ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"10" серпня 2018 р.           м. Київ            Справа № 911/1706/18

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Янюк О.С., розглянувши заяву Приватного акціонерного товариства «Київобленерго», Київська область, м.Вишневе

до Васильківського міжрайонного оптово-роздрібного магазину-складу Київської регіональної спілки споживчої кооперації, Київська область, Васильківський район, селище міського типу Калинівка

про видачу судового наказу

ВСТАНОВИВ:

03.08.2018 до Господарського суду Київської області (далі - суд) звернулось Приватне акціонерне товариство «Київобленерго» (далі - заявник, ПрАТ «Київобленерго») із заявою про видачу судового наказу №1325 від 01.08.2018 (далі - заява) за вимогою про стягнення з Васильківського міжрайонного оптово-роздрібного магазину-складу Київської регіональної спілки споживчої кооперації (далі – боржник) 195 629,63грн грошової заборгованості, яка складається із заборгованості за спожиту електроенергію – 180 237,94грн, пені – 10 576,50грн, індексу інфляції на суму 3 862,65грн та три відсотки річних від простроченої суми – 952,54грн. Крім того, заявник просить стягнути з боржника витрати за оплату судового збору у розмірі 176,20грн.

Заяву обґрунтовано неналежним виконанням боржником своїх зобов'язань за договором про постачання електричної енергії №26 від 06.11.2006 щодо оплати за споживання електричної енергії (далі - договір), за виставленим рахунком - фактурою за спожиту енергію № за червень 2018 від 25.06.2018 (далі – рахунок - фактура).

Дослідивши вказану заяву, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, підстави та порядок видачі судового наказу врегульовано положеннями Розділу ІІ Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України).

Частиною 1, 2 ст. 147 ГПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 150 ГПК України, у заяві повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника.

Як вбачається з поданої заяви, вказаний заявником ідентифікаційний код боржника - 321983 не відповідає фактичним даним, оскільки в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за зазначеним кодом відомості про боржника відсутні.

Разом із цим, ПрАТ «Київобленерго» не зазначив офіційної електронної адреси боржника, а також не зауважив, що такі відомості щодо боржника йому не відомі ( п. 2 ч. 2 ст. 150 ГПК України).

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України до заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема, копія договору, укладено у письмовій формі (у тому числі електронній) формі, за якими пред'явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Так, у п.7.5 поданого заявником договору про постачання електричної енергії №26 від 06.11.2006 щодо оплати за споживання електричної енергії, зазначено, що на підставі показів засобів обліку електричної енергії та умов додатка №6 «Порядок зняття показів розрахункових приладів обліку електричної енергії та форма звіту споживача про покази приладів обліку» оформлюються такі документи: акт про використану електричну енергію, акт про прийняття - передавання товарної продукції, акт результатів замірів електричної потужності (у разі потреби за ініціативи постачальника).

Проте, ПрАТ «Київобленерго» не було надано суду ані додатку №6 до договору, ані вищезазначених актів.

У підтвердження своїх вимог заявник надає суду витяг з бази даних ПрАТ «Київобленерго», рахунок - фактуру за спожиту енергію № за червень 2018 від 25.06.2018 та помісячний розрахунок заборгованості Васильківський ОРМС. Однак, зі змісту зазначених документів неможливо встановити обсяг спожитої електроенергії, за який період та як саме нараховувалась заборгованість (розгорнутий розрахунок заборгованості за договором).

Крім того, слід зазначити, що вищезазначені документи складені в односторонньому порядку, а тому не можуть бути тими виключними доказами, які підтверджують заявлену до стягнення заборгованість.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заявником не надано суду відповідних доказів, що підтверджують обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, а тому останнім не дотримано вимоги встановлені ст. 150 ГПК України.

Разом із цим, відповідно до ст.148 ГПК України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати індексу інфляції та трьох процентів річних є додатковими способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, що ґрунтується на вимогах закону, а не договору.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України), штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Тобто, згідно норм ст. 230 ГК України вимога про стягнення пені є вимогою про стягнення штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання, а сама пеня є видом забезпечення виконання зобов’язання та відповідальності за порушення грошового зобов’язання.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги заявника щодо стягнення штрафних та фінансових санкцій не відповідають приписам ст.148 ГПК України та не підлягають розгляду в порядку наказного провадження.

Суд звертає увагу заявника, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п. 1-2, 8-9 ч. 1 ст. 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків (ч. 1 ст. 153 ГПК України).

Разом із цим, відповідно до ч. 1 ст. 153 ГПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п. 3 - 6 ч.1 ст. 152 ГПК України, зокрема, невідповідність вимогам ст.148 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 ГПК України, у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред'явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Ураховуючи зазначене, керуючись ст.ст. 148, 150, 152, 153, 234-235 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити Приватному акціонерному товариству «Київобленерго» у задоволенні заяви про видачу судового наказу про стягнення з Васильківського міжрайонного оптово-роздрібного магазину-складу Київської регіональної спілки споживчої кооперації 195 629,63грн грошової заборгованості, яка складається із заборгованості за спожиту електроенергію – 180 237,94грн, пені – 10 576,50грн, індексу інфляції на суму 3 862,65грн, трьох відсотків річних від простроченої суми – 952,54грн та суми судових витрат у розмірі 176,20грн.

Ухвала набирає законної сили негайно після її прийняття та відповідно до ст. 256 ГПК України та підпункту 17.5 пункту 17 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її підписання.

Суддя                                 О.С. Янюк

Ухвалу підписано 10.08.2018