ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2018 р.м. Одеса Справа № 916/3607/15

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань ОСОБА_1

За участю представників сторін:

Від позивача: не зявився;

Від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю № 152 від 21.12.17р.;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку „Порто-Франко до товариства з обмеженою відповідальністю „Одеський торговий дім про стягнення збитків у розмірі 2 275 361,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство акціонерний банк „Порто-Франко (далі по тексту ПАТ АБ „Порто-Франко) звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „Одеський торговий дім (далі по тексту ТОВ „Одеський торговий дім) про стягнення збитків у розмірі 2 275 361,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем зобовязань, прийнятих на себе за умовами договору оренди нежитлового приміщення №263 від 02.04.2012р. в частині утримання орендованого майна у справному технічному стані та відповідно до вимог правил та норм технічної експлуатації.

Відповідач повністю заперечував проти позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, відповідачем було наголошено, що у звязку із закінченням 31.03.2015р. дії договору оренди нежитлового приміщення №263 від 02.04.2012р. ТОВ „Одеський торговий дім вживалися заходи щодо повернення орендованого майна орендодавцю, проте останнім майно прийнято не було, що звільняє відповідача від відповідальності за збереження обєкту оренди.

Рішенням господарського суду Одеської області від 10.05.2017р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 27.07.2017р., було відмовлено ПАТ АБ „Порто-Франко у задоволенні позовних вимог до ТОВ „Одеський торговий дім про стягнення збитків у розмірі 2 275 361,00 грн. Не погоджуючись із судовим рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, ПАТ АБ „Порто-Франко було подано до Вищого господарського суду України касаційну скаргу.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2017р. касаційну скаргу ПАТ АБ „Порто-Франко було задоволено частково, рішення господарського суду Одеської області від 10.05.2017р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 27.07.2017р. скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області. При цьому, у постанові від 09.11.2017р. по даній справі Вищим господарським судом України була звернута увага, що позивачем заявлено вимоги про відшкодування позадоговірної шкоди з одночасним обґрунтуванням таких вимог зобов'язальними та позадоговірними відносинами. Окрім того, судом касаційної інстанції було наголошено, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на правові підстави заявлених вимог, які одночасно ґрунтуються на приписах ст. ст. 779, 1166, 1192 Цивільного кодексу України, якими врегульовані питання як договірних, так і не договірних зобовязань. До того ж, як вказав Вищий господарський суд України, судами попередніх інстанцій не наведено правового обґрунтування можливості розгляду справи без отримання висновків судової будівельно-технічної експертизи.

Після надходження матеріалів справи до господарського суду, за результатами проведеного повторного автоматичного розподілу, дану справу було передано на розгляд судді Лічману Л.В., яким ухвалою від 30.11.2017р. справа була прийнята до провадження.

Ухвалою від 10.01.2018р., залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 27.02.2018р. та постановою Верховного Суду від 10.05.2018р., господарським судом було відмовлено ТОВ „Одеський торговий дім у задоволенні клопотання про заміну позивача по справі його правонаступником ТОВ „Одеський торговий дім, у звязку з переходом права власності на орендоване майно від позивача до відповідача.

Ухвалою від 07.02.2018р. господарським судом було призначено по даній справі судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої судом було поставлено наступні запитання:

- які пошкодження приміщення, загальною площею 1602,3 кв. м, що знаходиться на 4-му поверсі за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, 2, виникли внаслідок користування ним ТОВ „Одеський торговий дім на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 02.04.2012 р. № 263?

- яка вартість ремонтно-будівельних робіт (шкоди), проведення яких необхідне для усунення пошкоджень вказаного вище нежитлового приміщення внаслідок користування ним ТОВ „Одеський торговий дім на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 02.04.2012 р. № 263?

Проте, постановою Одеського апеляційного господарського суду від 18.04.2018р. по даній справі було задоволено апеляційну скаргу ТОВ „Одеський торговий дім на ухвалу господарського суду від 07.02.2018р., скасовано ухвалу господарського суду про призначення судової будівельно-технічної експертизи по даній справі.

