ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

08 серпня 2018 року Справа № 5/112-Б-10

Господарський суд Херсонської області у складі судді Сулімовської М.Б.,

розглянувши в межах провадження у справі про банкрутство МПП "Таврія" заяву

за позовом: Ліквідатора МПП "Таврія" арбітражного керуючого Акопян Г.Г

до відповідача: ОСОБА_2, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3, м. Кривий Ріг

про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності

за участю представників сторін:

від позивача: ліквідатор - арбітражний керуючий Акопян Г.Г. (посвідчення № 118), Мітяєв С.В. (паспорт НОМЕР_1, виданий Великолепетиським РВ УМВС України в Херсонській області 16.11.2011р.), представник, довіреність від 02.01.2018р.,

від відповідача: не з'явився

третя особа: не з'явилася

від кредиторів: ПАТ "МТБ Банк" - Соловйов О.В. (паспорт НОМЕР_2, виданий Суворовським РВ УМВС України в Херсонській області 27.10.1999р.), представник, довіреність № 183 від 14.03.2018р.

Постановою Господарського суду Херсонської області від 04.05.2012р. у справі №5/112-Б-10 боржника МПП "Таврія", смт.Нововоронцовка Херсонської області визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

04.01.2018р. до суду звернувся ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Акопян Г.Г. із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, м.Кривий Ріг про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Ухвалою суду від 05.01.2018р. заяву ліквідатора прийнято до розгляду, відкрито відокремлене провадження в межах справи №5/112-Б-10 про банкрутство МПП "Таврія", постановлено про розгляд заяви у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, вирішено інші процедурні питання.

Одночасно із заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Акопян Г.Г. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на спірний об'єкт нерухомості а також заборонити органам, що здійснюють функції державного реєстратора речових прав та обтяжень на нерухоме майно, здійснювати будь-які дії, пов'язані з реєстрацією прав та обтяжень на спірне нерухоме майно.

Ухвалою від 05.01.2018р. задоволено заяву ліквідатора МПП "Таврія" про забезпечення позову, вжито заходів до забезпечення позову та накладено арешт на об'єкт - Комплекс автозаправна станція №1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 41, номер об'єкта в РПВН: 1546273; заборонено органам, що здійснюють функції державного реєстратора речових прав та обтяжень на нерухоме майно, здійснювати будь-які дії, пов'язані з реєстрацією прав та обтяжень на спірне нерухоме майно та вносити відомості у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

29.01.2018р. відповідачем подано відзив на позовну заяву.

01.02.2018р. позивачем подано відповідь на відзив відповідача.

Ухвалою господарського суду від 01.02.2018р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3, м.Кривий Ріг; відкладено підготовче засідання на 14.02.2018р.

Ухвалою суду від 14.02.2018р. у зв'язку з неявкою учасників провадження в судове засідання, підготовче засідання відкладено на 06.03.2018р.

Ухвалою суду від 06.03.2018р. продовжено підготовче провадження на тридцять днів - до 05.04.2018р., відкладено підготовче засідання на 29.03.2018р.

У зв'язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді підготовче засідання, призначене на 29.03.2018р., не відбулося.

Ухвалою суду від 16.04.2018р., враховуючи практику Європейського суду з прав людини, з метою належної підготовки для розгляду справи по суті та створення учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників справи перед законом і судом, суд визнав за доцільне призначити підготовче засідання з розгляду заяви про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, на 03.05.2018р.

Ухвалою суду від 03.05.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за межами строків, встановлених ГПК України, на 18.05.2018р.

Ухвалою господарського суду від 18.05.2018р. за клопотанням ліквідатора банкрута розгляд справи відкладено на 08.06.2018р.

У зв'язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді 08.06.2018р. судове засідання не відбулось.

Ухвалою від 21.06.2018р. розгляд справи призначено на 17.07.2018р.

В судовому засіданні 17.07.2018р. позивач ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Акопян Г.Г. підтримав вимоги, просить їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у справі.

В судовому засіданні 17.07.2018р. було оголошено перерву до 30.07.2018р.

30.07.2018р. від відповідача ОСОБА_2 на електронну пошту господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для вирішення питання щодо укладення мирової угоди.

Означене клопотання, відповідно до акту канцелярії господарського суду, надійшло без електронного цифрового підпису, отже не може вважатись офіційним документом.

Разом з тим, присутні в судовому засіданні ліквідатор банкрута та представник кредитора ПАТ "МТБ Банк" зазначили про доцільність відкладення розгляду справи для узгодження питання щодо укладення мирової угоди між сторонами.

В судовому засіданні 30.07.2018р. було оголошено перерву до 08.08.2018р.

08.08.2018р. на електронну пошту господарського суду надійшло клопотання відповідача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи для укладення мирової угоди. До клопотання додано копії заяв, адресованих ліквідатору банкрута про намір укласти мирову угоду на умовах розстрочення платежу за спірне майно на 3-4 місяці.

Як слідує з акту канцелярії Господарського суду Херсонської області від 08.08.2018р., відповідну заяву не скріплено електронним цифровим підписом.

Згідно зі ст.7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов'язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис".

