ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" серпня 2018 р. Справа № 922/278/18

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Здоровко О.В., суддя Пуль О.А.

при секретарі судового засіданні Кладько А.С.

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бринцова Сергія Віталійовича, Харківська область, м. Куп'янськ (вх. №950 Х/2-6)

на рішення господарського суду Харківської області від 24.04.2018 у справі №922/278/18 (суддя Рильова В.В., повний текст складено 04.05.2018)

за позовом Управління праці та соціального захисту населення Куп"янської міської ради Харківської області, Харківська область, м. Куп'янськ

до ФО-П Бринцова Сергія Віталійовича, Харківська область, м. Куп'янськ

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року Управління праці та соціального захисту населення Куп'янської міської ради Харківської області (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи - підприємця Бринцова Сергія Віталійовича (відповідач), в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив суд:

- визнати недійсним укладений між позивачем та відповідачем договір №1-п від 11.04.2016 на виплату компенсації на покриття фактично понесених збитків від перевезень окремих категорій громадян, що відповідно до чинного законодавства України мають право на пільговий проїзд міськими автобусними маршрутами;

- на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 36579,49 грн., які були перераховані відповідачеві позивачем за договором №1-п від 11.04.2016р.

Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 3524,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що договір № 1-п від 11.04.2016 укладений на підставі укладеного між управлінням економіки Куп'янської міської ради та відповідачем договору на перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті № 184 від 21.12.2015р., який визнаний недійсним рішенням Господарського суду Харківської області від 04.07.2017 по справі № 922/1616/17, що набрало законної сили, а тому договір № 1-п від 11.04.2016, підлягає визнанню недійсним згідно вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України. Окрім того, позивач просив застосувати на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України наслідки недійсності правочину, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 36579,49 грн., які були перераховані позивачем відповідачеві за договором №1-п від 11.04.2016.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24.04.2018 позовні вимоги задоволено повністю. Визнано недійсним договір №1-п від 11.04.2016 на виплату компенсації на покриття фактично понесених збитків від перевезень окремих категорій громадян, що відповідно до чинного законодавства України, мають право на пільговий проїзд міськими автобусними маршрутами, укладений між Управлінням праці та соціального захисту населення Куп'янської міської ради Харківської області та Фізичною особою - підприємцем Бринцовим Сергієм Віталійовичем.

Зобов'язано Фізичну особу - підприємця Бринцова Сергія Віталійовича, ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) повернути на користь Управління праці та соціального захисту населення Куп'янської міської ради Харківської області (63701, Харківська область, м. Куп'янськ, вул. 1 Травня, 6, ) кошти у розмірі 36579,49 грн., які були перераховані відповідачеві позивачем за договором №1-п від 11.04.2016р.

Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Бринцова Сергія Віталійовича, ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Управління праці та соціального захисту населення Куп'янської міської ради Харківської області (63701, Харківська область, м. Куп'янськ, вул. 1 Травня, 6, ) судовий збір у розмірі 3524,00 грн.

Відповідач не погодився з прийнятим у справі рішенням та звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 24.04.2018 по справі № 922/278/18 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

На думку апелянта місцевим господарським судом не повністю встановлено обставини справи та визнано встановленими обставини, які взагалі не досліджувались судом. Скаржник наголошує, що судом першої інстанції не наведено обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину та не застосовано положення статті 204 ЦК України, відповідно до яких правомірність правочину презюмується.

Автоматизованою системою документообігу Харківського апеляційного господарського суду (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.05.2018) для розгляду судової справи №922/278/18 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - доповідач Шутенко І.А., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.

У зв'язку із знаходженням 04.07.2018 головуючого судді -доповідача по справі Шутенко І.А. у відрядженні, 04.07.2018 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи №922/278/18 між суддями та для її розгляду сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - доповідач Тарасова І.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.

Зважаючи на положення частини 14 статті 32 Господарського процесуального кодексу України в такому разі розгляд апеляційної скарги розпочався спочатку.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04.07.2018 розгляд справи було відкладено на 07.08.2018 у зв'язку із неявкою в судове засідання представників сторін.