Ухвалою від 11.05.2018р. суддею Лічманом Л.В. на підставі ст. ст. 35, 38 ГПК України було заявлено самовідвід від розгляду справи №916/3607/15. На підставі проведеного повторного автоматичного розподілу дану справу було передано на розгляд судді Желєзній С.П., яка ухвалою від 15.05.2018р. прийняла справу до свого провадження.

Під час нового розгляду справи позивачем заявлені ним позовні вимоги були підтримані у повному обсязі.

В свою чергу, відповідач проти позову заперечував у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. При цьому, ТОВ „Одеський торговий дім посилається на складання позивачем акту обстеження обєкту нерухомого майна за відсутності представника відповідача, оскільки пропозиції зявитися на огляд приміщення від ПАТ АБ „Порто-Франко до ТОВ „Одеський торговий дім не надходило, що свідчить про недоведеність вказаних у ньому обставин. Окрім того, відповідач наполягає на відсутності у діях ТОВ „Одеський торговий дім всіх елементів складу цивільного правопорушення, у звязку з чим, відсутні підстави для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

31.05.1997р. між виконавчим комітетом Одеської міської ради та ТОВ „Одеський торговий дім було укладено договір на право тимчасового користування землею, у відповідності до п. п. 1.1, 1.2 якого виконавчий комітет Одеської міської ради передає, а ТОВ „Одеський торговий дім приймає у користування земельну ділянку, розташовану по вул. Новощіпний ряд, 2, на умовах тимчасового довгострокового користування строком на 50 років, в тому числі до 2-х років для завершення будівництва та на 48 років для експлуатації та обслуговування будинку.

02.04.2012р. між ПАТ АБ „Порто-Франко (Орендодавець) та ТОВ „Одеський торговий дім (Орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення №263, відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець передає у тимчасове користування під офіси або торгівельні приміщення, а Орендар приймає за двохстороннім актом в тимчасове платне користування нежитлові приміщення четвертого поверху, загальною площею 1602,3 кв. м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, 2 (надалі майно).

Нежитлові приміщення у вигляді 9/50 частин 1-го, 4-го поверхів, загальною площею 2501,2 кв. м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, 2, належали позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2006р., укладеного з ОСОБА_3

Відповідно до п. п. 2.4, 2.6 договору оренди нежитлового приміщення №263 від 02.04.2012р. строк дії договору оренди був встановлений сторонами з 02.04.2012р. до 01.04.2013р. включно, а в частині розрахунків до повного їх виконання. У випадку, якщо Орендар продовжує використовувати обєкт оренди після закінчення строку дії договору за відсутності заперечень з боку Орендодавця, договір вважається продовженим та тих самих умовах та на строк, на який його було укладено, але не більше трьох років від дати укладення даного договору.

Згідно з п. 3.1.4 договору оренди нежитлового приміщення №263 від 02.04.2012р. Орендодавець зобовязаний проводити за власний рахунок капітальний ремонт обєкта оренди, повязаний із загальним капітальним ремонтом будівлі.

Умовами п. п. 3.2.3, 3.2.7 договору оренди нежитлового приміщення №263 від 02.04.2012р. передбачено, що Орендар зобовязаний утримувати орендоване нежитлове приміщення у справному стані, у відповідності до правил та норм технічної експлуатації. Не пізніше, ніж за 15 календарних днів письмово повідомити Орендодавця про звільнення орендованого приміщення, як у звязку з закінченням строку дії договору оренди, так і у випадку дострокового звільнення приміщення, та передати обєкт оренди за актом в справному технічному стані з урахуванням нормального зносу.

02.04.2012р. між сторонами по справі на виконання умов договору оренди №263 від 02.04.2012р. було складено акт приймання-передачі нежитлового приміщення, відповідно до п. п. 1,3 якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування нежитлові приміщення четвертого поверху, загальною площею 1602,3 кв. м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, 2, з метою розміщення торгових приміщень або офісів. Обєкт знаходиться у технічно справному стані та приведений у відповідності до вимог протипожежної безпеки, санітарно-технічних норм, звільнений від всіх розміщених у ньому служб, майна, товару Орендодавця.