Статтею 1 Закону України "Про електронний цифровий підпис" визначено, що електронний цифровий підпис - це вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Відповідно до ч.2 ст. 4 вказаного Закону, електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб'єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Відповідно до п.1.5.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013р. №28, електронний лист є офіційним, якщо містить вкладення з текстом офіційного документа у вигляді файлу, скріпленого електронним цифровим підписом.

Документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі (1.5.17. Інструкції).

З надісланої на електронну адресу суду заяви не вбачається можливості ідентифікувати підписувача, оскільки документи надіслані у вигляді файлу, який не скріплено електронним цифровим підписом. Оскільки оригінал документів в паперовій формі судом не отримано, надіслані електронною поштою без електронного цифрового підпису документи не можуть вважатися офіційними та братися судом до уваги.

Разом з тим, в судовому засіданні з'ясовано позицію позивача та представника кредитора щодо можливості відкладення розгляду справи з метою надання можливості сторонам врегулювати даний спір шляхом укладення мирової угоди.

Ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Акопян Г.Г. зауважив, що перемовини щодо укладення мирової угоди у даному провадженні відбувались досить тривалий час, у зв'язку з чим, в тому числі, відкладався розгляд даної справи; ліквідатор неодноразово пропонував відповідачу, з метою збереження майнових активів за набувачем та відшкодування останньою до ліквідаційної маси різниці вартості нерухомого майна, укласти мирову угоду у справі. Однак, ліквідатор, з метою захисту інтересів кредиторів і боржника, не погоджується з пропозицією відповідача про надання їй розстрочення платежу на декілька місяців, а тому не вбачає за можливе укласти мирову угоду на умовах ОСОБА_2 Зазначив, що наполягає на розгляді справи по суті та заперечив проти відкладення розгляду справи, оскільки така поведінка відповідача (неодноразове подання необґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи для укладення мирової угоди) свідчить лише про намір затягнути судовий процес.

Представник кредитора ПАТ "МТБ Банк" вважає за доцільне відкласти розгляд справи для надання можливості сторонам вирішити спір шляхом укладення мирової угоди.

Заслухавши позицію учасників справи, суд враховує, що мирова угода у справі є волевиявленням обох сторін, укладається з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і стосується прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Разом з тим, позивач наголосив на неможливості укладення мирової угоди на умовах відповідача та заперечує проти відкладення розгляду справи.

Суд зауважує, що учасникам провадження під час розгляду даної справи було надано достатньо часу для врегулювання спору мирним шляхом, станом на час проведення даного судового засідання суду не подано будь-яких належних доказів, що сторонами вчиняються дії по укладенню мирової угоди, крім цього, в судовому засіданні встановлено відсутність волевиявлення позивача на укладення мирової угоди, у зв'язку з чим суд не вбачає обґрунтованих підстав для затягування розгляду справи та відкладення судового засідання.

Ліквідатор банкрута підтримав заяву, просить її задовольнити у повному обсязі.

Представник кредитора ПАТ "МТБ Банк" при розгляді заяви ліквідатора покладається на розсуд суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

в с т а н о в и в:

Постановою Господарського суду Херсонської області від 04.05.2012р. у справі №5/112-Б-10 боржника МПП "Таврія", смт.Нововоронцовка Херсонської області визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

04.01.2018р. до суду звернувся ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Акопян Г.Г. із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, м.Кривий Ріг про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності.

Обґрунтовуючи свої вимоги ліквідатор зазначив, що 12.12.2014р. відбувся аукціон з продажу майна МПП "Таврія", за результатами якого, крім іншого, було продано наступний об'єкт нерухомості: Комплекс автозаправна станція №1 інв.№101, до складу якого входить обладнання у кількості 12 шт., що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Набувачем вищезазначеного майна став ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3, АДРЕСА_2).

Рішенням виконавчого комітету Нововоронцовської селищної ради від 23.02.2017р. №21 змінено поштову адресу придбаного об'єкту нерухомості з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1.

В подальшому ОСОБА_7 відчужив 1/2 частку комплексу АЗС №1 ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 02.03.2017р.

? частка комплексу АЗС №1 відчужена на користь ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 04.03.2017р.

Остання, в свою чергу, відчужила спірний об'єкт нерухомості на користь ОСОБА_2 - ? частку за договором купівлі продажу номер 341 від 20.03.2017р., та ? частку - за договором купівлі-продажу №377 від 23.03.2017р.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2017р. у справі №5/112-Б-10 було задоволено заяву ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" та визнано недійсними результати аукціону від 12.12.2014р. з продажу майна МПП "Таврія".

Ліквідатор зазначає, що визнання недійсними результатів продажу майна МПП "Таврія" є підставою для повернення реалізованого зі спірного аукціону 12.12.2014р. майна боржника до ліквідаційної маси, в тому числі Комплексу автозаправна станція №1 інв.№101, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

За наведеного, позивач просить витребувати спірне майно з чужого незаконного володіння від ОСОБА_2 на користь боржника Малого приватного підприємства "Таврія" та визнати право власності на нього за боржником МПП "Таврія".

Заперечуючи проти вимог ліквідатора банкрута відповідач у відзиві на позовну заяву та її представник у судовому засіданні зазначив, що, оскільки ОСОБА_2 не була стороною придбання майна на відкритих торгах від 12.12.2014р., вона не є стороною договору, а тому на неї не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, оспорюване майно вона не придбавала на торгах, та згідно законодавства її добросовісність та поведінка є розумною, оскільки іншого не встановлено судом.

