Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2018 р. м. Житомир Справа № 906/462/18

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

секретар судового засідання: Макарчук В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, дов. б/н від 03.08.2018 (в режимі відеоконференції)

від відповідача: ОСОБА_2, адвокат, ордер від 27.06.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Преформ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіко"

про стягнення 139825,39 грн

Позивачем подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Преформ" про стягнення 139825,39 грн. заборгованості за договором постачання № 220217/02 від 22.02.2017, з яких: 90000,00 грн., 33701,42 грн. пеня, 12581,43 грн. інфляційні та 3542,54 грн. 3% річних. Водночас, позивач просить стягнути з відповідача сплачений судовий збір та вартість правової допомоги в сумі 95000,00 грн.

Ухвалою господарського суду від 07.06.2018 відкрито провадження у справі. Підготовче засідання призначено на 03.07.2018.

У відповідності до ч. 5 ст. 233 ГПК України в судовому засіданні 03.07.2018 оголошено перерву до 17.07.2018.

Ухвалою від 17.07.2018 підготовче засідання відкладено на 06.08.2018.

06.08.2018 представником відповідача подано клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача 14145,25 грн. пені у зв'язку з відсутністю предмету спору (а.с. 98).

Крім того 06.08.2018 представником відповідача до суду подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів сплати відповідачем витрат на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. (а.с. 102-105).

06.06.2018 від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої останній просить стягнути з відповідача 35486,31 грн. пені, 3569,14 грн. - 3% річних та 13055,81 грн. інфляційних втрат (а.с. 107-114).

Розглядаючи подану заяву про зменшення розміру позовних вимог, суд зазначає про наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Проаналізувавши заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, суд дійшов до висновку про те, що позивач в частині стягнення основного боргу зменшив розмір позовних вимог , а в частині стягнення пені, інфляційних та 3 % річних має місце збільшення розміру позовних вимог.

Оскільки подана позивачем заява не суперечить вимогам норм чинного законодавства та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, суд приймає останню до розгляду та вирішує спір в межах вимог, викладених у поданій 06.08.2018 позивачем заяві.

В підготовчому судовому засіданні від 07.08.2018 за письмовою згодою представники сторін, суд в порядку ч.6 ст. 183 ГПК України, розпочав розгляд справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, підтримав позовні вимоги з підставі, викладених у позовній заяві та з урахуванням заяви від 06.08.2018 про зменшення позовних вимог.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору постачання № 220217/02 від 22.02.2017 щодо своєчасної оплати поставленої продукції.

Представник відповідача в судовому засіданні та відповідно до письмового відзиву, поданого 03.07.2018, частково заперечив проти позовних вимог з підстав неправильності здійсненого позивачем розрахунку позовних вимог (а.с. 42-46).

Повідомив суд про сплату позивачеві 12.047,86 грн. штрафних санкцій та 2097,39 грн. судового збору. Просить закрити провадження у справі в частині стягнення з відповідача 14145,25 грн. пені у зв'язку з відсутністю предмета спору (а.с. 98-100).

Подав клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. (а.с. 68).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

22.02.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод Преформ" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спіко" (покупець, відповідач) укладено договір постачання № 220217/02 (а.с. 13).

19.06.2017 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до Договору постачання № 220217/02 від 22.02.2017.

За умовами п.1.1 договору, предметом даного договору є преформа, кришка для пляшок та ручка для пляшок, іменований далі по тексту Договору "Товар".

Відповідно до п. 1.2 договору, постачальник зобов'язується поставляти й передавати у власність покупцеві товар для використання його в господарській діяльності, а покупець зобов'язується приймати товар й оплачувати його вартість.

Товар, зазначений у п. 1.1. даного Договору, постачається покупцеві партіями (п. 2.1 договору).

За приписами п. 2.2. договору (з урахуванням додаткової угоди), на кожну партію товару складається специфікація, у якій вказується асортимент товару, кількість, ціна за одиницю, умови оплати товару, загальна вартість партії товару, а також умови та строки поставки.

Згідно п. 3.5 договору, товар вважається переданим постачальником та прийнятим покупцем по кількості та по якості з моменту його фактичної передачі в пункті поставки та підписання видаткової накладної.

У пункті 4.1 договору сторони погодили, що ціна товару в кожній партії, що поставляється за даним договором, визначається сторонами в специфікаціях. Загальна ціна договору, складає суму усіх специфікацій, які підписані Сторонами протягом дії цього договору.

Відповідно до п. 4.5 договору сторони погодили умови оплати: відтермінування платежу протягом 45 (сорока п'яти) календарних днів з моменту отримання продукції покупцем.