Шляхом підписання 29.03.2013р. додаткової угоди до договору оренди №263 від 02.04.2012р. строк дії договору було продовжено сторонами до 31.03.2015р., решта умов договору була залишена без змін.

30.01.2015р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №19 „Про початок процедури ліквідації АБ „Порто-Франко та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, відповідно до якого у ПАТ АБ „Порто-Франко було розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноваженою особою банку ОСОБА_4

Варто зауважити, що ТОВ „Одеський торговий дім протягом періоду з 05.03.2015р. по 26.03.2015р. зверталось до позивача із проханням надати реквізити для оплати орендної плати, у звязку з недійсністю раніше повідомлених реквізитів відповідачу.

При цьому, листом №45/1 від 05.03.2015р. ТОВ „Одеський торговий дім було повідомлено ПАТ АБ „Порто-Франко про необхідність направлення представника орендодавця 31.03.2015р. о 16:00 год. з метою передачі орендованого майна, переданого на підставі договору оренди №263 від 02.04.2012р., у звязку із закінченням строку дії договору.

З матеріалів справи вбачається, що 01.04.2015р. представниками ПАТ АБ „Порто-Франко було складено акт перевірки майна, з якого вбачається, що у серпні 2015р. комісією за результатами візуального огляду нежитлових приміщень у вигляді 9/50 частин 1-го, 4-го поверхів, загальною площею 2501,2 кв. м., було встановлено, що майно не придатне для використання за призначенням та знаходиться у технічно несправному стані, а саме: відсутня пожежна сигналізація, пошкоджена інформаційно-телекомунікаційна мережа, вентиляційна система, частково відсутнє напільне покриття, стеля, пошкоджена або частково відсутня електропроводка та освітлення, демонтовані внутрішні перегородки; майно не відповідає вимогам протипожежної безпеки, санітарно-технічним нормам.

17.08.2015р. ТОВ „Експертна компанія „Професіонал на замовлення ПАТ АБ „Порто-Франко було складено звіт про оцінку нежитлових приміщень у вигляді 9/50 частин 1-го, 4-го поверхів, загальною площею 2501,2 кв. м., відповідно до якого товариством було зроблено висновок, що на основі проведених досліджень, аналізу та розрахунків ринкова вартість права вимоги відшкодування збитків станом на дату оцінки з урахуванням існуючих соціально-економічних умов складає 2 275 361,00 грн.

26.08.2015р. ПАТ АБ „Порто-Франко звернулось до ТОВ „Одеський торговий дім із вимогою, відповідно до якої повідомило позивача, що розмір завданих відповідачем збитків орендованому на підставі договору оренди №263 від 02.04.2012р. майну відповідно до експертного висновку складає 2275361,00 грн., у звязку з чим, позивач, посилаючись на приписи ст. 779 ЦК України, просив ТОВ „Одеський торговий дім усунути погіршення нежитлового приміщення. Зазначена вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що 24.10.2017р. до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про державну реєстрацію права власності ТОВ „Одеський торговий дім на нежилі приміщення 1-го, 4-го поверхів, загальною площею 2501,2 кв. м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, 2, що підтверджується інформаційною довідкою №107469298 від 13.12.2017р. При цьому, як вбачається з інформаційної довідки підставою виникнення права власності на нежитлові приміщення є рішення господарського суду Одеської області від 06.12.2016р. та постанова Одеського апеляційного господарського суду від 11.10.2017р. по справі №916/2587/16. Потрібно зауважити, що перехід права власності від позивача до відповідача і стало підставою для звернення ТОВ „Одеський торговий дім до суду із заявою про заміну сторони правонаступником, про що зазначалось вище по тексту даного рішення.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до ТОВ „Одеський торговий дім, ПАТ АБ „Порто-Франко посилаючись на умови договору оренди нежитлового приміщення №263 від 02.04.2012р., якими встановлено обовязок орендаря утримувати орендоване приміщення у справному стані, а також приписи ст. ст. 779, 1166, 1192 Цивільного кодексу України, просило стягнути завдані збитки у розмірі 2 275 361,00 грн., визначені на підставі звіту про оцінку майна, складеного ТОВ „Експертна компанія „Професіонал станом на 17.08.2015р.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 193 ГК України господарські зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до статті 761 цього Кодексу право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Згідно з ч. 3-4 ст. 285 Господарського кодексу України орендар зобов'язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендар відшкодовує орендодавцю вартість орендованого майна у разі відчуження цього майна або його знищення чи псування з вини орендаря.

