ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/15831/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткаченко Н.Г. - головуючого, Білоуса В.В., Жукова С.В.

за участю секретаря судового засідання Гаращенко Т.М.

за участю представника ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" - Арбузова О.О. та розпорядника майна ТОВ "Іллічівська зернова компанія" арбітражного керуючого - Рєзнікова В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018

та на ухвалу Господарського суду м. Києва від 01.11.2017

у справі № 910/15831/16

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Трейдинг Груп"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівська зернова компанія"

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.09.2016 за заявою ТОВ "Євро-Трейдинг Груп" порушено провадження у справі №910/15831/16 про банкрутство ТОВ "Іллічівська зернова компанія", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника та призначено розпорядника майна боржника.

Оголошення про порушення справи про банкрутство ТОВ "Іллічівська зернова компанія" оприлюднено на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет 16.09.2016 за №35490.

У вересні 2016 ПАТ "Дельта Банк" звернулось до Господарського суду м. Києва із заявою, з урахуванням уточнень поданих 12.10.2016, з грошовими вимогами до боржника - ТОВ "Іллічівська зернова компанія" на загальну суму 1 013 656 613, 72 грн., з яких 663 656 613, 72 грн. борг за кредитним договором №НКЛ-2010667 від 27.06.2012, які банк просив внести, як забезпечених заставою майна боржника (корпоративних прав), та 350 000 000 грн. заборгованості боржника, як заставодержателем (за цивільно-правовим договором застави цінних паперів №НКЛ-2005823 від 31.10.2012) простих векселів, які просив віднести до 4 чергу задоволення, а також просило внести до реєстру у першу чергу вимоги на суму 2 756 грн. судового збору за подання заяви з грошовими вимогами.

Також, 13.10.2016 до суду першої інстанції звернулось ТОВ "Іллічівський зерновий порт" з грошовими вимогами до боржника на загальну суму 350 002 756 грн. номінальної вартості простих векселів боржника, набутих кредитором за договором купівлі-продажу №БВ-104/12 від 27.06.2012 від ТОВ "Інтер Грейн", векселедержателя за вчиненими на векселях індосаментами, ТОВ "Іллічівський зерновий порт" 350 000 000 грн. заборгованості за простими векселями віднести до 4 черги, а 2756 грн. судових витрат до першої черги.

Ухвалою попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 08.12.2016 у справі № 910/15831/16 за результатами розгляду кредиторських вимог по суті, зокрема, визнано кредиторами ТОВ "Іллічівський зерновий порт" на суму 350 002 756 грн., з яких 2 756 грн. - вимоги першої черги та 350 000 000 грн. - вимоги четвертої черги та ПАТ "Дельта Банк" на суму 2 756 грн. - вимоги першої черги; затверджено реєстр вимог кредиторів на загальну суму 350 628 292 грн.; окремо внесено до реєстру вимог кредиторів грошові вимоги ПАТ "Дельта Банк" на суму 350 000 000 грн. як такі, що забезпечені заставою майна боржника; відмовлено ПАТ "Дельта Банк" у визнанні кредитором ТОВ "Іллічівська зернова компанія" на суму 663 659 369, 72 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 у справі № 910/15831/16 ухвалу Господарського суду м. Києва від 08.12.2016 у даній справі в оскаржуваній ПАТ "Дельта Банк" частині залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду від 11.07.2017 у справі № 910/15831/16 постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 та ухвалу Господарського суду м. Києва від 08.12.2016 в частині розгляду кредиторських вимог ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Іллічівський зерновий порт" скасовано. Справу № 910/15831/16 направлено на новий розгляд до Господарського суду м. Києва в частині розгляду вимог ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Іллічівський зерновий порт" в іншому складі суду.

