ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27 серпня 2018 р. Справа № 903/331/18

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Сердюкової Аліни Олегівни

та за присутності представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні господарського суду Волинської області в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В., м. Київ

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Рябчуна Олександра Олександровича, м. Луцьк

про стягнення 268 796,00грн.

Встановив: Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. звернулось до господарського суду з позовом від 14.05.2018р. вих.№3595 про стягнення з Фізичної особи-підприємця Рябчуна Олександра Олександровича 268 796,00грн., в тому числі 250 405,76 грн. заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами згідно договору кредиту №2010812 КФ-НКЛ від 13.08.2012р. за період з 12.09.2013р. по 02.05.2018р., 5 660,28 грн. пені за період з 01.06.2017р. по 02.05.2018р., нарахованої за несвоєчасне повернення процентів згідно п. 4.1. договору кредиту, 11 970,00грн. штрафу, нарахованого у відповідності до п. 4.2. договору кредиту №2010812 КФ-НКЛ від 13.08.2012р. та 759,96грн. 3% річних від суми прострочених процентів за період з 01.06.2017р. по 02.05.2018р., нарахованих згідно ст. 625 ЦК України.

Ухвалою господарського суду від 05.06.2018р. (з урахування ухвали суду від 22.05.2018р. про залишення позовної заяви без руху) за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено її розгляд в підготовчому судовому засіданні на 05.07.2018р., запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні матеріали.

27 червня 2018 року на адресу господарського суду від Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. надійшло клопотання від 25.06.2018р. №02.3-2544 в якому заявник просив суд забезпечити його участь в судовому засіданні 05.07.2018р. о 11:30 год. в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 02.07.2018р. клопотання ПАТ "Дельта Банк" було задоволено частково; Печерському районному суду міста Києва доручено забезпечити проведення 05.07.2018р. на 11 год. 30 хв. в режимі відеоконференції в приміщенні суду судового засідання по справі №903/331/18.

Ухвалою суду від 05.07.2018р. було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.07.2018р.

09 липня 2018 року на адресу господарського суду від Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. надійшло клопотання від 05.07.2018р. №02.3-2573 в якому заявник просив суд забезпечити його участь в судовому засіданні 26.07.2018р. о 11:15 год. в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 10.07.2018р. клопотання ПАТ "Дельта Банк" було задоволено частково; Печерському районному суду міста Києва доручено забезпечити проведення 26.07.2018р. на 11 год. 15 хв. в режимі відеоконференції в приміщенні суду судового засідання по справі №903/331/18.

23.07.2018р. на адресу суду від Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. надійшло клопотання від 19.07.2018р. №02.3-2562 з доказами його направлення на адресу відповідача, в якому позивач просить суд приєднати до матеріалів справи меморіальний ордер №34950632 від 13.08.2012р. на суму платежу 199 500,00грн.

До початку розгляду справи по суті в судовому засіданні 26.07.2018р. клопотання та документи, подані позивачем у справі прийняті судом та приєднані до матеріалів справи.

Під час розгляду даної справи по суті судом було встановлено наявність рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.12.2013р. у справі №161/18427/13-ц, яким було стягнуто з підприємця Рябчуна Олександра Олександровича на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" 200 757,81грн. заборгованості за договором кредиту №2010812 КФ-НКЛ від 13.08.2012р., у зв'язку з чим представник позивача в судовому засіданні 26.07.2018р. засвідчив на необхідності надати суду письмові пояснення стосовно вказаного рішення та просив суд у зв'язку з цим відкласти розгляд даної справи.

Ухвалою суду від 26.07.2018р. розгляд справи було відкладено на 08.08.2018р. на 10:00 год.

30 липня 2018 року на адресу господарського суду від Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. надійшло клопотання від 26.07.2018р. №02.3-2601 в якому заявник просив суд забезпечити участь його представника в судовому засіданні 08.08.2018р. о 10:00 год. в режимі відеоконференції та визначити суди, що відповідатимуть за проведення відеоконференції під час судового засідання, а саме: Печерський районний суд міста Києва (01601, м.Київ, вул.Хрещатик, 42а, або 02000, м.Київ, провулок Хрестовий, 4), Голосіївський районний суд міста Києва (03127, м. Київ, вул. Полковника Потєхіна, 14А), Господарський суд міста Києва (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44Б), Окружний адміністративний суд міста Києва (01051, м.Київ, вул. Болбочана Петра, 8, корпус 1), Оболонський районний суд міста Києва (04212, м.Києв, вул. Тимошенко, 2-Є).