При вирішенні даного спору господарський суд, керуючись приписами ст. 316 ГПК України, якими встановлено, що вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, вважає за необхідне перш за все дослідити питання правомірності застосування до спірних правовідносин одночасно як ст. 779 Цивільного кодексу України, так і ст. ст. 1166, 1192 Цивільного кодексу України.

З поданого ПАТ АБ „Порто-Франко до суду позову вбачається, що позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги фактом неналежного виконання відповідачем, прийнятих на себе за договором №263 від 02.04.2012р. зобовязань в частині утримання орендованого майна у справному технічному стані. Враховуючи, що підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, суд зауважує, що обставини, покладені ПАТ АБ „Порто-Франко в обґрунтування позову, повязані з неналежним виконанням відповідачем договірного зобовязання.

При цьому, звертаючись до приписів ст.ст. 1166, 1192 Цивільного кодексу України, на які, в тому числі, посилається позивач як на матеріально-правову підставу заявленого позову, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Приписами ст. 1192 Цивільного кодексу України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, суд зауважує, що приписами ст. ст. 1166, 1192 Цивільного кодексу України за загальними правилами цивільного законодавства врегульовані питання відшкодування позадоговірної або деліктної шкоди, тобто у випадку відсутності між сторонами договірних зобовязань. З огляду на викладене, враховуючи підстави позовних вимог ПАТ АБ „Порто-Франко, господарський суд дійшов висновку про невірне посилання позивача з точки зору матеріального права на приведені вище законодавчі норми з огляду на наявність договірних правовідносин, які склалися між сторонами по справі, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування при вирішення даного спору положень ст. ст. 1166, 1192 Цивільного кодексу України.

При цьому, приймаючи до уваги підстави позовних вимог ПАТ АБ „Порто-Франко, господарський суд дійшов висновку про необхідність при вирішенні даного спору застосування приписів цивільного законодавства, якими врегульовані питання відшкодування шкоди, завданої в результаті неналежного виконання договірного зобовязання.

Абзацом 2 п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про судове рішення від 23 березня 2012 року N 6 (з наступними змінами та доповненнями) встановлено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

З огляду на обґрунтування позову ПАТ АБ „Порто-Франко приписами ст. 779 Цивільного кодексу України, господарський суд вважає за необхідне звернутися до наведеної законодавчої норми в контексті правомірності її застосування при вирішенні даного спору.

Відповідно до ст. 779 Цивільного кодексу України наймач зобов'язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків. Наймач не відповідає за погіршення речі, якщо це сталося внаслідок нормального її зношення або упущень наймодавця.

Проаналізувавши наведену законодавчу норму суд звертає увагу позивача, що право на відшкодування збитків саме за цією правовою підставою виникає у орендодавця у випадках неможливості відновлення речі. Аналогічне регулювання орендних правовідносин зі спірного питання встановлено ч. 4 ст. 285 Господарського кодексу України, яка передбачає, що орендар відшкодовує орендодавцю вартість орендованого майна лише у разі відчуження цього майна або його знищення чи псування з вини орендаря.

У разі, якщо придатне для використання майно лише потребує ремонтних робіт, останні повинні здійснюватися за рахунок орендаря, а у випадку його відмови від їх проведення, витрати понесені орендодавцем на відновлення майна підлягатимуть відшкодуванню за рахунок орендаря у вигляді стягнення збитків.