У зв'язку із знаходженням судді Плахова О.В. у відпустці 06.08.2018 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи №922/278/18 між суддями та для її розгляду сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - доповідач Тарасова І.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Пуль О.А.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (вх.№4340 від 07.06.2018) проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що, з урахуванням ч.ч.1, 3 ст. 216 Цивільного кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Також, 03.08.2018 позивачем до матеріалів справи надано заяву в якій він просив долучити до матеріалів справи копію договору №184 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом від 21.12.2015, укладеного між Управлінням економіки Куп'янської міської ради та ФОП Бринцовим С.В. (вх. №6100 від 03.08.2018).

Представник позивача в судове засідання 07.08.2018 не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про що свідчить підпис уповноваженої особи позивача на рекомендованому поштовому відправленні №611 про вручення копії ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, 18.07.2018 на адресу Харківського апеляційного господарського суду повернулась направлена відповідачу копія ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні з відміткою поштового відділення «За закінченням терміну зберігання».

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв'язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв'язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об'єктивними причинами, а суб'єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції вжито необхідних заходів щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи №922/278/18 за його апеляційною скаргою у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що частиною 12 ст. 270 ГПК передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу, доводи відповідача та позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню , виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 27.10.2015 було проведено засідання конкурсного комітету з визначення автомобільних перевізників на міських автобусних маршрутах загального користування, які не виходять за межі території м.Куп'янськ.

27.10.2015 рішенням конкурсного комітету з визначення автомобільних перевізників у відповідності до вимог Закону України «Про автомобільний транспорт», Порядку проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03.12.2008 та згідно Протоколу засідання конкурсного комітету з визначення автомобільних перевізників від 27.10.2015 було визнано переможцем конкурсу ФОП Бринцова С.В. та надано право здійснювати перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті: №6 «Промбуд-3-м-н.Ювілейний» у м.Куп'янськ.

15.12.2015 на підставі рішення виконавчого комітету Куп'янської міської ради №500 «Про введення в дію рішення конкурсного комітету з визначення автомобільних перевізників» було введено в дію рішення конкурсного комітету з визначення автомобільних перевізників від 27.10.2015 та доручено Управлінню економіки Куп'янської міської ради укласти відповідний договір з переможцем конкурсу - ФОП Бринцовим С.В.

21.12.2015, на підставі Положення про організацію перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування, затвердженого рішенням виконавчого комітету від 21.05.2013 №199 та рішення виконавчого комітету Куп'янської міської ради №500 «Про введення в дію рішення конкурсного комітету з визначення автомобільних перевізників», між Управлінням економіки Куп'янської міської ради (Організатор) та ФОП Бринцовим С.В. (Перевізник) укладено договір №184 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом.

За умовами даного договору організатор надає перевізникові право на перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування №6 на умовах конкурсу «Промбуд-3-м-н.Ювілейний", а перевізник зобов'язується надавати ці послуги на умовах, передбачених цим договором, Законом України «Про автомобільний транспорт» зі змінами та доповненнями, постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 №176 «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту», наказом Міністерства транспорту України від 15.07.2013 №480 «Про затвердження Порядку організації перевезень пасажирів та багажу автомобільним транспортом», рішеннями Куп'янської міської ради та її виконавчого комітету та іншими законодавчими та нормативно-правовими актами у сфері автомобільного транспорту.

Розділом 4 укладеного договору сторони встановили додаткові умови.

Зокрема, у відповідності до п. 4.2. договору, компенсація витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезень пільгових категорій пасажирів (соціально значущі послуги автомобільного транспорту) здійснюється шляхом укладення договору між перевізником і розпорядником коштів місцевого бюджету (управлінням праці та соціального захисту населення Куп'янської міської ради) на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок і в межах субвенцій з державного бюджету на ці цілі згідно із законами України про державний бюджет на відповідний рік.

Рішеннями виконавчого комітету Куп'янської міської ради Харківської області №136 від 15.04.2014 та №189 від 17.05.2016 було затверджено Порядок відшкодування витрат надавачам послуг за пільгове перевезення окремих категорій громадян автомобільним транспортом загального користування (далі Порядок).

У п. 3.2 Порядку визначено, що відшкодування витрат здійснюється на підставі договору про компенсацію витрат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, укладеним між перевізником та управлінням праці та соціального захисту населення Куп'янської міської ради за наявності діючого договору на перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування.