Відповідач зауважує, що майно вибуло з волі власника МПП "Таврія" шляхом проведення відкритих торгів, не було викрадене та не було загублене, а ОСОБА_2 придбала спірний комплекс згідно договору купівлі-продажу від 23.03.2017р., отже вона є добросовісним набувачем, тому майно у неї не може бути витребуване.

Підкреслює, що ОСОБА_2 не знала і не могла знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, не допускала можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника, нерухоме майно було зареєстроване за відчужувачем та у реєстрі не було запису про судовий спір відносно цього майна, отже вона є добросовісним набувачем.

При цьому, як стверджує відповідач, позивач не спростував заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватись у праві відчужувача на відчуження майна.

ОСОБА_2 зазначає, що у додаткових поясненнях до заяви про забезпечення позову ліквідатор банкрута наголошує, що 03.04.2017р. він звернувся до суду із заявою до переможця аукціону ОСОБА_7 про повернення комплексу, яка прийнята судом до розгляду 07.04.2017р. Однак, відповідач звертає увагу на те, що спірне майно придбане нею за відплатним договором купівлі-продажу від 23.03.2017р. у ОСОБА_3 Отже купівля-продаж здійснювалась до звернення позивача з заявою до суду, що свідчить про добросовісність ОСОБА_2 та продавця ОСОБА_3 Крім цього, ОСОБА_7 не був стороною у справі №5/112-Б-10 щодо визнання недійсними результатів аукціону від 12.12.204р. ні в одній із судових інстанцій, в тому числі при ухваленні Вищим господарським судом України постанови від 01.02.2017р.

Також відповідач зазначає, що в даному випадку позивач ставить питання лише в частині повернення майна, залишаючи поза необхідність повернення грошей, в той час як обов'язок набувача повернути майно кореспондується з обов'язком продавця повернути отримані за майно кошти.

Крім цього, відповідач зауважила, що протягом тривалого часу користується спірним об'єктом, витратила значні кошти на його модернізацію та реконструкцію.

Більш того, ОСОБА_2 вважає, що дана справа не підлягає вирішенню господарським судом, оскільки відповідач є фізичною особою, не є боржником та учасником аукціону, а тому справа має розглядатись за правилами цивільного судочинства.

Також 17.07.2018р. відповідачем подано до суду заяву про закриття провадження у справі, відповідно до якої остання, крім посилання на те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, зазначає наступне.

Так ухвалою Господарського суду від 29.09.2017р. у справі №5/112-Б-10 відмовлено у задоволенні заяви ліквідатора МПП "Таврія" до ОСОБА_7 про повернення до ліквідаційної маси комплексу автозаправна станція №1, придбаного на аукціоні 12.12.2014р.

Таким чином відповідач, з посиланням на приписи ст.231 ГПК України, наголошує на наявності підстав для закриття провадження у даній справі, оскільки є ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами про той самий предмет спору із тих самих підстав.

Також, відповідач зауважує, що ОСОБА_2 фактично придбала комплекс автозаправна станція №1 перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_7 Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 29.09.2017р. провадження у справі за заявою ліквідатора МПП "Таврія" щодо зобов'язання ОСОБА_7 повернути до ліквідаційної маси рухоме майно зупинено до заміни відповідача його правонаступником. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 16.02.2018р., ОСОБА_2 відмовлено у здійсненні нотаріальних дій у зв'язку з тим, що на майно ОСОБА_7 накладено арешт. Наразі частина майна ОСОБА_7 не прийнята ні ОСОБА_2, ні іншими спадкоємцями, що унеможливлює розгляд позовної заяви до вирішення питання про прийняття спадщини.

Третя особа ОСОБА_3 будь-якої позиції щодо заявленого ліквідатором банкрута позову не висловила, пояснення по суті позовних вимог до суду не надала.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ліквідатора МПП "Таврія" арбітражного керуючого Акопян Г.Г., з огляду на наступне.

Так ухвалою Господарського суду Херсонської області від 05.11.2010р. порушено провадження у справі №5/112-Б-10 про банкрутство Малого приватного підприємства "Таврія", смт.Нововоронцовка Херсонської області.

Ухвалою суду від 23.06.2011р. затверджено реєстр вимог кредиторів.

Постановою від 04.05.2012р. МПП "Таврія" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Білоусова О.А.

Ухвалою господарського суду від 17.01.2013р. ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Марченка С.О., якого зобов'язано здійснити ліквідаційну процедуру і подати до суду звіт та ліквідаційний баланс банкрута.

Ухвалою суду від 01.06.2016р. припинено повноваження арбітражного керуючого Марченка С.О. по виконанню обов'язків ліквідатора банкрута, призначено ліквідатором МПП "Таврія" арбітражного керуючого Акопян Г.Г.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2017р. у справі №5/112-Б-10 задоволено заяву ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" та визнано недійсними результати аукціону від 12.12.2014р. з продажу майна МПП "Таврія".

04.01.2018р. до суду звернувся ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Акопян Г.Г. із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, м.Кривий Ріг про витребування майна з чужого незаконного володіння, яке було реалізоване на спірному аукціоні 12.12.2014р. - комплексу автозаправна станція №1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та визнання права власності на нього за боржником МПП "Таврія".