Крім того, враховуючи правову природу заявленої до стягнення суми, яка визначена позивачем як збитки, суд вважає за необхідне звернутися до законодавчих положень, якими врегульовані питання стягнення збитків.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 224 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, відшкодування збитків - міра господарсько-правової відповідальності, яка полягає у застосуванні до учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, негативних наслідків, спрямованих на відновлення майнового стану потерпілої сторони. Відшкодування збитків має компенсаційний характер і не може призводити до безпідставного збагачення.

При цьому, збитки, що підлягають відшкодуванню правопорушником можуть бути реальними, тобто тими витратами, які управнена сторона зробили або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, додаткові витрати) або у вигляді неодержаних доходів чи компенсації моральної шкоди.

Господарський суд зазначає, що для притягнення до відповідальності у вигляді стягнення збитків за порушення договірних зобов'язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: вина особи, яка заподіяла шкоду; протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв?язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позовних вимог ПАТ АБ „Порто-Франко посилається на погіршення стану орендованого майна у звязку з неналежним виконання з боку ТОВ „Одеський торговий дім зобовязань щодо утримання майна у справному технічному стані. При цьому, за переконанням позивача, факт погіршення стану орендованого майна підтверджується актом перевірки від 01.04.2015р., який, до речі, був складений без повідомлення та участі представника відповідача, а також звітом про оцінку майна, складеним на замовлення позивача ТОВ „Експертна компанія „Професіонал станом на 17.08.2015р.

Господарським судом критично оцінюється складений позивачем в односторонньому порядку акт від 01.04.2015р., з якого вбачається, що обстеження обєкту оренди було проведено комісією позивача у серпні 2015р., оскільки наданий ПАТ АБ „Порто-Франко акт містить суперечливі відомості щодо дати його складання та дати проведення обстеження обєкту оренди, а, отже, відомості наведені у такому акті не можуть визнаватись судом достовірними.

Додатково з приводу відомостей, наведених у акті від 01.04.2015р. щодо площі обєкту оренди, який було обстежено позивачем суд зауважує наступне: умовами договору оренди №263 від 02.04.2012р. передбачено, що відповідачеві було передано у користування 1602,3 кв. м.; з акту вбачається, що відповідачем було встановлено пошкодження майна площею 2501,2 кв. м. Відсутність в матеріалах справи доказів та відомостей щодо ідентифікації приміщень, які були передані в оренду, та приміщень, вказаних в акті обстеження від 01.04.2015р., а також відсутність у акті приймання-передачі майна в оренду від 02.04.2012р. інформації щодо облаштування обєкту оренди пожежною сигналізацією, інформаційно-телекомунікаційними мережами, наявності внутрішніх перегородок, свідчить про недоведеність ПАТ АБ „Порто-Франко факту пошкодження саме орендованого приміщення.

Окрім того, з приводу складеного ТОВ „Експертна компанія „Професіонал на замовлення ПАТ АБ „Порто-Франко звіту про оцінку майна станом на 17.08.2015р. суд зазначає, що з наданого позивачем звіту також вбачається проведення оцінки майна, загальною площею 2501,2 кв. м., тобто, майна, площа якого не відповідає площі обєкту, який був переданий в оренду відповідачу. Наведене свідчить про неможливість встановлення судом факту пошкодження саме обєкту оренди, а не іншого майна, яке у користування відповідача не знаходилось.

Верховний Суд у постанові від 16.05.2018р. по справі №916/3232/15, предметом позовних вимог у межах якої було стягнення збитків на підставі ст. 779 Цивільного кодексу України, погодився із доводами судів першої та апеляційної інстанцій, якими було вказано, що позивачем всупереч вимогам закону не було доведено розміру заявлених до стягнення збитків та не надано доказів на підтвердження того, що орендоване майно знищено або пошкоджено настільки, що не підлягає відновленню.