Під час повторного розгляду справи, ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.11.2017 у справі №910/15831/16 визнано кредиторами боржника - ТОВ "Іллічівська зернова компанія" : ТОВ "Іллічівський зерновий порт" на суму 350 002 756,00 грн., з яких: 2 756,00 грн. - вимоги першої черги, 350 000 000 грн. - вимоги четвертої черги; ПАТ "Дельта Банк" на суму 2 756, 00 грн. - вимоги першої черги; окремо внесено до реєстру вимог кредиторів грошові вимоги ПАТ "Дельта Банк" на суму 350 000 000 грн., як такі, що забезпечені заставою майна боржника; відмовлено ПАТ "Дельта Банк" у визнанні кредитором до боржника на суму 663 659 369,72 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018 у справі № 910/15831/16 ухвалу Господарського суду м. Києва від 01.11.2017 залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішенням, ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" звернулось з касаційною скаргою, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018 та ухвалу Господарського суду м. Києва від 01.11.2017 у справі № 910/15831/16 скасувати, прийнявши нове рішення, яким визнати вимоги банку на загальну суму 1 013 656 613,72 грн., а у визнанні кредиторських вимог ТОВ "Іллічівський зерновий порт" до боржника на суму 350 002 756 грн. відмовити.

Так, банк у своїй скарзі посилається на те, що частково задовольняючи кредиторські вимоги ПАТ "Дельта Банк", які виникли на підставі кредитного договору №НКЛ-2010667 від 27.06.2012 та договору застави корпоративних прав № НКЛ -2010667/S2 від 30.09.2012, судами обох інстанції не було враховано вимоги ст. 589 ЦК України, яка кореспондується із ст. 19 Закону України "Про заставу", за якими передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Отже, з урахуванням положень ст. 589 ЦК України, ст. 19 Закону України "Про заставу", банк вправі вимагати задоволення своїх вимог від майнового поручителя - ТОВ "Іллічівська зернова компанія" у зв'язку з неналежним виконанням ТОВ "Іллічівський зерновий порт" основного зобов'язання за вказаним кредитним договором, зокрема в процедурі банкрутства і лише за рахунок реалізованого в ліквідаційній процедурі предмету забезпечення, а тому у даній справі про банкрутство ТОВ "Іллічівська зернова компанія", кредиторські вимоги банку до боржника, як солідарного боржника ТОВ "Іллічівський зерновий порт", підлягають включенню в повному обсязі.

Разом з тим, судові рішення щодо відмови у включені до реєстру вимог кредиторів до 4 черги задоволення грошових вимог ПАТ "Дельта Банк" у сумі 350 000 000 грн., як заборгованість боржника перед банком, як заставодержателем за цивільно-правовим договором застави цінних паперів № НКЛ-2005823 від 31.10.2012 простих векселів та визнання кредиторських вимог ТОВ "Іллічівський зерновий порт" на суму 350 000 000 грн. - вимоги четвертої черги, скаржник посилається на порушення судами норм матеріального права, а саме ст.ст. 16, 17, 19 Уніфікованого Закону про переказні та прості векселі , ст. 53 Закону України "Про заставу", ст. 4 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" та ст. 591 ЦК України, оскільки за зазначеним договором застави цінних паперів, укладеним між ПАТ "Дельта Банк" (заставодержатель) та ТОВ "Іллічівський зерновий порт" (заставодавець), при цьому боржник у цій справі є векселедателем, ці правовідносини, на думку банку, необхідно трактувати як відносини заставодержателя з третіми особами, внаслідок чого банк - заставодержатель виступає законним векселедержателем.

У відзивах боржник - ТОВ "Іллічівська зернова компанія" та розпорядник майна просять оскаржувані судові рішення залишити без змін, як такі що прийняті у відповідності до вимог закону.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями Касаційного господарського суду від 28.02.2018 для розгляду вказаної касаційної скарги визначено колегію суддів у складі : Ткаченко Н.Г. - головуючого (доповідача), Катеринчук Л.Й., Жуков С.В. та ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2018 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018 та ухвалу Господарського суду м. Києва від 01.11.2017 у даній справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.05.2018 о 14:45.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.05.2018 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України зупинено касаційне провадження у справі № 910/15831/16 за касаційною скаргою АТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018 та ухвалу Господарського суду м. Києва від 01.11.2017 до прийняття відповідного рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі № 902/492/17.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.06.2018 поновлено касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018 та ухвалу Господарського суду м. Києва від 01.11.2017 у справі № 910/15831/16 та призначено справу до розгляду на 19 липня 2018 року о 10 год. 20 хв.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 17.07.2018 , у зв'язку із відпусткою судді Катеринчук Л.Й., для розгляду вказаної касаційної скарги визначено колегію суддів у складі : Ткаченко Н.Г. - головуючого (доповідача), Жуков С.В., Білоус. В.В.