Ухвалою суду від 31.07.2018р. клопотання ПАТ "Дельта Банк" було задоволено частково; Печерському районному суду міста Києва доручено забезпечити проведення 08.08.2018р. на 10 год. 00 хв. в режимі відеоконференції в приміщенні суду судового засідання по справі №903/331/18.

03.08.2018р. на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення №02.3-2605 від 31.07.2018р. по справі в яких він засвідчив, що 24 грудня 2013 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області було стягнуто з Фізичної особи - підприємця Рябчуна Олександра Олександровича на користь АТ "Дельта Банк" заборгованість за договором кредиту від 13 серпня 2012 року № 2010812-КФ-НКЛ у розмірі 200 757,81 грн. Судом було встановлено факт існування вказаної заборгованості станом на 12.09.2013р.

Проте, у зв'язку з тим, що ФОП Рябчун О.О. порушив свої зобов'язання перед АТ "Дельта Банк" за договором кредиту від 13 серпня 2012 року № 2010812-КФ-НКЛ, у позичальника виникла заборгованість, загальна сума якої за період з 12.09.2013р. по 02.05.2018р. становить 268 036,04грн.

У зв'язку з виникненням технічних проблем (перериванням відеозв'язку), розгляд справи в судовому засіданні 08.08.2018р. не відбувся, про що було складено відповідний акт.

Ухвалою суду від 08.08.2018р. розгляд справи було відкладено на 27.08.2018р.

13.08.2018р. на адресу суду від Печерського районного суду міста Києва надійшов лист від 09.08.2018р. вих.№2549/18, в якому вказано, що у зв'язку з поганим відеозв'язком забезпечити судове засідання в режимі відеоконференції не вдалось можливим.

16 серпня 2018 року на адресу господарського суду від Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. надійшло клопотання від 13.08.2018р. №02.3-2630 в якому заявник просив суд забезпечити участь його представника в судовому засіданні 27.08.2018р. о 10:00 год. в режимі відеоконференції та визначити суди, що відповідатимуть за проведення відеоконференції під час судового засідання, а саме: Печерський районний суд міста Києва (01601, м.Київ, вул.Хрещатик, 42а, або 02000, м.Київ, провулок Хрестовий, 4), Голосіївський районний суд міста Києва (03127, м. Київ, вул. Полковника Потєхіна, 14А), Господарський суд міста Києва (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44Б), Окружний адміністративний суд міста Києва (01051, м.Київ, вул. Болбочана Петра, 8, корпус 1), Оболонський районний суд міста Києва (04212, м.Київ, вул. Тимошенко, 2-Є).

17.08.2018р. на адресу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. було направлено лист №903/331/18/4510/18 за підписом Керівника апарату Господарського суду Волинської області, в якому вказано, що згідно з табелем обліку використання робочого часу, суддя Войціховський В.А. з 13.08.2018р. по 26.08.2018р. перебуває у відпустці, у зв'язку з чим заява про участь представника позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції буде розглянута після фактичного виходу судді Войціховського В.А. на роботу.

23.08.2018р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання від 20.08.2018р. №02.3-2640, в якому він просить суд приєднати до матеріалів справи копію довіреності від 24.07.2018р. та докази направлення на адресу відповідача пояснень по справі від 31.07.2018р. №02.3-2605.

Водночас, 23.08.2018р. на адресу суду від позивача надійшла заява №02.3-2648 від 21.08.2018р., в якій він, посилаючись на ст. ст. 42, 202 ГПК України просить суд відкласти розгляд справи у зв'язку з розглядом судом лопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Позивач в судове засідання 27.08.2018р. свого уповноваженого представника не направив.

Усі без виключення пояснення та докази, подані позивачем у справі були прийняті судом та приєднані до матеріалів справи.

У визначений судом день та час відповідач в судове засідання 27.08.2018р. не з'явився, уповноваженого представника в засідання суду не направив, направлений на адресу ФОП Рябчуна О.О. (АДРЕСА_1) примірник ухвали суду від 08.08.2018р. був повернутий до суду органом поштового зв'язку з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Виходячи з вимог ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із п. п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При неявці відповідача в судове засідання суд враховує, що відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" обов'язок щодо внесення змін про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, з поміж іншого і стосовно місцезнаходження, покладається на останню. Згідно витягу з ЄДР адреса відповідача: Волинська обл., АДРЕСА_1, куди і направлялась ухвала суду.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п.п. 3.9.1., 3.9.2. Постанови від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Розглянувши клопотання позивача про проведення даного судового засідання в режимі відеоконференції та відкладення розгляду даної справи суд відхиляє останні, зокрема, з огляду на наступне.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянуті впродовж розумного строку.