Форма оплати - безготівковий розрахунок платіжним дорученням, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок постачальника грошових коштів згідно виставленого рахунку (п. 4.6 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач відповідно до умов договору поставив відповідачу за видатковою накладною № 180805 від 18.08.2017 товар на суму 151562,46 грн., за видатковою накладною № 190804 від 19.08.2017 товар на суму 140219,53 грн., за видатковою накладною № 280902 від 28.09.2017 товар на суму 101823,77 грн., за видатковою накладною № 281205 від 28.12.2017 товар на суму 151282,38 грн.

Всього позивачем поставлено товар на суму 544888,14 грн. (а.с. 16-19).

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач оплатив поставлену позивачем продукцію у повному обсязі на суму 544888,14 грн., однак оплату здійснював з порушенням строків оплати, які визначені в п. 4.5 договору, тобто здійснював оплату з прострочкою платежу.

Відповідно до п. 7.1 договору, у випадку прострочення в оплаті поставленого товару в зарахуванні коштів на рахунок постачальника, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної вартості не оплаченого товару/суми не зарахованих коштів, за кожний день порушення строків оплати/зарахування коштів.

На підставі вищевказаного пункту договору за несвоєчасно проведені розрахунки за поставлений товар позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 35486,31 грн. пені.

Крім того, за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України позивачем заявлено до стягнення з відповідача 13055,81 грн. інфляційних та 3569,64 грн. 3 % річних.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, надавши правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, заслухавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки № 220217/02 від 22.02.2017 та додаткової угоди № 1 від 19.06.2017 до Договору поставки № 220217/02 від 22.02.2017.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, матеріалами справи підтверджується факт поставки товару на загальну суму 544888,14 грн., що вказує на належне виконання зобов'язання з боку позивача.

Відповідач факт отримання товару на зазначену суму 544888,14 грн. не оспорив, відтак у останнього виник кореспондуючий обов'язок щодо оплати отриманого товару.

Нормою ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, у п. 4.5 договору сторони погоди умови оплати отриманого товару, а саме протягом 45 (сорока п'яти ) календарних днів з моменту отримання продукції покупцем.

За таких обставин, з врахуванням п. 4.5 договору у відповідача виник обов'язок оплатити поставлений позивачем товар:

- за видатковою накладною № 180805 від 18.08.2017 товар на суму 151562,46 грн. - до 03.10.2017;

- за видатковою накладною № 190804 від 19.08.2017 товар на суму 140219,53 грн. - до 04.10.2017;

- за видатковою накладною №280902 від 28.09.2017 товар на суму 101823,77 грн. - до 13.11.2017;

- за видатковою накладною № 281205 від 28.12.2017 товар на суму 151282,38 грн. - до 12.02.2018.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, відповідач, поставлений позивачем товар, оплатив у повному обсязі, однак з порушенням встановленого договором строку для проведення розрахунків.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

Як зазначалось вище пунктом 7.1 договору сторони передбачили, що у випадку прострочення в оплаті поставленого товару в зарахуванні коштів на рахунок постачальника, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної вартості не оплаченого товару/суми незарахованих коштів, за кожний день порушення строків оплати/ зарахування коштів.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 даного Закону України визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як вбачається з розрахунку позивача (а.с. 111-113), пеню заявлено за видатковими накладними:

- № 180805 від 18.08.2017 за період з 03.10.2017 по 20.12.2017 на суму простроченої заборгованості, що існувала у відповідний період, яка становить 4381,34 грн.;

- № 190804 від 19.08.2017 за період з 04.10.2017 по 25.01.2018 на суму простроченої заборгованості, що існувала у відповідний період, яка становить 9521,42 грн.;

- № 280902 від 28.09.2017 за період з 13.11.2017 по 02.03.2018 на суму простроченої заборгованості, що існувала у відповідний період, яка становить 7748,24 грн.;

- № 281205 від 28.12.2017 за період з 12.02.2018 по 04.07.2018 на суму простроченої заборгованості, що існувала у відповідний період, яка становить 13835,31 грн.

Перевіривши, поданий позивачем розрахунок, суд встановив, що при обрахунку пені за видатковими накладними № 280902 від 28.09.2017 та № 281205 від 28.12.2017 позивачем допущено помилку, а саме невірно визначено початкову дату нарахування пені.

Так позивачем за видатковою накладною № 280902 від 28.09.2017 початковою датою нарахування пені визначено 13.11.2017, в той час, як суд встановив, що прострочка в оплаті заборгованісті в сумі 101823,77 грн. за вказаною накладною почалась з 14.11.2017 (оскільки 45-й день припав на 12.11.2017, який був вихідним днем).

За видатковою накладною № 281205 від 28.12.2017 початковою датою нарахування пені визначено 12.02.2018, в той час як прострочка в оплаті заборгованості в сумі 151282,38 грн. за вказаною накладною почалась 13.02.2018 (так як останній день оплати - 11.02.2018 був вихідним днем).