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., пояснення представника банку та думку розпорядника майна боржника, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, відмовляючи у визнанні грошових вимог ПАТ "Дельта Банк" на суму 350 000 000 грн., які виникли за договором застави цінних паперів - простих векселів № НКЛ-2005823 від 31.10.2012 та визнаючи кредиторські вимоги ТОВ "Іллічівський зерновий порт" до боржника на загальну суму 350 000 000 грн. номінальної вартості простих векселів боржника, набутих кредитором за договором купівлі-продажу №БВ-104/12 від 27.06.2012, виходили з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами обох інстанцій, 31.10.2012 між ПАТ "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою "Олір" ЛТД було укладено договір кредитної лінії №НКЛ-2005823.

В подальшому, між ПАТ "Дельта Банк" (заставодержатель) та ТОВ "Іллічівський зерновий порт" (заставодавець) укладено договір застави цінних паперів № НКЛ-2005823 від 31.10.2012, в забезпечення виконання зобов'язань ТОВ ВКФ "Олір" ЛТД за кредитним договором №НКЛ-2005823.

За умовами цього договору застави цінних паперів, ТОВ "Іллічівський зерновий порт" передало ПАТ "Дельта Банк" векселі у кількості 17 штук, а саме: АА № 1959729, АА № 1959730, АА № 1959731, АА № 1959732, АА № 1959733, АА № 1959734, АА № 1959735, АА № 1959736, АА № 1959737, АА № 1959738, АА № 1959739, АА № 1959740, АА № 1959741, АА № 1959742, АА № 1959743, АА № 1959744, АА № 1959745, АА № 1959746 з визначеною датою до пред'явлення - 27.06.2017.

Згідно п. 2.1 договору застави цінних паперів погоджено, що заставодавець передає в заставу заставодержателю згідно з реєстром векселі з бланковим індосаментом, перелік яких вказано в додатку №1, який є невід'ємною частиною цього договору. Надання заставодержателю цінних паперів в заставу за цим договором означає також надання в заставу всіх тих прав, що обумовлені такими цінними паперами та передбачені відповідною інформацією з реєстру векселів та чинним законодавством України. Застава цінних паперів здійснюється шляхом вчинення індосаменту, в якому зазначається, що цінний папір передається тільки у заставу, та ідентифікується забезпечене заставою зобов'язання. Предмет застави передається на зберігання заставодержателю. Заставна вартість предмету застави визначена за згодою сторін та становить 350 000 000 грн.

Пунктами 5.1, 5.2 цього договору застави цінних паперів передбачено, що заставодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави у випадку, якщо у момент настання строку (терміну) виконання зобов'язань, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані заставодавцем при укладені цього договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, у випадку не виконання та/або неналежного виконання позичальником зобов'язань за основним договором та/або заставодавцем за цим договором, а також у інших випадках передбачених основним договором, цим договором та чинним законодавством України. У випадках, зазначених у п. 5.1 ст. 5 цього договору, заставодержатель має право здійснити частково або повністю продаж векселів, які є предметом застави, третім особам або пред'явити їх до платежу зобов'язаним особам та задовольнити свої вимоги за основним договором за рахунок одержаних коштів.

За п. 7.1 договору застави цінних паперів, цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до виконання зобов'язань, забезпечених заставою, належним чином і в повному обсязі. Сторони домовились, що цей договір є змішаним, який складається з двох окремих за змістом правовідносин, що встановлюються між сторонами за цим договором (застава та порука), та до відносин сторін цього договору застосовуються відповідні положення Закону України "Про заставу", Цивільного кодексу України та іншого чинного законодавства України.

З огляду на наведене вище, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з урахуванням умов договору застави цінних паперів, ПАТ "Дельта Банк", як заставодержатель, не набув прав на погашення вексельного боргу в рахунок задоволення своїх вимог, у зв'язку з відсутністю на відповідних векселях вчиненого заставного індосаменту, наявність якого і пов'язує момент передачі в заставу саме майнових прав, що передбачені такими векселями, а тому за таких обставин, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання кредиторських вимог ПАТ "Дельта Банк" до боржника у розмірі 350 000 000 грн. та включення їх до 4 четвертої черги задоволення, ці грошові вимоги банку ґрунтуються на підставі договору застави цінних паперів, тоді як не має доказів звернення стягнення на такі векселі, тобто факту набуття прав на них, зворотного належним чином не доведено банком.