В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Право на справедливий судовий розгляд включає в себе право на доступ до суду та право на доступ до правосуддя в широкому розумінні.

Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України. Пріоритетність застосування норм таких міжнародних договорів у господарському процесі встановлена ст.3 ГПК України.

Відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.

Критерій розумності строку розгляду справи також наведений в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 18.11.2003 р. №01-8/1427 (зі змінами та доповненнями, внесеними в останнє інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008р. №01-8/451). У цьому листі зазначено: "Критеріями оцінки розгляду справи упродовж розумного строку є складність справи, поведінка учасників процесу і поведінка державних органів (суду), важливість справи для заявника".

Визначаючи ці критерії, ВГСУ посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Красношапка проти України" № 23786/02 від 30.11.2006 р. (§ 51).

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумності строку розгляду справи можна застосовувати, коли стороною у спорі є орган державної влади.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 195 ГПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Суд засвідчує, що строк, впродовж якого може бути розглянута дана справа по суті розпочав перебіг з 26.07.2018р. (ухвала суду від 26.07.2018р.) та закінчується 27.08.2018р. (з врахуванням того, що 25.08.2018р. вихідний день).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених ч. 2 ст. 202 цього Кодексу. Статтею 202 ГПК України встановлено наслідки неявки в судове засідання учасників справи.

За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин (ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто підставою для відкладення розгляду справи за клопотанням учасника справи є наявність для цього обґрунтованих причин.

Представником сторони у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 58 ГПК України).

Крім того, за змістом ч. 3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України, юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Враховуючи викладене, позивач не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні іншого представника, - адвоката або здійснювати самопредставництво.

Відповідно до п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника.

Таким чином, нез'явлення представника позивача через неможливість забезпечення явки його уповноваженого представника в судове засідання не є підставою для відкладення розгляду справи.

Водночас суд зауважує, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. №01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальним правами у господарському судочинстві").

Позивачем не доведено, а судом не встановлено наявності обставин, які б унеможливлювали вирішення справи без участі представника зазначеного учасника судового процесу.

При цьому суд зауважує, що листом №903/331/18/4510/18 Керівник апарату Господарського суду Волинської області, повідомив позивача, що згідно з табелем обліку використання робочого часу, суддя Войціховський В.А. з 13.08.2018р. по 26.08.2018р. перебуває у відпустці, у зв'язку з чим заява про участь представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції буде розглянута після фактичного виходу судді Войціховського В.А. на роботу 27.08.2018р., тобто в день проведення даного судового засідання, що унеможливлює задоволення клопотання позивача про проведення судового засідання 27.08.2017р. в режимі відеоконференції.

Проаналізувавши подані позивачем на обґрунтування позовних вимог докази, беручи до уваги те, що сторони належним чином були повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду даної справи по суті, закінчення строку розгляду даної справи 25.08.2018р. господарський суд вважає за можливе в даному судовому засіданні розглянути справу по суті, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд, оцінюючи подані докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що пред'явлений до відповідача позов безпідставний та не підлягає до задоволення.

Викладена позиція суду пов'язана з наступними встановленими в судовому засіданні обставинами:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 13 серпня 2012 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Фізичною особою-підприємцем Рябчуном Олександром Олександровичем було укладено договір кредиту №2010812 КФ-НКЛ з додатковим договором №1 від 21.05.2013р. до нього (а.с. 11-15).

Відповідно до пункту 1.1. ст. 1 кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання, а позичальник зобов'язався своєчасно повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші зобов'язання за цим договором.

Відповідно до п.п. 1.1.1. п. 1.1. ст. 1 кредитного договору банк надає позичальнику кредит окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - "Транш", а у сукупності - "Транші", в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в сумі 199 500,00 гривень (сто дев'яносто дев'ять тисяч п'ятсот гривень 00 копійок) та зменшенням максимального ліміту заборгованості у порядку, зазначеному в п. 1.1.2. цього договору, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 24,99 % (двадцять чотири цілих дев'яносто дев'ять сотих процентів) річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості за Кредитом до 12 серпня 2015 року включно, на умовах визначених цим договором.