11.04.2016, на виконання умов п. 4.2. договору №184 від 21.12.2015 та п. 3.2. Порядку, між Управлінням праці та соціального захисту населення Куп"янської міської ради Харківської області, Харківська область, (Розпорядником) та ФОП Бринцовим С.В. (Перевізником) було укладено договір №1-п від 11.04.2016 на виплату компенсації на покриття фактично понесених збитків від перевезень окремих категорій громадян, що відповідно до чинного законодавства України, мають право на пільговий проїзд міськими автобусними маршрутами. (арк. 28-29).

Предметом даного договору у відповідності до п. 1.1., є виплата розпорядником перевізнику коштів на покриття фактично понесених збитків від перевезень окремої категорії громадян, що відповідно до чинного законодавства України, мають право на пільговий проїзд міськими автобусними маршрутами.

Загальна сума коштів на покриття фактично понесених збитків від перевезення окремої категорії громадян, що відповідно до чинного законодавства мають право на пільговий проїзд міськими автобусними маршрутами загального користування, на 2016 рік по договору складає 36579,99 грн. (п. 2.1. договору), з урахуванням додаткової угоди №9 від 19.12.2016 до договору №1-п від 11.04.2016. (а.с. 67)

Пунктом 2.2. договору №1-п від 11.04.2016 сторони встановили, що даний договір укладається між розпорядником та перевізником за умови наявності діючого договору між організатором міських пасажирських перевезень та перевізником про надання транспортних послуг населенню міста та затвердженого загального розміру субвенцій з державного та/або місцевого бюджетів на відповідний бюджетний рік.

За умовами п. 4.1., п. 5.4. договору, розпорядник здійснює виплату коштів перевізнику на покриття фактично понесених збитків від перевезення пільгових категорій громадян, що відповідно до чинного законодавства мають право на пільги міськими автобусними маршрутами, по мірі надходження відповідних бюджетних коштів, а перевізник щомісячно, до 5 числа місяця, наступного за звітним, надає розпоряднику Акти виконаних робіт, розрахунки витрат та інші документи, за формою, встановленою рішенням виконавчого комітету Куп'янської міської ради від 15.04.2016, а також копію журналу про облік кількості перевезених платних пасажирів.

Договір набирає чинності з моменту підписання та діє до 31.12.2016 включно, а в частині проведення розрахунків за надані транспортні послуги з пільгового проїзду окремих категорій громадян, які мають право на пільги з проїзду міськими автобусними маршрутами загального користування до їх повного здійснення. (п. 9.1. договору)

Договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками.

Звертаючись до господарського суду Харківської області позивач зазначав, що спірний договір № 1-п від 11.04.2016 р. був укладений на підставі укладеного між Управлінням економіки Куп"янської міської ради та відповідачем договору на перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті № 184 від 21.12.2015, який рішенням Господарського суду Харківської області від 04.07.2017р. по справі № 922/1616/17, що набрало законної сили, визнаний недійсним, а тому, договір № 1-п від 11.04.2016 підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Крім того, позивач у позовній заяві просив застосувати наслідки недійсності правочину на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 36579,49 грн., які були перераховані відповідачу позивачем за договором №1-п від 11.04.2016.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позовні вимоги, виходив з положень ч. 1 ст. 203, ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України, ч. 4 ст. 75 ГПК України, а також того, що договір № 1-п від 11.04.2016 був укладений на підставі договору на перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті № 184 від 21.12.2015, який визнано недійсним рішенням Господарського суду Харківської області від 04.07.2017р. по справі 922/1616/17, що набрало законної сили, у зв'язку з чим, дійшов висновку, що договір № 1-п від 11.04.2016 р. є недійсним з моменту його вчинення.

Також, місцевий господарський суд зазначив, що наданими позивачем до матеріалів справи Актами виконаних робіт за період з 01.01.2016 по 15.12.2016 підтверджується факт перерахування відповідачу коштів у розмірі 36579,99 грн. У зв'язку з чим, місцевий господарський суд дійшов висновку, що, оскільки договір №1-п від 11.04.2016, на підставі якого позивач у даній справі перерахував відповідачу кошти, визнаний судом недійсним, позовні вимоги позивача про застосування на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 36579,49 грн., які були перераховані позивачем на користь відповідача за договором №1-п від 11.04.2016, є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договору №1-п від 11.04.2016, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. ч. 2 та 3 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до ст. ст. 215, 203 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1).

На підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку (п.2.9).

Так, відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 180 ГК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 1 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Колегія суддів зазначає, що в силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Частиною ч. 4 ст. 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такими обставинами у даній справі є обставини, які були встановлені рішенням Господарського суду Харківської області від 04.07.2017р. по справі № 922/1616/17, що набрало законної сили, яким були задоволені позовні вимоги ФОП Гриненко Олександра Сергійовича, м. Куп'янськ до Управління економіки Куп'янської міської ради та ФОП Бринцова Сергія Віталійовича, м. Куп'янськ та визнано недійсний укладений між Управлінням економіки Куп'янської міської ради та ФОП Бринцовим С.В. договір на перевезення пасажирів автомобільним транспортом №184 від 21.12.2015р.

Отже договір №184 від 21.12.2015 є таким, що визнаний недійсним в судовому порядку, і оскільки вказаний договір не передбачав права та обов'язки сторін лише на майбутнє, то, з урахуванням положень частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України, він є недійсним з моменту його укладення, тобто з 21.12.2015.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов'язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під'їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

Отже, з урахуванням вимог зазначеної норми, правовідносини сторін у даній справі щодо компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та механізм їх виплат мають регулюватись договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування.

Разом з цим, відповідно до пункту 4.2 договору №184 від 21.12.2015 встановлено, що компенсація втрат автомобільного перевізника внаслідок перевезень пільгових категорій пасажирів (соціально значущі послуги автомобільного транспорту) здійснюється шляхом укладання договору між перевізником і розпорядником коштів місцевого бюджету (Управлінням праці та соціального захисту населення Куп"янської міської ради Харківської області) на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок і в межах субвенції з державного бюджету на ці цілі згідно із законами України про державний бюджет на відповідний рік.

Отже, у пункті 4.2 договору №184 від 21.12.2015 в порядку частини 1 статті 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» було врегульовано відносини сторін щодо компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та механізм їх виплат шляхом встановлення умови щодо необхідності укладення між розпорядником коштів місцевого бюджету та перевізником відповідного окремого договору.

При цьому, таким окремим договором є договір №1-п від 11.04.2016, у пункті 2.2 якого зазначено, що даний договір укладається між розпорядником та перевізником за умови наявності діючого договору між організатором міських пасажирських перевезень та перевізником про надання транспортних послуг населенню міста та затвердженого загального розміру субвенцій з державного та/або місцевого бюджетів на відповідний бюджетний рік.

Отже договір №1-п від 11.04.2016 за своєю суттю є способом виконання пункту 4.2 договору №184 від 21.12.2015, а тому договір №1-п від 11.04.2016 є похідним від договору №184 від 21.12.2015 та не може юридично існувати без нього.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Оскільки договір №184 від 21.12.2015, є недійсним з моменту його укладення, то продовження правовідносин сторін за похідним від нього договором №1-п від 11.04.2016 позбавлене юридичних підстав, оскільки суперечить вимогам наведених вище норм статті 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» та частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України.

Крім того, частиною 1 ст. 207 ГК України визначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

За змістом ч. 3 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

Отже, оскільки рішенням Господарського суду Харківської області від 04.07.2017р. по справі № 922/1616/17 було визнано недійсним договір на перевезення пасажирів автомобільним транспортом №184 від 21.12.2015 , який укладений між Куп'янською міською радою та ФОП Бринцовим С.В. , на підставі якого був укладений між позивачем і відповідачем спірний договір №1-п від 11.04.2016 про виплату компенсації на покриття фактично понесених збитків від перевезень окремих категорій громадян, що відповідно до чинного законодавства України, мають право на пільговий проїзд міськими автобусними маршрутами, вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений позивачем з порушенням ним господарської компетенції.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову в частині визнання спірного договору недійсним.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не наведено обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину та не застосовано положення статті 204 ЦК України, відповідно до яких правомірність правочину презюмується, колегія суддів вважає необґрунтованими з вищенаведених підстав.