Окрім того, господарський суд вважає за необхідне дослідити наявність причинно-наслідкового звязку між діями відповідача та заявленими до стягнення збитками, з приводу чого зауважує наступне.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Господарським судом під час вирішення даного спору було встановлено, що додатковою угодою від 29.03.2013р. до договору оренди №263 від 02.04.2012р. сторонами по справі було продовжено строк дії договору до 31.03.2015р., решта умов договору була залишена сторонами без змін.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Умовами п. 3.2.7 укладеного між сторонами по справі договору оренди №263 від 02.04.2012р. передбачено, що Орендар не пізніше, ніж за 15 календарних днів зобовязаний письмово повідомити Орендодавця про звільнення орендованого приміщення, як у звязку з закінченням строку дії договору оренди, так і у випадку дострокового звільнення приміщення, та передати обєкт оренди за актом в справному технічному стані з урахуванням нормального зносу.

На виконання прийнятих на себе зобовязань ТОВ „Одеський торговий дім до моменту закінчення строку дії договору №263 від 02.04.2012р. було надіслано на адресу ПАТ АБ „Порто-Франко повідомлення про необхідність складання акту приймання-передачі (повернення) орендованого майна. Проте, ПАТ АБ „Порто-Франко не було направлено уповноваженого представника з метою підписання акту приймання-передачі (повернення) орендованого майна, що свідчить про неналежне виконання безпосередньо позивачем, як орендодавцем своїх зобовязань з прийняття майна з оренди.

З огляду на викладене, господарський суд доходить висновку, що на ТОВ „Одеський торговий дім не може бути покладено обовязку щодо збереження обєкту оренди після закінчення строку дії договору №263 від 02.04.2012р., що, з урахуванням відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження забезпечення ПАТ АБ „Порто-Франко охорони обєкту оренди, виключає можливість встановлення причинно-наслідкового звязку між поведінкою ТОВ „Одеський торговий дім та заявленими до стягнення збитками, розрахованими станом на 17.08.2015р.

Як зазначалося по тексту рішення вище, відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Господарський суд зауважує, що будь-яке надане законом право підлягає реалізації у передбачений цим законом спосіб. З огляду на відсутність будь-яких доказів на підтвердження пошкодження орендованого майна до такого стану, який виключає можливість його відновлення, а також належних доказів на підтвердження понесення ПАТ АБ „Порто-Франко взагалі будь-яких збитків на відновлення орендованого відповідачем майна, господарський суд доходить висновку, що у позивача не виникло права на відшкодування збитків, встановлене ст.779 Цивільного кодексу України.

Крім того, господарський суд дійшов висновку про недоведеність завданих позивачу збитків та причинно-наслідкового звязку як обовязкових елементів складу цивільного правопорушення, що, в свою чергу, свідчить про відсутність складу цивільного правопорушення та має наслідком необхідність відмови у задоволенні заявлених ПАТ АБ „Порто-Франко позовних вимог до ТОВ „Одеський торговий дім про стягнення збитків. Будь-яких інших правових підстав для стягнення з відповідача збитків позивачем суду наведено не було.

Господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводам, наведених сторонами по справі в обґрунтування власної правової позиції, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог.

При цьому, вирішуючи даний спір по суті, суду не вбачається за правомірне призначати по даній справі судову експертизу з метою встановлення переліку пошкоджень орендованого майна та розміру витрат, необхідних для їх усунення з огляду на висновки, до яких дійшов суд в процесі розгляду справи як про відсутність збитків взагалі так і правових підстав для їх стягнення.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищезазначене, керуючись ст. ст. 11, 22, 204, 216, 526, 626, 631, 759, 773, 776, 785, 779 Цивільного кодексу України, ст. ст. 216, 224, 225, 283, 285 Господарського кодексу України, позов публічного акціонерного товариства акціонерного банку „Порто-Франко до товариства з обмеженою відповідальністю „Одеський торговий дім про стягнення збитків у розмірі 2 275 361,00 грн. задоволенню не підлягає.

Судові витрати зі сплати судового збору розподіляються судом відповідно до ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236-238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09 серпня 2018 р.

Суддя С.П. Желєзна