При цьому, господарський суд першої інстанції та апеляційний господарський суд, дійшли висновку про обґрунтованість та доведеність кредиторських вимог ТОВ "Іллічівський зерновий порт" до боржника на суму 350 000 000 грн., як таких, що підтверджені договором купівлі-продажу цінних паперів БВ-104/12 від 27.06.2012, за яким ТОВ "Іллічівський зерновий порт" набуло права власності на векселі АА №1959729, АА №1959730, АА №1959731, АА №1959732, АА №1959733, АА №1959734, АА №1959735, АА №1959736, АА №1959737, АА №1959738, АА №1959739, АА №1959740, АА №1959741, АА №1959742, АА №1959743, АА №1959744, АА №1959745, АА №1959746, загальною номінальною вартістю у сумі 350 000 000 грн., векселедавцем за якими є ТОВ "Іллічівська зернова компанія", з урахуванням ст. 4 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок", ст. 43 Уніфікованого закону.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про обіг векселів в Україні" законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі, з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України "Про цінні папери і фондову біржу", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", Закону України "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів", цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

Згідно ст.19 Уніфікованого закону якщо індосамент містить застереження "валюта в забезпечення", "валюта в заставу" або будь-яке інше застереження, яке має на увазі заставу, держатель може здійснювати всі права, що випливають з переказного векселя, але поставлений ним індосамент має силу лише як передоручений індосамент. Зобов'язані особи не можуть заявляти проти держателя заперечень, що ґрунтуються на їхніх особистих відносинах з індосантом, якщо тільки держатель, одержуючи вексель, не діяв свідомо на шкоду боржнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 163 Господарського кодексу України, цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Тобто, сутність цінного паперу полягає в особливому правовому зв'язку між правом на цінний папір (як на документ/предмет) та правом з цінного паперу (можливість реалізувати сукупність прав, посвідчених таким документом).

Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відтак, застава векселів може бути вчинена, як застава самого документа (предмета/речі) та/або як застава майнових прав, що передбачені таким документом.

ст. 53 Закону України "Про заставу" якщо законом чи договором не передбачено інше, застава векселя чи іншого цінного паперу, який може бути переданий шляхом вчинення передавального запису (індосаменту), здійснюється шляхом індосаменту і вручення заставодержателю індосованого цінного паперу. Застава цінного паперу, який не передається шляхом індосаменту, здійснюється за угодою заставодержателя і особи, на ім'я якої було видано цінний папір.

Тобто, застава векселя може здійснюватися шляхом вчинення заставного індосаменту на бланках векселів або ж без вчинення такого передавального напису на підставі відповідної угоди.

Заставний індосамент - угода індосаменту, що має на меті не перенесення права власності на набувача, а встановлення у набувача заставних прав на вексель.

Отже, саме за формою вчинення відповідної передачі векселя в заставу і слід визначати, які саме правовідносини виникли між заставодавцем та заставодержателем, адже у тому разі, якщо передані в заставу векселі не містять заставного індосаменту на їх бланках, то у заставодержателя не виникає визначених в тому числі і статтею 19 Уніфікованого закону прав держателя таких векселів, тобто, майнових прав, посвідчених такими векселями - проявити ініціативу, спрямовану на погашення вексельного боргу в рахунок задоволення вимог, забезпечених такою заставою.

В той же час, визначення обсягів прав і обов'язків сторін договору застави у випадку передачі в заставу векселів з вчиненням будь-якого іншого за формою індосаменту має здійснюватися, виходячи з умов укладеного між сторонами договору застави, адже останній, за відсутності заставного індосаменту, свідчить про виникнення між його сторонами в силу приписів ст. 1 Закону України "Про заставу" та ст.ст. 572, 576 Цивільного кодексу України загальноцивільних правовідносин.

За висновком в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 №5 "Про деякі питання практики розгляд спорів, пов'язаних з обігом векселів" зазначено, що у випадках, коли між сторонами в порядку, передбаченому параграфом 6 гл. 49 Цивільного кодексу України та Законом України "Про заставу", укладено договір застави векселя, однак цей документ передано заставодержателю не за заставним, а за звичайним іменним або бланковим індосаментом, відносини між заставодержателем і заставонадавачем регулюються загальними нормами Цивільного кодексу України про заставу та названим Законом. Разом з тим, у відносинах із третіми особами заставодержатель виступає як законний векселедержатель (статті 16, 17 Уніфікованого закону).