Як зазначено вище, заперечуючи проти заяви ліквідатора банкрута відповідач ОСОБА_2 зазначила, що провадження у справі має бути закрито, оскільки даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі "Занд проти Австрії" висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті першому статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Відповідно до положень ч. 6 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції до 19.01.2013р.), сторонами у справі про банкрутство є конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів), боржник (банкрут).

Пунктом 1-1 Розділу X Прикінцеві та Перехідні положення Закону про банкрутство (в редакції Закону України №4212-VI від 22.12.2011 року, чинній з 19.01.2013 року) передбачено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Матеріалами справи підтверджується, що 04.05.2012 року боржника Мале приватне підприємство "Таврія" визнано банкрутом. Отже, в ході ліквідаційної процедури до боржника повинні застосовуватися положення, які регулюють хід ліквідаційної процедури в редакції Закону про банкрутство до набрання чинності з 19.01.2013 року змін згідно із Законом України №4212-VІ від 22.12.2011 року.

Згідно пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції з 19.01.2013 року внесено доповнення до статті 16 ГПК України частиною такого змісту: "справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини 1 статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство", а також доповнено частину 1 статті 12 пунктом 7 про підвідомчість господарським судам справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство. Перелік таких майнових вимог законодавцем не обмежено, однак передбачено винятки щодо спорів, пов'язаних з визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів) за позовом контролюючих органів, визначених Податковим кодексом України.

Такі зміни щодо виключної підсудності певних спорів судам, у провадженні яких перебуває справа про банкрутство, набрали чинності з 19.01.2013 року.

У зв'язку з чим, з 19.01.2013 року майнові спори про витребування майна до ліквідаційної маси та пов'язані з цим вимоги розглядаються в межах провадження у справі про банкрутство, незалежно від того, що до боржника можуть застосовуватися окремі положення матеріального та процесуального права, визначені Законом про банкрутство в редакції, яка існувала до набрання чинності Законом України №4212-VІ від 22.12.2011 року з 19.01.2013 року та в силу пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень продовжує застосовуватися до окремих боржників.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові №16/047 від 13.04.2016 року у справі №908/4804/14(№3-304гс16), який, проаналізувавши зміни до статей 16 та 12 ГПК України в системному аналізі з положеннями Закону про банкрутство №2343-ХІІ (у редакції Закону України №4212-VІ від 22.12.2011 року), зазначив про те, що за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення майнових спорів до боржника є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону №2343-ХІІ, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Встановивши виключну підсудність майнових спорів до боржника з 19.01.2013 року суду, який здійснює розгляд справи про банкрутство, законодавець тим самим розширив повноваження такого суду на предмет можливості визнання недійсними правочинів із цивільно-правових підстав та повернення майна боржнику в порядку статей 387, 388 ЦК України, оскільки особи, права яких порушено такими правочинами, та власник (боржник, банкрут), майно якого відчужено третім особам без його згоди, вже не може захистити свої права шляхом звернення з відповідними вимогами у позовному провадженні.

Оскільки боржник МПП "Таврія" є власником вищевказаного майна (нерухомості) і стороною у справі про банкрутство відповідно до ст.1 Закону про банкрутство, зважаючи на виключну підсудність майнових спорів у межах справи про банкрутство задля залучення усього майна банкрута до ліквідаційної маси з метою задоволення вимог заставного кредитора, боржник не позбавлений права на звернення до суду у справі про банкрутство з заявою про витребування майна банкрута з чужого незаконного володіння.

Відтак, розгляд спорів щодо повернення до ліквідаційної маси майна, відчуженого з аукціону, який проводився у процедурі банкрутства, результати якого в подальшому визнано недійсними в судовому порядку, законодавцем віднесено до підсудності господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, оскільки результат розгляду такого спору пов'язаний з формуванням активів боржника та зачіпає права та інтереси кредиторів на задоволення їх визнаних судом вимог до боржника за рахунок майна, яке може бути повернено до ліквідаційної маси банкрута у разі задоволення віндикаційного позову.

Предметом судового розгляду в цій справі є спір щодо повернення майна до ліквідаційної маси, відчуженого на підставі недійсного аукціону в процесі ліквідаційної процедури, який стосується питань формування ліквідаційної маси у справі про банкрутство.

Наведене спростовує доводи відповідача ОСОБА_2 відносно того, що даний спір не підлягає розгляду господарським судом в межах справи про банкрутство.

Так 12.12.2014р. відбувся аукціон з продажу майна боржника Малого приватного підприємства "Таврія", за результатами якого було продано дев'ятнадцять лотів, в тому числі лот №29_Т - Комплекс автозаправна станція №1, інв. №101, до складу якого входить обладнання у кількості 12 шт., що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

За результатами продажу спірного майнового комплексу з аукціону від 12.12.2014р. його набувачем став ОСОБА_7, що підтверджено Свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів від 22.12.2014р., виданого державним нотаріусом Нововоронцовської державної нотаріальної контори Виноградовою Н.М., протоколом №29_Т/121214 других повторних відкритих торгів від 12.12.2014р, актом про передання права власності на придбане майно від 17.12.2014р. (т.1 а.с.43, 75-77).

