ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2018 року м.Дніпро Справа № 912/522/18

колегії суддів:

головуючого судді Антонік С.Г. (доповідач)

суддів: Широбокова Л.П., Дармін М.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальностю "Агродар-Україна Плюс" на рішення господарського суду Кіровоградської області від 26.04.2018р. у справі № 912/522/18 (суддя Кабакова В.Г.), повний текст рішення складено 02.05.2018р.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальностю "Укрнафтаком", м. Кропивницький

до Товариства з обмеженою відповідальностю "Агродар-Україна Плюс", м. Кропивницький

про стягнення 147 850, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрнафтаком" звернулося до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агродар - Україна Плюс" про стягнення 98 296,00 грн основного боргу, 10 696,75 грн пені, 19 659,20 грн. штрафу 20%, 13 475,97 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 36% річних, 1 123,00 грн. 3% річних, 4 599,16 грн. інфляційних втрат, з покладенням на відповідача судового збору.

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № ДГ-00169/О від 07.09.2017р. в частині своєчасної та повної оплати товару.

Рішенням господарського суду Кіровограської області від 26.04.2018р. (суддя Кабакова В.Г.) позов задоволено частково.

Cтягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агродар-Україна Плюс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрнафтаком" 45 268,76 грн., з яких: 6 411,43 грн. пеня, 19 659,20 грн. штраф 20%, 13 475,97 грн. проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 36% річних, 1 123,00 грн. 3% річних, 4 599,16 грн. інфляційних втрат, а також судовий збір в розмірі 679,03 грн.

Провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 98 296,00 грн та 4 218,00 грн пені закрито.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В частині задоволення позовних вимог рішення суду мотивовано порушенням відповідачем умов договору в частині розрахунків за товар та обгрунтованістю здійснених нарахувань.

В частині стягнення основної заборгованості в розмірі 98 296,00 грн та 4 218,00 грн пені господарським судом закрито провадження у справі на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, у звязку з відмовою позивача від позову, так як дані суми були погашеніф відповідачем.

У стягненні 67,32 грн. пені відмовлено у звязку з неправильним розрахунком.

Не погодившись з рішенням, відповідач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що суд дійшов хибного висновку про можливість одночасного стягнення з відповідача пені та штрафу, та не звернув уваги на положення законодавства щодо недопустимості подвійного стягнення. Стаття 61 Конституції встановлює, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те сема правопорушення.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати і в позові відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Згідно ст.. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, що стосуються фактів, викладених в апеляційній скарзі та у відзиві, в межах доводів та вимог апеляційної скарги вважає її такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарським судом при розгяді справи встановлено, що 07.09.2017р. між ТОВ "Укрнафтаком" (постачальник) та ТОВ "Агродар-Україна Плюс" (покупець) укладено договір поставки № ДГ-00169/О, згідно умов якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник передає у власність покупця нафтопродукти (бензин, дизельне пальне, масло), які іменуються надалі ОСОБА_1, а Покупець зобов'язується прийняти та своєчасно оплатити вартість поставленого ОСОБА_1 (п. п. 1.1. договору).

Згідно п.1.2 договору, поставка ОСОБА_1 здійснюється окремими партіями згідно замовлень Покупця. Кожна партія ОСОБА_1 оформлюється рахунком, видатковою накладною, товарно-транспортною накладною, сертифікатом (якості або відповідності).

ОСОБА_1 вважається поставленим з моменту підписання відповідної видаткової накладної та/або товарно-транспортної накладної Постачальника представником Покупця. Якщо поставка товару вже здійснена за рахунок Постачальника (в тому числі, автомобільним транспортом третіх осіб) на склад Покупця, то Покупець не має права вимагати від Постачальника здійснення поставки товару на інший склад, поставка на адресу якого не була передбачена попередньою домовленістю між сторонами цього договору (п. 2.2 договору).

В пункті 5.1. договору визначено, що Покупець здійснює оплату кожної партії ОСОБА_1 на підставі виставленого Постачальником рахунку протягом 7 банківських днів з моменту відвантаження партії ОСОБА_1 Покупцю.

Оплата за товар здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника, якщо інше не передбачено додатковою угодою. Датою здійснення оплати вважається зарахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника (пункт 5.3 Договору).

Відповідно до п.п. 5.5.-5.6. договору, ціна ОСОБА_1 є договірною, вказується з урахуванням ПДВ. Отримання Покупцем (його представником) партії товару у постачальника за видатковою накладною (товарно-транспортною накладною) свідчить про узгодження сторонами всіх істотних умов поставки (ціни, асортименту, кількості та загальної вартості партії товару) та є підтвердженням замовлення покупцем у постачальника отриманої, за видатковою накладною (товарно-транспортною накладною), партії ОСОБА_1.