Крім того, при обрахунку пені за усіма видатковими накладними позивачем було допущено й арифметичні помилки.

За вказаних обставин, суд здійснив власний розрахунок, виходячи з вихідних даних позивача, з урахуванням обставин, встановлених судом, за яким пеня становить 35205,47 грн.

Водночас, представником відповідача повідомлено, що відповідач згідно платіжного доручення № 7403 від 18.07.2018 сплатив позивачу штрафні санкції в розмірі 25% на суму 12047,86 грн. та 2097,39 грн. згідно платіжного доручення № 7404 від 18.07.2018 призначенням платежу "Відшкодування суми сплаченого судового збору за позовом від 18.05.2018...". Просив закрити провадження у справі в частині стягнення пені в сумі 14145,25 грн.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Так, предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

Предметом спору у даній справі є, зокрема стягнення з відповідача пені в сумі 35486,31 грн.

Судом встановлено, що відповідачем згідно платіжного доручення № 7403 від 18.07.2018 перераховано позивачу штрафні санкції в розмірі 12047,86 грн. (а.с. 99), що вказує на відсутність предмету спору у вказаній сумі.

З огляду на вищевикладене, в частині стягнення пені в сумі 12047,86 грн. провадження у справі №906/462/18 слід закрити на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

З урахуванням викладеного вимога про стягнення з відповідача пені є обґрунтованою та підлягає задоволенню в сумі 23157,58 грн.

В частині стягнення 280,87 грн. пені суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Щодо коштів в сумі 2097,39 грн., які перераховані платіжним дорученням № 7404 від 18.07.2018 з призначенням платежу "Відшкодування судового збору...", то перевіривши суму судового збору, яка була сплачена позивачем при зверненні до суду з позовом, суд дійшов висновку, що відповідач дійсно сплатив позивачу понесені ним витрати по сплаті судового збору, що, в тому числі, підтверджується і призначенням платежу.

За таких обставин буде безпідставним вважати вказану суму, як сплату пені і, як наслідок, буде неправомірним закрити провадження у справі на вказану суму в частині стягнення пені.

Стосовно вимог позивача про стягнення на його користь з відповідача 3569,64 грн. 3 % річних, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З розрахунку позивача (а.с 108-109) вбачається, що нарахування 3% річних здійснено за видатковими накладними:

- № 180805 від 18.08.2017 за період з 03.10.2017 по 20.12.2017на суму простроченої заборгованості, що існувала у відповідний період, яка становить 500,83 грн.;

- № 190804 від 19.08.2017 за період з 04.10.2017 по 25.01.2018 на суму простроченої заборгованості, що існувала у відповідний період, яка становить1030,49 грн.;

- № 280902 від 28.09.2017 за період з 13.11.2017 по 02.03.2018 на суму простроченої заборгованості, що існувала у відповідний період, яка становить 803,56 грн.;

- № 281205 від 28.12.2017 за період з 12.02.2018 по 04.07.2018 на суму простроченої заборгованості, що існувала у відповідний період, яка становить 739,15 грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд встановив, що позивачем допущені аналогічні помилки, що і при нарахуванні пені. За таких обставин суд здійснив власний розрахунок, враховуючи вихідні дані позивача, за яким 3 % річних становлять 3073,75 грн.

Отже вимога про стягнення з відповідача 3% річних є обґрунтованою, заявленою у відповідності до норм чинного законодавства та підлягає задоволенню в сумі 3073,75 грн.

В частині стягнення 495,89 грн. 3 % річних суд відмовляє за безпідставністю.

Щодо інфляційних нарахувань (а.с. 109-111), то судом встановлено наступне:

- за видатковою накладною № 180805 від 18.08.2017 інфляційні заявлено за наступні періоди: з 03.10.2017 по 04.10.2017 на суму заборгованості 151562,46; з 05.10.2017 по 10.10.2017 на суму заборгованості 111562,46 грн.; з 11.10.2017 по 31.10.2017 на суму заборгованості 81562,46грн.; з 01.11.2017 по 31.10.2017 на суму заборгованості 81562,46 грн., з 01.12.2017 по 08.12.2017 на суму заборгованості 81562,46 грн., з 08.12.2017 по 12.12.2017 на суму заборгованості 51562,46 грн.; з 13.12.2017 по 20.12.201 на суму заборгованості 21562,46 грн., які в загальній сумі склали 2032,08 грн.;