23.02.2017р. виконавчим комітетом Нововоронцовської селищної ради Херсонської області прийнято рішення №21 "Про узаконення зміни та присвоєння поштової адреси" (т.1 а.с.44), відповідно до якого комплексу автозаправна станція №1, яка належить ОСОБА_7, присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_1, смт.Нововоронцовка Херсонської області.

В подальшому ОСОБА_7 (за згодою дружини ОСОБА_2.) відчужив спірний об'єкт нерухомості на користь ОСОБА_3, а саме:

- ? частину за договором купівлі-продажу від 02.03.2017р., зареєстрований в реєстрі за №164 (т. 1а.с.45-46);

- ? частину за договором купівлі-продажу від 04.03.2017р., зареєстрований в реєстрі за №177 (т. 1 а.с.47-48).

В свою чергу, ОСОБА_3 відчужила спірне майно на користь ОСОБА_2, а саме:

- ? частку комплексу за договором купівлі-продажу від 20.03.2017р., зареєстрований в реєстрі за №341 (т.1 а.с.78-79);

- ? частку комплексу за договором купівлі-продажу від 23.03.2017р., зареєстрований в реєстрі за №377 (т. 1 а.с.80-81).

На момент розгляду даного спору Комплекс автозаправна станція №1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, перебуває у власності ОСОБА_2, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №109822128 від 03.01.2018р. (т. 1 а.с.49) та не заперечується відповідачем.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2017р. визнано недійсними результати аукціону від 12.12.2014р. з продажу майна МПП "Таврія", що і стало підставою для звернення ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Акопян Г.Г. до суду із даним позовом.

Відповідно до ст. ст. 12, 15, 16, 20 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі ст. ст. 319, 321, 658 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Цивільним Кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України власнику надано право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Позов про витребування майна на підставі ст. 387 ЦК України підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно.

До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.

Разом з цим, вимога у віндикаційному позові є речово-правовою і може бути подана щодо індивідуально визначеного майна. Крім того, віндикаційний позов може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов'язальних відносин. Матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

При цьому, ч.5 ст.12 ЦК України передбачає, що у разі, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом, тобто за змістом цієї норми добросовісність набувача презюмується.

Добросовісність набуття в розумінні ст.388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК.

У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Суду України, зокрема, у постанові від 05.10.2016р. у справі № 916/2129/15 та у постанові від 25.01.2017р. у справі №916/2131/15, який дійшов висновку, що витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння.

Разом з тим, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до приписів статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Під захистом права власності, за приписами наведеної норми, розуміється, зокрема, наявність у власника права вимагати усунення будь-яких порушень його права, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном; наявність у власника права на судовий захист свого права власності.

Законодавство надає власникові можливість на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону й іншим правовим актам не зачіпаючи охоронювані законом інтереси інших осіб. Всі дії, що перешкоджають власникові на власний розсуд користуватись своїм володінням повинні бути припинені способами, установленими законом. Характер засобів, вибраних для захисту свого права, повинен відповідати характеру порушених правовідносин. Одним із способів захисту права власності є витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Віндикаційний позов є речово-правовим позовом, що може бути пред'явлений лише у разі відсутності між позивачем та відповідачем зобов'язальних правовідносин.

Матеріали справи свідчать, що між банкрутом - Малим приватним підприємством "Таврія" та ОСОБА_2 зобов'язальні правовідносини відсутні, оскільки банкрут не є стороною договорів купівлі-продажу від 20.03.2017р. та 23.03.2017р., на підставі яких до ОСОБА_2 перейшло право власності на спірний об'єкт нерухомості - Комплекс автозаправна станція №1 за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно пункту 8 Висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2014р., за положеннями статей 330, 387, 388 Цивільного кодексу України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому норма частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке пізніше набувач відчужив третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Захистити порушені права особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливо шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 Цивільного кодексу України, а також під час розгляду спорів про витребування майна потрібно встановити всі юридичні факти, які визначені в статтях 387 та 388 Цивільного кодексу України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо (вказана правова позиція викладена у постанові судових палат у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України від 17.12.2014р. у справі №6-140цс14).

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 11.10.2011р. у справі №5002-8/5447-2010|3-301гс15, у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України. У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за подальшим договором права відчужувати це майно.

Таким чином, за змістом статті 388 Цивільного кодексу України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача можуть мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі.

Частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.11.2012р. у справі №6-136цс12).

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України, вибуття майна не з волі власника означає відсутність у нього свідомо поставленої мети щодо передачі майна у власність іншій особі, невжиття ним будь-яких дій чи заходів для досягнення цієї мети та втрату майна в результаті вчинення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна, без погодження з власником. Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.12.2014 р. у справі № 6-140цс14, за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

12.12.2014р. спірне майно було реалізовано за результатами проведених ліквідатором банкрута Марченком С.О. торгів.

За змістом положень статті 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній з 19.01.2013р.), продаж майна боржника в провадженні у справі про банкрутство здійснюється в порядку, встановленому цим Законом, шляхом проведення торгів у формі аукціону, замовником якого є призначений господарським судом ліквідатор, до повноважень якого згідно зі статтею 41 Закону віднесено, зокрема, продаж майна банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

Продаж майна на аукціоні оформлюється договором купівлі-продажу, який укладається власником майна чи замовником аукціону з переможцем торгів (частина перша статті 50 Закону про банкрутство).