При цьому колегія суддів виходить з того, що, як вже вказувалося вище, у зв'язку із визнанням недійсним в судовому порядку договору №184 від 21.12.2015 спірний правочин слід вважати таким, що суперечить вимогам статті 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» та частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, що, в свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 203, статті 215 Цивільного кодексу України тягне недійсність такого правочину.

Що стосується встановленої статтею 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, на яку посилається скаржник, то слід зазначити, що відповідно до вказаної статті правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо його не визнано судом недійсним.

В той же час , частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України надає стороні можливість оспорити вказаний правочин в суді на підставах, встановлених законом в суді шляхом подання позову про визнання його недійсним, що і було здійснено позивачем на підставі ч. 1 ст. 203, статті 215 Цивільного кодексу України.

Щодо позовних вимог в частині застосування на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 36579,49 грн., які були перераховані позивачем на користь відповідача за договором №1-п від 11.04.2016, то колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в зазначеній частині позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Реституція є передусім загальним наслідком недійсності правочинів усіх видів незалежно від підстав недійсності й полягає в приведенні сторін у первісний стан. При чому, реституція передбачає повернення у такий первісний стан усіх сторін відповідного правочину.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 36579,49 грн., які були перераховані відповідачеві позивачем за договором №1-п від 11.04.2016.

В матеріалах справи містяться Акти виконаних робіт з перевезення пасажирів за період з 01.01.2016 по 15.12.2016, які складено відповідачем на виконання умов п. 5.4. договору №1-п від 11.04.2016 та які підписані уповноваженими представниками розпорядника коштів та перевізником. Таким чином, перерахування коштів розпорядником здійснювалось саме з підстав отримання від перевізника наданих у вказаний період послуг - перевезення пільгових категорій пасажирів .

В той же час, заявлена позивачем вимога передбачає приведення у первісний стан, який існував до укладення спірного правочину, лише однієї сторони - розпорядника бюджетних коштів, тоді як повернення іншій стороні - перевізнику всього того, що отримала від нього на виконання спірного правочину друга сторона - розпорядник коштів, в позовній заяві не вказано.

Колегія суддів з цього приводу враховує роз'яснення, викладені в Інформаційному листі Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» №01-8/211 від 07.04.2008, в якому зазначено, що згідно з абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, наслідки недійсності правочину залежать від того, які саме дії були здійснені сторонами на виконання такого правочину. Тому суд, приймаючи рішення про застосування наслідків недійсності правочину, повинен повно і всебічно з'ясувати обставини, що мають значення для застосування таких наслідків

При цьому виконанням, яке здійснював за спірним правочином перевізник, є послугою у вигляді перевезення пільгового контингенту, яке неможливо повернути перевізникові в натурі. Разом з цим вартість такої послуги дорівнює тій сумі, яку просить стягнути з перевізника розпорядник, що позбавляє реституцію юридичного сенсу.

Отже позовна вимога про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 36579,49 грн. є безпідставною.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання ФОП Бринцова С.В. повернути на користь Управління праці та соціального захисту населення Куп'янської міської ради Харківської області кошти у розмірі 36579,49 грн., які були перераховані відповідачу позивачем за договором №1-п від 11.04.2016 з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Судові витрати в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 129, 270, 271, пунктом 1 частини 1 статті 275, пунктами 1 4 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 24.04.2018 у справі №922/278/18 скасувати в частині зобов'язання Фізичної особи - підприємця Бринцова Сергія Віталійовича (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) повернути на користь Управління праці та соціального захисту населення Куп'янської міської ради Харківської області (63701, Харківська область, м. Куп'янськ, вул. 1 Травня, 6, ) кошти у розмірі 36579,49 грн., які були перераховані відповідачу позивачем за договором №1-п від 11.04.2016.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким в зазначеній частині позову відмовити.

В решті позовних вимог рішення господарського суду Харківської області від 24.04.2018 у справі №922/278/18 залишити без змін.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Куп'янської міської ради Харківської області (63701, Харківська область, м. Куп'янськ, вул. 1 Травня, 6, ) на користь Фізичної особи - підприємця Бринцова Сергія Віталійовича (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) 2643,00 грн. судових витрат за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13.08.2018

Головуючий суддя Тарасова І. В.

Суддя Здоровко Л.М.

Суддя Пуль О.А.