РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.08.2018Справа № 910/3607/18

Господарський суд міста Києва у складі судді Якименко М.М., розглянувши матеріали господарської справи

позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "САГРУЛ" (03187, м. Київ, ВУЛИЦЯ АКАДЕМІКА ЗАБОЛОТНОГО, будинок 38, квартира 23; )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Август-Україна" (04116, м. Київ, ВУЛИЦЯ ДОВНАР-ЗАПОЛЬСЬКОГО, будинок 7-А; )

про стягнення 61 555,17 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "САГРУЛ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Август-Україна" про стягнення 61 555,17 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов Договору №11-03-2013 про надання правових послуг від 11.03.2013 року в частині своєчасної оплати отриманих послуг, у зв'язку з чим позивачем нараховано 1 131, 36 грн. пені, 2 423, 81 грн. 30% річних та 58 000 грн. штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/3607/18 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч. 1 ст. 247 ГПК України вирішено розгляд справи № 910/3607/18 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за відсутності клопотань будь - якої із сторін про інше, у зв'язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

25.04.2018 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що Договір №11-03-2013 про надання правових послуг від 11.03.2013 року з боку відповідача підписаний не уповноваженою на те особою, а також зазначає про сплив позовної давності 10.03.2018 року, враховуючи дату укладення спірного правочину. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

21.05.2018 року через канцелярію Господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву № 18-1/05 від 18.05.2018 року про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України в зв'язку з відсутністю предмету спору, в обґрунтування якої відповідач посилається на факт припинення зобов'язань відповідача згідно Договору 11-03-2013 про надання правових послуг від 11.03.2013 року, зокрема, нарахованих позивачем 1 131, 36 грн. пені, 2 423, 81 грн. 30% річних та 58 000 грн. штрафу, шляхом зустрічного зарахування однорідних грошових зобов'язань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 року відмовлено в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "САГРУЛ" про закриття провадження у справі.

Про відкриття провадження у справі відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №542.

Суд зазначає, що у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 ГПК України, а саме протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, відповідач 25.04.2018 року подав до суду відзив на позов, тобто скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим ст. 178 ГПК України.

За таких обставин, оскільки з відповідач скористалось наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в зв'язку з чим справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 9 статті 165 ГПК України.

При цьому, зважаючи на те, що до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.03.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «САГРУЛ» (далі по тексту - виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Август-Україна» (далі по тексту - відповідач, замовник) укладено Договір №11-03-2013 про надання правових послуг (далі по тексту - Договір), за умовою якого (п.1.1.) Виконавець зобов'язується за замовленням Замовника надавати останньому правові послуги, передбачені цим Договором, а Замовник зобов'язується прийняти правові послуги та оплачувати дані послуги Виконавця, а також виконувати інші дії, передбачені цим Договором.

Послуги за цим Договором вважаються наданими після підписання акту здачі-приймання виконаних робіт та наданих послуг (п.1.3. Договору).

Згідно з п.3.1. та 3.2. Договору Сторони погодили, що вартість виконання передбачених цим Договором комплексу правових послуг визначається в актах здачі-приймання виконаних правових послуг. Сторони погодили та визначили, що вартість 1 (однієї) години роботи ВИКОНАВЦЯ щодо наданої послуги (виконаної роботи) ЗАМОВНИКУ у відповідності до даного Договору становить 400 (чотириста) гривень 00 копійок без ПДВ.

Відповідно до п.3.3. Договору розмір послуг Виконавця, розглядається сторонами як розумно обґрунтований та визначений сторонами, виходячи із принципу свободи договору, що передбачений ст.6, ст. 627 ЦК України, з врахуванням того, що чинним законодавством не визначено мінімальних та максимальних розмірів вартості наданих послуг та виконання робіт даного, а також з врахуванням: обсягу часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручень Замовника, ступеню складності правових питань, що стосуються доручень, необхідності досвіду для його успішного виконання (надання), вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийнято Виконавцем інших доручень або суттєво ускладнить виконання їх у звичайному часовому режимі, необхідності виїзду у відрядження, важливості доручень для Замовника, ролі Виконавця в досягненні результату, котрого бажає Замовник, досягнення за результатами виконання доручень Замовника позитивного результату, якого бажає Замовник, особливі або додаткові вимоги Замовника стосовно строків виконання доручень.

Пунктом 3.4. Договору сторони передбачили порядок оплати, зокрема оплата за надані правові послуги згідно даного Договору, проводиться наступним чином:

- 50% від суми, вказаною в п.3.1. Договору, Замовник повинен сплатити Виконавцю в строк до 10 червня 2013 року без обов'язкового виставлення рахунку-фактури;

- 40% від суми, вказаною в п.3.1. Договору, Замовник повинен сплатити Виконавцю в строк до 12 червня 2013 року без обов'язкового виставлення рахунку-фактури;

- 10% від суми, вказаною в п.3.1. Договору, Замовник повинен сплатити Виконавцю в строк до 15 червня 2013 року без обов'язкового виставлення рахунку-фактури.