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", результати аукціону, проведеного з порушенням вимог закону, можуть бути визнані в судовому порядку недійсними. Визнання результатів аукціону недійсними тягне за собою визнання недійсним укладеного з переможцем договору купівлі-продажу.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правова природа процедури реалізації майна на торгах у формі аукціону в межах провадження у справі про банкрутство полягає в продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника до покупця - переможця торгів (аукціону), невід'ємною і завершальною стадією якої є оформлення результатів такого продажу договором купівлі-продажу, що укладається власником майна чи замовником аукціону з переможцем торгів.

Отже, особливості процесу, передбачені законодавством щодо проведення аукціону, полягають у сукупності дій його учасників, спрямованих на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин, а тому є правочином.

Таким чином, правова природа продажу майна з торгів (аукціону) дає підстави для визнання (за наявності підстав) результатів таких торгів (аукціону) недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, у тому числі й на підставі норм цивільного законодавства.

Аналогічний висновок щодо правової природи процедури реалізації майна на торгах викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12, від 29 червня 2016 року у справі № 6-370цс16, від 14.12.2016р. у справі №904/9284/14.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2017р. у справі №5/112-Б-10 (т.1 а.с.16-20) касаційну скаргу ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" задоволено, постанову Одеського апеляційного господарського суду від 03.10.2016р. та ухвалу Господарського суду Херсонської області від 05.08.2016р. скасовано, заяву ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" про визнання недійсними результатів аукціону від 12.12.2014р. із продажу майна МПП "Таврія" задоволено, визнано недійсними результати аукціону з продажу майна МПП "Таврія".

Так Вищим господарським судом України за результатами розгляду касаційної скарги ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" встановлено недотримання попереднім ліквідатором банкрута встановлених законодавством правил, які визначають процедуру підготовки проведення аукціону (виявлення майна, проведення його інвентаризації, оцінка майна), внаслідок чого відбулося порушення прав ТОВ "ФК "Приватні інвестиції" як заставного кредитора боржника, оскільки у зв'язку з реалізацією майна боржника з порушенням вимог Закону, кредитор не зміг отримати максимально можливого задоволення своїх кредиторських вимог і майно банкрута вибуло з ліквідаційної маси боржника.

Зазначено, що ліквідатором банкрута арбітражним керуючим Марченком С.О., в порушення приписів с.44 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", до проведення аукціону не було повністю сформовано ліквідаційну масу боржника у вигляді цілісного майнового комплексу; виставлено на перший аукціон на продаж частину майна як цілісний майновий комплекс при тому, що значну частину майна ще не було виявлено та інвентаризовано, що могло обумовити відсутність інтересу потенційних покупців до першого та повторного аукціону.

За наведеного Вищий господарський суд України дійшов висновку про обґрунтованість заяви ТОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" та визнав недійсними результати аукціону від 12.12.2014р. з продажу майна МПП "Таврія".

Статтею 124 Конституції України встановлена обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.18 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Згідно ст.326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З урахуванням того, що у даній справі було встановлено факт недійсності результатів аукціону з відчуження спірного нерухомого майна в ліквідаційній процедурі, що свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника - боржника з порушенням вимог чинного законодавства, та поза його волею, під час розгляду даного спору вказані обставини не повинні встановлюватися судом знову з огляду на приписи ст. 75 ГПК України.

З огляду на вищевикладене суд констатує, що нерухоме майно банкрута - Комплекс автозаправна станція за адресою: АДРЕСА_1 (на теперішній час - АДРЕСА_1), вибуло з володіння боржника Малого приватного підприємства "Таврія" поза волею власника, оскільки аукціон з продажу майна МПП "Таврія" було проведено з порушенням приписів чинного законодавства, як наслідок, результати аукціону від 12.12.2014р. були визнані недійсними Вищим господарським судом України.

Відповідно до частини 4 статті 147 Господарського кодексу України, право власності та інші майнові права суб'єкта господарювання захищаються у спосіб, зазначений у статті 20 цього Кодексу. При цьому, частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України, визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються у т.ч. шляхом визнання наявності або відсутності прав, а також відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання. Також, відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, а також відновлення становища, яке існувало до порушення.

Вищевикладені обставини підтверджують, що реалізоване нерухоме майно банкрута - Комплекс автозаправна станція №1, вибуло з володіння боржника Малого приватного підприємства "Таврія" незаконно, не з його волі, що у відповідності до приписів статті 388 Цивільного кодексу України є підставою для витребування такого майна на користь законного власника Малого приватного підприємства "Таврія" (боржника) з метою його включення до складу ліквідаційної маси.

Суд не приймає до уваги твердження ОСОБА_2 про неможливість повернення до ліквідаційної маси означеного майна через його реконструкцію та поліпшення, оскільки такі доводи не підтверджені жодними доказами.