Договір є чинним з моменту його укладання і діє до 31 грудня 2020 року, а в частині взаєморозрахунків - до їх повного завершення ( п.11 договору).

На виконання умов договору, позивач поставив відповідачу ОСОБА_1 на загальну суму 843 629,75 грн., згідно видаткових накладних: №РН-00970 від 07.09.2017р. на суму 102 480,75 грн., №РН-01032 від 13.09.2017р. на суму 158 000,00 грн., №РН-01033 від 14.09.2017р. на суму 173 800,00 грн., №РН-01080 від 22.09.2017р. на суму 111 053,00 грн., №РН-01148 від 02.10.2017р. на суму 115 016,00 грн., №РН-01161 від 03.10.2017р. на суму 183 280,00 грн. (а.с. 16 - 21).

Відповідач за отриманий ОСОБА_1 розрахувався частково та з порушенням строку оплати встановленого договором.

За період з вересня по листопад 2017р. відповідачем перераховано позивачу 745 333,75 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: №612 від 22.09.2017р. на суму 200 000,00 грн., № 680 від 26.09.2017р. на суму 100 000,00 грн., № 737 від 02.10.2017р. на суму 118 480,75 грн., № 746 від 03.10.2017р. на суму 126 853,00 грню, №1185 від 24.10.2017р. на суму 100 000,00 грн., № 1435 від 10.11.2017р. на суму 50 000,00 грн., №1485 від 16.11.2017р. на суму 50 000,00 грн. (а.с. 38-44).

Позивач звертався до відповідача з листами-вимогами про сплату заборгованості, а саме: листом-вимогою про сплату заборгованості у розмірі 298 296,00 грн. (вх.№19/10/02 від 19.10.2017р.), листом-вимогою про сплату заборгованості у розмірі 148 296,00 грн. (вх.№15/11/02 від 15.11.2017р.), листом-вимогою про сплату заборгованості у розмірі 98 296,00 грн. (вх.№07/12/02 від 07.12.2017р.) (а.с. 22-25).

На час звернення з позовом заборгованість складає 98 296,00 грн.

Після подачі позову відповідач погасив заборгованість в сумі 98 296 грн. та частково пеню в сумі 4 218 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 2229 від 12.03.2018р. на суму 45 000 грн., №2477 від 17.04.2018р. на суму 4 218 грн., №2479 від 17 04.2018р. на суму 53 296 грн.

Сторони погоджуються з даними фактами, встановленими судом при розгляді справи.

Відповідач не погоджується з рішенням суду лише в частині одночасного стягнення штрафу і пені. При цьому сама сума штрафу і пені (порядок розрахунку) не оспорюється.

Стаття 61 Конституції України встановлює, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно частин 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України, . Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Отже одним із видів юридичної відповідальності за правопорушення у сфері господарювання є штрафні санкції.

Згідно частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

При цьому колегія суддів зазначає, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Договором (пункти 7.3., 7.4.) сторони передбачили господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати пені та штрафу, які, згідно ст..549 Цивільного кодексу України є неустойкою, а отже, відповідач лише один раз притягнений до відповідальності за порушення строків оплати поставлених нафтопродуктів.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 09.04.2012р. у справі № 3-88гс11, постанові Верховного Суду України від 27.04.2012р. у справі № 3-24гс12, постанові Верховного Суду від 09.02.2018р. у справі № 911/2813/17, постанові Верховного Суду від 22.03.2018р. у справі №911/1351/17, постанові Верховного Суду від 17.05.2018р. у справі №910/6046/16, постанові Верховного Суду від 25.05.2018р. у справі №922/1720/17.

Посилання заявника апеляційної скарги на правову позицію Верховного Суду України, наведену у постанові від 21.10.2015р. у справі № 6-2003цс15, не приймаються колегією суддів, оскільки предметом спору у зазначеній справі було стягнення коштів за кредитним договором із фізичної особи, тому правовідносини у цій справі з даною справою не є подібними.

З урахуванням викладеного господарський суд правильно застосував штрафну санкцію, стягнувши пеню та штраф.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальностю "Агродар-Україна Плюс" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 26.04.2018р. у справі № 912/522/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: __________________ С.Г. Антонік

Судді: __________________ Л.П. Широбокова

__________________ ОСОБА_2