У випадку укладення між сторонами правочину застави векселя без складення у визначеному законом порядку заставного індосаменту у заставодержателя виникає лише право звернення стягнення на векселі у порядку, передбаченому ст. 590 Цивільного кодексу України та в подальшому можливість реалізувати предмет застави, наприклад, з публічних торгів в порядку ст. 591 Цивільного кодексу України чи в іншому, встановленому законом порядку, для задоволення своїх вимог.

При цьому, звернення заставодержателем стягнення на предмет застави (вексель) матиме своїм наслідком погашення основного зобов'язання, в забезпечення якого останній і було передано.

Відтак, враховуючи вище наведене та встановлене судами попередніх інстанцій, касаційний суд погоджується і цій частині з висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для визнання грошових вимог ПАТ "Дельта Банк" до боржника у розмірі 350 000 000 грн., які ґрунтуються на підставі договору застави цінних паперів № НКЛ-2005823 від 31.10.2012 простих векселів, укладеного між банком та кредитором - ТОВ "Іллічівський зерновий порт" в забезпечення виконання боржником у даній справі кредитних зобов'язань перед банком, оскільки лише у разі звернення стягнення на векселі, як майно, у порядку передбаченому зазначеним договором застави цінних паперів, відбудеться фактичний перехід прав векселедержателя щодо таких векселів до заставодержателя, з фактом чого і пов'язується момент припинення зобов'язання, на забезпечення якого було передано відповідні векселі та власне самого договору застави цінних паперів у відповідності до ст. 28 Закону України "Про заставу" та ст. 593 Цивільного кодексу України та внаслідок чого виникнення у заставодержателя можливості реалізувати сукупність прав, посвідчених такими векселями. При цьому, суд касаційної інстанції вважає правильними висновки місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанції щодо наявності правових підстав для визнання кредиторських вимог ТОВ "Іллічівський зерновий порт" до боржника на суму 350 000 000 грн., що виникли на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів БВ-104/12 від 27.06.2012, як такі що підтверджені належними та допустимими доказами.

Щодо кредиторських вимог ПАТ "Дельта Банк" до боржника на загальну суму 663 656 613,72 грн., що складаються з кредитної заборгованості ТОВ "Іллічівський зерновий порт", за кредитним договором №НКЛ-2010667 від 27.06.2012, а саме 350 000 000 грн. основного боргу, 25 379 272,85 грн. пені, 1 976 176,26 грн. - 3% річних, 92 797 476,12 грн. заборгованості за відсотками, 7 425 504,63 грн. пені за несвоєчасне повернення відсотків, 578 183,86 грн. - 3% річних від суми прострочених процентів, 185 500 000,00 грн. штрафу, на виконання зазначеного кредитного договору і було укладено договір застави корпоративних прав №НКЛ-2010667/S2 від 30.09.2012 між банком та боржником - ТОВ "Іллічівська зернова компанія" (поручитель), суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, визнали лише частково зазначені кредиторські вимоги ПАТ "Дельта Банк" у розмірі 350 000 000 грн., посилаючись на те, що за взаємною згодою сторін договору застави корпоративних прав загальна заставна вартість предмету застави становить саме 350 000 000 грн., а тому суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів, грошові вимоги, як такі, що забезпечені заставою майна боржника, виключно в межах погодженої сторонами в договорі вартості такого майна - 350 000 000 грн.

Але з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна з огляду на таке.

За ч. 1 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ч. 8 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", розпорядник майна зобов'язаний окремо внести до реєстру вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за їх відсутності - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з державним реєстром застав.

Визначення забезпеченого зобов'язання та, відповідно, вимог забезпеченого кредитора, які включаються до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство, має здійснюватися з урахуванням положень законодавства, яке регулює забезпечення зобов'язань (зокрема, статей 572, 575, 589 Цивільного кодексу України, Закону України «Про заставу», Закону України «Про іпотеку»).

Так, відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною першою статті 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель); відповідні положення наведено також у частині другій статті 11 Закону України «Про заставу», за якою заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель).

Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За змістом частини першої статті 584 ЦК України, частини першої статті 12 Закону України «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором застави (частина 2 статті 589 ЦК України, стаття 19 Закону України «Про заставу»).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи(ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою;

майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Частинами п'ятою, шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною, зокрема, до припинення основного зобов'язання.