Так до відзиву на позовну заяву відповідачем подано копії договорів про надання послуг електро та водопостачання, квитанцій про сплату за спожиту електроенергію, земельний податок тощо (т. 1 а.с.94-128). Разом з тим, дані документи не підтверджують факт здійснення реконструкції спірного майна, містять інформацію щодо отримання послуг з електро та водопостачання, оскільки дане майно тривалий час використовується третіми особами, крім цього, платником за платіжними документами визначено ОСОБА_7, який наразі не є власником спірного майна та стороною у справі.

Більш того, за приписами ст.91 ГПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Подані ОСОБА_2 до відзиву на позовну заяву копії вищезазначених документів не засвідчені у порядку, встановленому чинним законодавством, отже не є належними доказами.

Щодо посилань відповідача на те, що ліквідатором банкрута арбітражним керуючим Акопян Г.Г. не ставиться питання про повернення їй коштів за придбане майно, то суд зауважує, що добросовісний власник, із власності якого майно витребовується, не позбавлений можливості відновити своє право на підставі ст.661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

В даному випадку продавцем спірного майна є ОСОБА_3, а не боржник МПП "Таврія".

Що стосується вимоги ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Акопян Г.Г. про визнання за Малим приватним підприємством "Таврія" права власності на спірний об'єкт нерухомості - Комплекс автозаправна станція №1 за адресою: АДРЕСА_1, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Підпунктом 5 пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. №9 встановлено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Як встановлено господарським судом, право власності МПП "Таврія" на Комплекс автозаправна станція №1 за адресою: АДРЕСА_1 не визнається відповідачем ОСОБА_2, а здійснені дії по реєстрації права власності на спірний об'єкт нерухомості за ОСОБА_2 підтверджуються матеріалами справи. Дії ОСОБА_2 перешкоджають боржнику МПП "Таврія" належним чином реалізовувати свої права власності на майно, порушуючи, крім того, ще й права кредиторів банкрута - Малого приватного підприємства "Таврія".

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 07.11.12р. у справі № 6-107цс12, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 10.05.2018р. у справі №29/5005/6381/2011, у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

За наведеного господарський суд, керуючись положеннями ст. 392 ЦК України, вважає за можливе задовольнити вимоги щодо захисту прав Малого приватного підприємства "Таврія" шляхом визнання права власності на Комплекс автозаправна станція №1 за адресою: АДРЕСА_1.

Також суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Як вже зазначалось, результати аукціону від 12.12.2014р. з продажу майна МПП "Таврія" було визнано недійсними постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2017р.

Через три тижні після визнання недійсними результатів аукціону - 23.02.2017р. переможцем аукціону ОСОБА_7 було здійснено заходи щодо зміни поштової адреси придбаного на аукціоні нерухомого майна.

В подальшому 02.03.2017р. та 04.03.2017р. нерухоме майно комплекс автозаправна станція №1 було відчужено частинами на користь ОСОБА_3.

Згідно п.10 договорів купівлі-продажу від 02.03.2017р. та 04.03.2017р. продавець (ОСОБА_7) сповіщає, що відчужувана ? частка комплексу є спільною сумісною власністю подружжя, а тому відчужується за згодою дружини ОСОБА_2, яка подала відповідну заяву, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально та зберігається в справах приватного нотаріуса.

Через три тижні після придбання нерухомого майна ОСОБА_3 відчужила спірний об'єкт частинами на користь ОСОБА_2

Як слідує з п.8 договорів купівлі-продажу від 20.03.2017р. та 23.03.2017р., ? частка комплексу автозаправна станція №1, яка є предметом цього договору, набувається покупцем у спільну сумісну власність подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_7. Згода чоловіка покупця - ОСОБА_7 на укладення цього договору отримана у встановленому законом порядку, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено Ткаченко Л.Б., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу.

Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2.

Очевидним є той факт, що вище перелічені особи є членами однієї сім'ї. Крім цього, ОСОБА_2 надала для залучення до матеріалів справи копію свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_4 з ОСОБА_7 (т. 1 а.с.244).

За ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Необхідно відмітити, що протягом лютого-березня 2017 року, через короткий строк після визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна боржника, членами однієї сім'ї було вжито заходів щодо зміни поштової адреси об'єкта нерухомості та неодноразового його перепродажу між собою.

За наведених фактів суд зауважує, що замість того, щоб вжити усіх розумних заходів, виявити обачність щодо відчуження спірного майна, членами родини набувача майна МПП "Таврія" на аукціоні ОСОБА_7 вживались заходи щодо зміни адреси майна та його неодноразового відчуження і перереєстрації права власності.

Що стосується тверджень ОСОБА_2 про те, що провадження у даній справі має бути закрито на підставі п.3 ч.1 ст.231 ГПК України, суд зазначає наступне.

Так 03.04.2017р. в межах провадження у справі про банкрутство МПП "Таврія" до суду звернувся ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Акопян Г.Г. із позовною заявою до відповідача ОСОБА_7, м.Кривий Ріг про зобов'язання повернути майно.

Ухвалою суду від 07.04.2017р. заяву ліквідатора прийнято до розгляду, ухвалено про розгляд заяви у відокремленому провадженні в межах справи про банкрутство МПП "Таврія" №5/112-Б-10, для розгляду заяви ліквідатора призначено судове засідання на 26.05.2017р., зобов'язано ліквідатора та відповідача надати додаткові докази.