Згідно п.п. 1.1.3. п. 1.1. ст. 1 кредитного договору у випадку невиконання позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п. 3.1.14. цього договору, процентна ставка за користування кредитом встановлюється в розмірі 30 % (тридцять процентів) річних, та починає застосовуватися до взаємовідносин сторін за цим договором починаючи з дня, наступного за кінцевим терміном (днем) виконання зобов'язання та діє до дня (включно) виконання умов, передбачених п. 3.1.14. цього договору. При цьому сторони погодили, що зазначене встановлення розміру процентної ставки за користування кредитом по цьому договору не потребує додаткового двохстороннього погодження та внесення відповідних письмових змін до цього договору.

Відповідно до п.п. 1.1.4. п. 1.1. ст. 1 кредитного договору у разі прострочення кінцевого терміну повернення заборгованості за кредитом, визначеного в п.1.1. цього договору, процентна ставка за цим договором встановлюється в розмірі 44,99 % (сорок чотири цілих дев'яносто дев'ять сотих процентів) річних, та починає застосовуватися до взаємовідносин сторін за цим договором починаючи з дня, наступного за кінцевим терміном (днем) повернення заборгованості за кредитом по день фактичного погашення простроченої заборгованості за кредитом. При цьому сторони погодили, що зазначене встановлення розміру процентної ставки за користування кредитом по цьому договору не потребує додаткового двохстороннього погодження та внесення відповідних письмових змін до цього договору.

Згідно п. 1.3. ст.1 цього договору забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги за цим договором, виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства України, про що укладається відповідний договір іпотеки нерухомого майна (житлової квартири), загальною площею 65,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та належить Рябчуну Олександру Олександровичу, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Відповідно до п. 2.2. кредитного договору нарахування та сплата процентів за користування кредитом здійснюється виходячи із розміру процентної ставки, встановленої в п.1.1.1. цього договору, або встановленої відповідно до п.п. 1.1.3., 1.1.4. цього договору. Сплата процентів здійснюється у валюті кредиту щомісячно, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, а також в день кінцевого терміну повернення заборгованості за кредитом. Моментом (днем) повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, можливих штрафних санкцій, передбачених договором, вважається день зарахування грошових коштів позичальника на рахунок, зазначений в п. 2.4. цього договору.

У відповідності до п.п. 3.3.2., 3.3.3., 3.3.4. п. 3.3. ст. 3 що позичальник зобов'язаний дотримуватися положень цього договору та договорів, які зазначені в п. 1.3. цього договору, повинен протягом строку використання кредиту сплачувати проценти за користування кредитом, комісії, в порядку визначеному цим договором, а також повинен повернути кредитору у повному обсязі кредит, сплатити проценти та комісії, а також можливі штрафні санкції у порядку та терміни, визначені цим договором.

Пунктами 4.1.-4.2. ст. 4 цього договору визначено, що у випадку прострочення позичальником строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту/траншу, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, від простроченої суми за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити в повному обсязі проценти і комісії, передбачені цим договором. У випадку порушення позичальником вимог п.п. 3.3.1., 3.3.6.-3.3.14. цього договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 2% від максимального ліміту заборгованості, визначеного п.1.1.1. цього договору, за кожний випадок порушення.

Цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань за цим договором (пункт 8.6. договору).

Даний договір з додатковим договором до нього підписано сторонами.

Банк свої зобов'язання за договором кредиту №2010812 КФ-НКЛ від 13.08.2012р. виконав у повному об'ємі та надав відповідачу кредитні кошти в розмірі, на умовах та в строки визначені кредитним договором.

За час дії кредитного договору позичальником були допущені порушення в частині зобов'язань по сплаті кредиту та процентів за користування кредитними коштами.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У відповідності до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі -ГК України) господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк його виконання.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), господарські зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону чи договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно приписів ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 230 ГК України штраф та пеня є одними з видів штрафних санкцій, які визнаються як господарські санкції у вигляді грошової суми, котру учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Свої зобов'язання за кредитним договором №2010812 КФ-НКЛ від 13.08.2012р. щодо надання відповідачу коштів позивачем виконано в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи.

У зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором ПАТ "Дельта Банк" звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області про стягнення заборгованості за Кредитним договором №2010812 КФ-НКЛ від 13.08.2012р. (стягнення суми кредиту та відсотків), а саме 185 405,90грн.-заборгованості по тілу кредиту, 946,84грн.-пені за несвоєчасне повернення кредиту, 13 986,90грн.-заборгованості за процентами, 418,17грн.-пені за несвоєчасне повернення процентів.