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до договору іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням (стаття 11 Закону України «Про іпотеку»).

У разі реалізації предмета застави (іпотеки) у зв'язку зі зверненням на нього стягнення заставодавцем (іпотекодавцем) відповідне забезпечувальне зобов'язання припиняється (абзац п'ятий статті 28 Закону України «Про заставу», абзац третій частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Таким чином, іпотекодержатель (заставодержатель) має право задовольнити всі свої забезпечені заставою чи іпотекою вимоги до боржника за рахунок майнового поручителя у розмірі вартості фактичної реалізації предмета майнової поруки, що здійснюється в порядку, передбаченому законодавством (якщо інше не передбачено договором або законом).

Отже, виражений у грошовій формі розмір зобов'язання майнового поручителя визначається виходячи із дійсних на відповідний момент зобов'язань боржника, які існують за основним зобов'язанням (кредитним договором), з урахуванням обсягу забезпечення за умовами забезпечувального договору. Оцінка предмета забезпечення (майна) сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог у разі звернення стягнення на предмет забезпечення.

Закон про банкрутство не містить іншого порядку та способу визначення забезпечених вимог, ніж наведені вище положення законодавства, не пов'язує визначення вимог, забезпечених заставою (іпотекою) майна боржника, для включення їх до реєстру вимог, із договірною вартістю предметів забезпечення.

Натомість, правове значення має розмір підтверджених документально зобов'язань боржника за основним зобов'язанням та вартість фактичної реалізації предмета забезпечення, яка на стадії затвердження реєстру вимог кредиторів за результатами попереднього засідання ще невідома.

У разі реалізації предмета іпотеки з дотриманням вимог Закону про банкрутство іпотека та майнова порука припиняються у повному обсязі, оскільки їх мета досягнута.

За рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється погашення вимог забезпечених кредиторів у позачерговому порядку (частина 9 статті 45 Закону України " Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" ).

Спрямування коштів, отриманих за рахунок майна банкрута, яке є предметом забезпечення, для погашення вимог інших кредиторів, якщо ще не виконані забезпечені цим майном зобов'язання боржника за основним зобов'язанням, суперечить положенням наведеного вище законодавства.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 902/492/17.

Вирішуючи питання щодо кредиторських вимог ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" до боржника, суди попередніх інстанцій керувались усталеною практикою Верховного Суду України та Вищого господарського суду України щодо визначення розміру кредиторських вимог забезпечених кредиторів.

Разом з тим, з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 902/492/17, кредиторські вимоги ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" до боржника у даній справі, що виникли на підставі кредитного договору №НКЛ-2010667 від 27.06.2012 та договору застави корпоративних прав № НКЛ -2010667/S2 від 30.09.2012 підлягають розгляду з урахуванням умов кредитного договору та договору застави, а також з урахуванням розміру дійсних кредиторських вимог за основним зобов'язанням, забезпеченого заставою.

Відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018 та ухвалу Господарського суду м. Києва від 01.11.2017 у справі № 910/15831/16 в частині кредиторських вимог ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк", що виникли на підстав кредитного договору №НКЛ-2010667 від 27.06.2012 та договору застави корпоративних прав № НКЛ -2010667/S2 від 30.09.2012 підлягають скасуванню, а справа у зазначеній частині направленню на новий судовий розгляд до Господарського суду м. Києва.

При новому розгляді справи, вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання вище зазначених кредиторських вимог ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" до боржника та черговість їх включення до реєстру вимог кредиторів , судам слід врахувати вище викладене, більш повно та всебічно перевірити фактичні обставини , доводи та заперечення сторін і в залежності від встановленого та вимог закону, постановити законне та обґрунтоване рішення.

Згідно ч. 1 ст. 316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 314, 315, 316, 317 ГПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018 та ухвалу Господарського суду м. Києва від 01.11.2017 у справі № 910/15831/16 в частині кредиторський вимог ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк", що виникли на підстав кредитного договору №НКЛ-2010667 від 27.06.2012 та договору застави корпоративних прав № НКЛ -2010667/S2 від 30.09.2012 - скасувати.

Справу № 910/15831/16 у скасованій частині направити на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

В решті, постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018 та ухвалу Господарського суду м. Києва від 01.11.2017 у справі № 910/15831/16 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткаченко Н.Г.

Судді Білоус В.В.

Жуков С.В.