Ухвалою суду від 11.05.2017р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3

Ухвалою суду від 26.05.2017р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2

Під час розгляду даної справи господарським судом було встановлено, що 02.03.2017р. та 04.03.2017р. на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С. та зареєстрованих в Реєстрі під №164 та №177, ОСОБА_7 реалізував на користь ОСОБА_3 по 1/2 частки Комплексу автозаправна станція №1.

В подальшому, за договорами купівлі-продажу від 20.03.2017р. та 23.03.2017р., посвідченими приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ткаченко Л.Б., зареєстровані в Реєстрі за №№341, 377, ОСОБА_3 реалізувала спірне нерухоме майно на користь ОСОБА_2

Вказані обставини стали підставою для залучення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Також судом встановлено, що оскільки в матеріалах справи відсутні докази відчуження на користь третіх осіб рухомого майна (що входило до складу комплексу автозаправна станція №1), останнє залишилось у володінні відповідача ОСОБА_7

Під час розгляду справи ІНФОРМАЦІЯ_1. відповідач ОСОБА_7 помер, що підтверджено Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_5 від 03.07.2017р., при цьому відомості щодо встановлення спадкоємців, які можуть бути правонаступниками відповідача, були відсутні, оскільки шестимісячний термін, встановлений законом для прийняття спадщини, не сплив.

За наведених вище обставин господарський суд ухвалою від 29.09.2017р. у справі №5/112-Б-10 (т. 1 а.с.242-243) зупинив провадження у справі за заявою ліквідатора МПП "Таврія" арбітражного керуючого Акопян Г.Г. щодо зобов'язання ОСОБА_7 повернути майно в частині, що стосується повернення до ліквідаційної маси боржника рухомого майна, придбаного ОСОБА_7 за результатами аукціону від 12.12.2014р., до заміни відповідача його правонаступником (спадкоємцем); відмовив у задоволенні заяви ліквідатора МПП "Таврія" арбітражного керуючого Акопян Г.Г. щодо зобов'язання ОСОБА_7 повернути до ліквідаційної маси нерухоме майно Комплекс автозаправна станція №1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, придбане за результатами аукціону від 12.12.2014р.

За приписами п.3 ч.1 ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.175 ГПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо, є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Згідно ч.1 ст.45 ГПК України, сторонами у судовому процесі є позивачі та відповідачі.

Суд зауважує, що ухвала господарського суду від 29.09.2017р. у справі №5/112-Б-10, на яку посилається відповідач ОСОБА_2, не є судовим рішенням про закриття провадження у справі, а склад сторін за наведеним спором відрізняється від складу сторін у даному спорі.

Отже, клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

П.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п.1 ст.86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Акопян Г.Г. доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також суд зазначає, що ухвалою господарського суду від 05.01.2018р. в межах даного провадження було задоволено заяву ліквідатора Малого приватного підприємства "Таврія" арбітражного керуючого Акопян Г.Г. про забезпечення позову; вжито заходів до забезпечення позову та накладено арешт на: Комплекс автозаправна станція №1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 41, номер об'єкта в РПВН: 1546273; заборонено органам, що здійснюють функції державного реєстратора речових прав та обтяжень на нерухоме майно, здійснювати будь-які дії, пов'язані з реєстрацією прав та обтяжень на нерухоме майно, та вносити відомості у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.237 ГПК України, при ухваленні рішення суд, зокрема, вирішує питання: чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Приписами ст.145 ГПК України визначено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, підставою для скасування вжитих судом заходів до забезпечення позову можуть бути обставини, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення тощо.

Станом на час постановлення даної ухвали, з огляду на поведінку учасників справи щодо неодноразового відчуження спірного майна частинами, суд не вбачає підстав для скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою від 05.01.2018р.

Відповідно до ст.ст.123, 129 Господарського процесуального Кодексу України, судові витрати, у зв'язку із задоволенням позову, покладаються відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.24 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст.ст. 123, 129, 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

1. Заяву ліквідатора банкрута МПП "Таврія" арбітражного керуючого Акопян Г.Г. про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності задовольнити у повному обсязі.

2. Витребувати від ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6; АДРЕСА_2) на користь Малого приватного підприємства "Таврія" (74200, Херсонська область, Нововоронцовський район, смт.Нововоронцовка, вул.Степова, буд.22А, ) об'єкт нерухомого майна - Комплекс автозаправна станція №1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 41, номер об'єкта в РПВН: 1546273.

3. Визнати за Малим приватним підприємством "Таврія" (74200, Херсонська область, Нововоронцовський район, смт.Нововоронцовка, вул.Степова, буд.22А, ) право власності на об'єкт нерухомого майна - Комплекс автозаправна станція №1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 41, номер об'єкта в РПВН: 1546273.

4. Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6; АДРЕСА_2) на користь Малого приватного підприємства "Таврія" (74200, Херсонська область, Нововоронцовський район, смт.Нововоронцовка, вул.Степова, буд.22А, ) 13825 (тринадцять тисяч вісімсот двадцять п'ять) грн. 84 коп. судового збору.

5. Видати накази.

Ухвала господарського суду набрала законної сили 08.08.2018р. та може бути оскаржена до Одеського апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст ухвали складено

і підписано 14.08.2018р.

Суддя М.Б. Сулімовська