24 грудня 2013 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі №161/18427/13-ц було стягнуто з відповідача (Фізичної особи - підприємця Рябчуна Олександра Олександровича) на користь ПАТ "Дельта Банк" заборгованість у розмірі 200 757,81 грн. В рахунок погашення заборгованості за договором кредиту від 13 серпня 2012 року № 2010812-КФ-НКЛ, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та фізичною особою-підприємцем Рябчуном Олександром Олександровичем, в розмірі 200 757,81 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру загальною площею 65,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить Рябчуну Олександру Олександровичу, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 02.07.2012 року виконавчим комітетом Луцької міської ради Волинської області на підставі рішення від 21.06.2012 року № 433-12, право власності на яку зареєстроване Комунальним підприємством "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" від 23.07.2012 року за реєстраційним номером 37192853, про що зроблений відповідний запис №6461 в реєстрову книгу №196д., шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" з дотриманням вимог Закону України "Про іпотеку", з початковою ціною не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.09.2017р. у справі №161/18427/13-ц було поновлено Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" строк пред'явлення до виконання виконавчих листів по справі №161/18427/13-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором із ФОП Рябчуна Олександра Олександровича та звернення стягнення на АДРЕСА_1 та належить на праві власності Рябчуну Олександру Олександровичу, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

За змістом ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства, зокрема, є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до п. п. 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії" п. 61)

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Відповідно до ч. 4. ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким чином, позивач в зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору скористався правом звернення до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості і його позовні вимоги були задоволені повністю рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.12.2013 року у справі № 161/18427/13-ц.

Як вбачається з вищевказаного рішення, станом на 12.09.2013 року відповідач Рябчун О.О. порушив умови кредитного договору і мав прострочену заборгованість на загальну суму 200 757,81 грн., з них 185 405,90грн.-заборгованість по тілу кредиту, 946,84грн.-пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 13 986,90грн.-заборгованість за процентами, 418,17грн.-пеня за несвоєчасне повернення процентів.

Суд дійшов висновку, що звернувшись до суду з позовною заявою про дострокове погашення всієї заборгованості, позивач змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором. Отже, після зміни строку виконання зобов'язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення та не підлягали виконанню.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року (№ 6-249цс15).

Таким чином, реалізувавши право на дострокове погашення всієї заборгованості (в даному випадку звернення до суду з позовом у справі № 161/18427/13-ц) позивач припинив дію договору та втратив можливість нарахування і стягнення з відповідача відсотків, пені та штрафу за Договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду наведеній у постанові від 14.02.2018 року №61 - 2404св18 та у постановах Рівненського апеляційного господарського суду від 22.05.2018р. у справі №903/675/17 та від 18.06.2018р. у справі №903/74/18.

Також, у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року №61 - 2404св18 вказано, що посилання заявника у касаційній скарзі на те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, є безпідставними, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

За приписами ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України (ред. з 15.12.2017) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З моменту ухвалення вказаного рішення, яким вирішено спір сторін щодо боргових зобов'язань відповідача, правовідносини сторін перейшли в іншу площину виконання судового рішення. Ці правовідносини врегульовані спеціальним законом - Законом України "Про виконавче провадження".

Крім того, згідно положень абзацу 2 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, і не надає права на нарахування і отримання відсотків, пені, комісії за Кредитним договором (нарахування і отримання яких можливо лише у разі стягнення коштів за виконавчим написом нотаріуса, згідно положень абзацу 3 пункту 17 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. № 5).

Отже, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача нарахованих сум процентів, штрафу та пені за кредитним договором є безпідставною та задоволенню не підлягає. Відтак, в позові слід відмовити.

При цьому, суд засвідчує, що з огляду на вищевикладене позивачем безпідставно заявлена і вимога щодо стягнення 759,96грн. 3% річних від суми прострочених процентів за період з 01.06.2017р. по 02.05.2018р., оскільки як вже зазначалось наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

В даному випадку позивачем нараховано 759,96грн. 3% річних від суми прострочених процентів за період з 01.06.2017р. по 02.05.2018р., тобто не на суму заборгованості встановлену рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.12.2013 року у справі № 161/18427/13-ц, а на суму заборгованості по простроченим процентам за період з 01.06.2017р. по 02.05.2018р., що є неправомірним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, у суду відсутні підстави для відшкодування позивачу, понесених ним витрат, пов'язаних з поданням позовної заяви до суду та розглядом справи в суді (сплата судового збору) за рахунок відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 75, 76-80, 123, 129, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається до апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу якого знаходиться місцевий господарський суд, протягом 20 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення

складено 27.08.2018р.

Суддя В. А. Войціховський