Факт надання комплексу правових послуг, які передбачені цим Договором, може оформлюватися актом здачі- приймання виконаних робіт та наданих послуг, що також підтверджує відсутність будь-яких претензій (п.3.5. Договору).

Відповідно до п. 3.6. Договору розрахунки за цим Договором здійснюються шляхом перерахування Замовником грошових коштів на поточний рахунок Виконавця.

На виконання умов Договору позивачем надані, а відповідачем прийняті в повному обсязі та без жодних зауважень послуги вартістю 232 000,00 грн., що підтверджується підписаним між сторонами Актом здачі-приймання виконаних правових послуг (робіт) від 31.05.2013 року.

Відповідачем оплачено вартість наданих послуг в розмірі 232 000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з банку, а саме:

- банківська виписка від 14 червня 2013 року на суму 50 000,00 грн.;

- банківська виписка від 20 червня 2013 року на суму 50 000,00 грн.;

- банківська виписка від 26 червня 2013 року на суму 50 000,00 грн.;

- банківська виписка від 02 липня 2013 року на суму 50 000,00 грн.;

- банківська виписка від 11 липня 2013 року на суму 32 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо вчасної оплати вартості отриманих послуг, позивачем нараховано відповідачу 1 131, 36 грн. (пені), 2 423, 81 грн. (30% річних) та 58 000 грн. штрафу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, надав послуги відповідачу, які останній прийняв в повній мірі, а відповідач в порушення умов Договору невчасно сплатив позивача вартість отриманих послуг, чим порушив умови Договору в частині своєчасної оплати вартості послуг.

Відповідач припустився порушення зобов'язання, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача пеню, штраф та 30% річних, які за розрахунками позивача становлять: 58 000,00 грн. (штраф), 1 131,36 грн. (пеня), 2 423,81 грн. (30% річних).

Відповідно до п.4.1. Договору сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань за чим договором згідно з чинним законодавством та цим Договором.

У випадку порушення замовників строків оплати послуг Виконавця, які передбачені чим Договором, Замовник сплачує виконавцеві за кожен день прострочення в якості штрафної санкції пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент порушення за кожний день прострочення (п.4.2. Договору)

У відповідності до п.4.3. Договору сторони, відповідно до ст. 259 ЦК України, домовились що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій становить 5 (п'ять) років з моменту підписання даного договору. Крім цього, сторони, відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України, домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання Зобов'язань за даним Договором, здійснюється протягом п'яти років.

ЗАМОВНИК, у випадку порушення умов оплати вартості наданих послуг, сплачує на користь ВИКОНАВЦЯ штраф в розмірі 25% від загально! вартості наданих послуг (п.4.4. Договору).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Згідно з п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

25.04.2018 року через канцелярію суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву в якому просив суд застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення пені, штрафу та 30% річних.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 4.3. Договору передбачено, що сторони, відповідно до ст. 259 ЦК України домовились, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій становить п'ять років з моменту підписання договору. Тобто, стягнення неустойки (штрафу та пені) за договором було обмежено 5 роками з моменту укладання договору.

Договір підписано 11.03.2013 року, позивачем подано позов до суду 23.03.2018 року, а тому з врахуванням пункту 4.3. Договору, останнім днем строку позовної давності (до вимог про стягнення пені та штрафу) з врахуванням вихідних днів є 12.03.2018 року (включно). Тобто звертаючись 23.03.2018 року до суду з позовною заявою про стягнення пені та штрафу позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові у цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення 30% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4.5. Договору сторони, згідно п 2 ст. 625 ЦК України дійшли згоди, що ЗАМОВНИК у випадку прострочення оплати за користування коштами ВИКОНАВЦЯ сплачує на користь останнього 30% річних від суми простроченого зобов'язання.

За змістом положень ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв'язку з чим таке зобов'язання є триваючим.

Враховуючи, що позивач звернувся за стягненням 30% річних за весь період прострочення платежу, то суд повинен встановити, чи дотримано строки позовної давності. Позивач визначив період для стягнення 30% річних (по кожному платежу окремо) з 11.06.2013 по 10.07.2013, а тому враховуючи те, що позивач звернувся до суду лише 23.03.2018 року, то ним пропущено строк позовної давності, з врахуванням чого слід відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині, застосувавши наслідки спливу позовної давності.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, в зв'язку з попуском позивачем строку позовної даності до заявлених вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 року «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, в зв'язку з попуском позивачем строку позовної даності до заявлених вимог.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 126, 129, 233, 236-241, 256 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 Господарського процесуального кодексу України)

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення (абзац 2 ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 року №147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя М.М.Якименко