрахунками заявлених до стягнення сум, та не заперечується сторонами.

У звязку з порушенням строків оплати природного газу, встановлених у договорі №2353/15-ТЕ-21 від 25 грудня 2014 року, Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду з цим позовом про стягнення з ОСОБА_2 підприємства «Перемишлянитеплоенерго» 4 887,31 грн., з яких: 2 616,24 грн. пеня, 2 077,89 грн. інфляційні втрати та 193,18 грн. 3% річних.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 ЦК України).

Згідно з ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Обовязок покупця щодо оплати товару передбачено частиною 1 ст.692 ЦК України.

Поряд з тим, відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами договору №2353/15-ТЕ-21 від 25 грудня 2014 року передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу, а остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Колегією суддів встановлено, що відповідач повністю розрахувався за наданий позивачем природній газ 20 січня 2016 року, проте, як зазначалось вище, оплата за природний газ здійснювалась відповідачем з порушенням строків, передбачених договором.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з п.7.2 Договору позивач за період з 17.02.2015 року по 19.01.2016 року нарахував відповідачу по кожному з актів приймання-передачі природного газу пеню у розмірі 2 616,24 грн.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач, на підставі ст.625 ЦК України, нарахував відповідачу по кожному з актів приймання-передачі природного газу за період з 01.03.2015 року по 31.10.2015 року інфляційні втрати у розмірі 2 077,89 грн. та за період з 17.02.2015 року по 19.01.2016 року 3% річних в розмірі 193,18 грн.

Поряд з тим, судом встановлено, що 03 листопада 2016 року прийнято Закон України №1730-VII «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», який набрав чинності 30 листопада 2016 року.

Відповідно до положень вказаного Закону процедура врегулювання заборгованості це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Згідно з ст.1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Дія вказаного Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (ст.2 Закону).

Частиною 1 ст.3 Закону передбачено, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України №93 від 21.02.2017 року затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром, який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Згідно з п.14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 року заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016 року.

Поряд з тим, відповідно до ч.3 ст.7 Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

За умовами укладеного між сторонами Договору (п.1.2) газ, що продається за цим договором, використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

За даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності відповідача КП «Перемишлянитеплоенерго» є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря. Разом з тим, відповідачу ОСОБА_1 комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг видано ліцензію №АЕ642543 із строком дії з 13.05.2015 року по 12.05.2020 року на виробництво теплової енергії.

З огляду на наведене, відповідач КП «Перемишлянитеплоенерго» є теплопостачальною організацією, на яку поширюється дія Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Матеріалами справи підтверджено, а сторонами не заперечується факт погашення відповідачем заборгованості за договором №2353/15-ТЕ-21 від 25 грудня 2014 року в повному обсязі 20 січня 2016 року, тобто до моменту набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (до 30 листопада 2016 року).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зі змісту з ст.ст.4, 5, 6 вказаного Закону вбачається, що до реєстру включаються підприємства з основною заборгованістю за договором, у звязку з чим, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що відповідач не включений до реєстру та відповідно на нього не поширюється дія вказаного вище Закону, оскільки судом встановлено, що відповідачем погашено основний борг 20 січня 2016 року, тобто основна заборгованість у відповідача відсутня.

Відтак, до заборгованості, що виникла і погашена до набрання чинності вказаним Законом, не можуть бути застосовані, передбачені цим Законом правила і вимоги щодо необхідності включення до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

З огляду на що, застосування ч.3 ст.7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не потребує включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ч.3 ст.7 Закону є нормою прямої дії, при цьому, застосування її приписів не ставиться в залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, застосування даної норми не потребує включення підприємства до Реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №927/1152/16, від 28.02.2018 року у справі №911/3914/14, від 14.03.2018 року у справі №904/11460/16, від 06.06.2018 у справі №904/10292/17 та від 23.07.2018 року у справі №904/10294/17.

Згідно з ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене вище та встановлені судом обставини, що діяльність відповідача з виробництва теплової енергії підтверджується відповідною ліцензією №АЕ642543 із строком дії з 13.05.2015 року по 12.05.2020 року, а природний газ поставлений відповідачу в період з січня по грудень 2015 року, і останній платіж за поставлений газ здійснений відповідачем 20 січня 2016 року, тобто до вступу в дію ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що відповідач має право на списання нарахованих пені, інфляційних втрат та відсотків річних згідно з ч.3 ст.7 вказаного Закону, оскільки зазначена правова норма є нормою прямої дії та не потребує будь-яких додаткових дій від відповідача, окрім існування погашеної заборгованості станом на 31 грудня 2016 року.

Одночасно колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №908/3211/16, оскільки у останній судом зроблено висновок, що для здійснення процедури врегулювання заборгованості, а це - зменшення, списання та/або реструктуризакція, необхідною умовою є включення до реєстру обсягів заборгованості теплопостачального підприємства, з метою її врегулювання за домовленістю сторін шляхом вчинення відповідних правочинів. Поряд з тим, у зазначеній постанові у справі №908/3211/16 вказано, що ч.3 ст.7 Закону, яка окремо регулює списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом. В свою чергу, у цій справі (№914/363/18) позовні вимоги стосуються саме стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової енергії, а не стягнення самої заборгованості, у зв'язку з чим посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №908/3211/16 є недоречним.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Враховуючи все наведене вище, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення з ОСОБА_2 підприємства «Перемишлянитеплоенерго» 4 887,31 грн., з яких: 2 616,24 грн. пеня, 2 077,89 грн. інфляційні втрати та 193,18 грн. 3% річних, є безпідставними та задоволенню не підлягають, а висновок суду першої інстанції про відмову в позові є правильним.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 02 травня 2018 року у справі №914/363/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 акціонерна компанія «Нафтогаз України» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Матеріали справи №914/363/18 повернути до Господарського суду Львівської області.

Повну постанову складено 15.08.2018 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Мирутенко О.Л.