- за видатковою накладною № 190804 від 19.08.2017 інфляційні заявлено за період з 04.10.2017 по 31.10.2017 на суму заборгованості 140219,61; з 01.11.2017 по 30.11.2017 на суму заборгованості 140219,61 грн., ; з 01.12.2017 по 21.12.2017 на суму заборгованості 140219,61 грн.; з 22.12.2017 по 27.12.2017 на суму заборгованості 110219,61 грн.; з 28.12.2017 по 31.12.2017 на суму заборгованості 78437,62 грн.; з 01.01.2018 по 04.01.2018 на суму заборгованості 78437,62 грн.; з 05.01.2018 по 12.01.2018 на суму заборгованості 48437,62 грн.; з 13.01.2018 по 19.01.2018 на суму заборгованості 18437,62 грн., з 20.01.2018 по 26.01.2018 на суму заборгованості 8437,62 грн., які в загальній сумі склали4472,37 грн.;

- за видатковою накладною №280902 від 29.08.2017 інфляційні заявлено за період з 13.11.2017 по 30.1.12017 на суму заборгованості 101823,77 грн.; з 01.12.2017 по 31.12.2017 на суму заборгованості 101823,77 грн.; з 01.01.2018 по 27.01.2018 на суму заборгованості 101823,77 грн.; з 27.01.2018 по 21.01.2018 на суму заборгованості 80000,00грн.; з 01.02.2018 по 15.02.2018 на суму заборгованості 80000,00 грн.; з 16.0.22018 по 23.02.2018 на суму заборгованості 50000,00 грн.; з 23.02.2018 по 28.02.2018 на суму заборгованості 20000,00 грн.; З 01.03.2018 по 02.03.2018 на суму заборгованості 20000,00 грн., як і в загальному розмірі склали 3567,16 грн..

- за видатковою накладною № 281205 від 28.12.2017 інфляційні заявлено за період з 12.02.2018 по 28.02.2018 на суму заборгованості 151282,38 грн.; з 01.03.2018 по 02.03.2018 на суму заборгованості 151282,38 грн.; з 03.03.2018 по 15.03.2018 на суму заборгованості 140000,00 грон., з 16.03.2018 по 22.03.2018 на суму заборгованості 120000,00 грн.; з 23.03.2018 по 31.03.2018 на суму заборгованості 110000,00 грн.; з 01.04.2018 по 12.04.2018 по 110000,00 грн.; з 13.04.2018 по 25.04.2018 на суму заборгованості 100000,00 гн.; з 26.04.2018 по 30.04.2018 на суму заборгованості 90000,00 грн., які в загальній сумі склали 2984,20 грн.

Перевіривши, здійснені позивачем нарахування інфляційних, суд дійшов до висновку, що розрахунок є невірний, оскільки нарахування здійснено на суми заборгованості із врахуванням поточних оплат протягом місяця та за місяці, в яких заборгованість на кінець місяця була відсутня, що суперечить порядку здійснення нарахування інфляційних.

Суд звертає увагу позивача , що відповідно до п. 3.1. Постанови ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. № 14, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція

За таких обставин, враховуючи рекомендації ВГСУ та враховуючи проплати здійснені відповідачем, суд здійснив власний розрахунок інфляційних.

Так, по видатковій накладній № 180805 від 18.08.2017 інфляційні слід рахувати за жовтень 2017 року на суму заборгованості 81562,46 грн. , які становлять 978,75 грн.; за листопад 2017 року на суму заборгованості 81562,46 грн., які становлять 734,06 грн.

По видатковій накладній № 190804 від 19.08.2017 інфляційні слід рахувати за жовтень 2017 року на суму заборгованості 140219,53 грн., які становлять 1682,63 грн.; за листопад 2017 року на суму заборгованості 140219,53грн., які становлять 1261,98 та за грудень 2017 року на заборгованість 100000,00 грн., які становлять 1000,00 грн.;

По видатковій накладній № 28092 від 28.09.2017 слід рахувати за листопад 2017 року на суму заборгованості 101823,77 грн., які становлять 916,41 грн.; за грудень 2017 на суму заборгованості 101823,77 грн., які становлять 1018,24грн., за січень 2018 року на суму заборгованості 80000,00 грн. , які становлять 1200,00 грн.; за лютий 2018 року на суму заборгованості 20000,00 грн., які становлять 180,00 грн.

По видатковій накладній № 281205 від 28.12.2017 слід рахувати за лютий 2018 року на суму заборгованості 151282,38 грн., які становлять 1361,54 грн., за березень 2018 року на суму заборгованості 110000,00 грн., які становлять 1210,00 грн. та за квітень 2018 року на суму заборгованості 90000,00 грн., які становлять 720,00 грн.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних є правомірною, заявленою у відповідності до умов чинного законодавства та підлягає задоволенню в сумі 12263,61 грн.

В частині стягнення 792,20 грн. інфляційних (13055,81 грн. - 12263,61 грн.) суд відмовляє за безпідставністю.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач позов за предметом та підставами не оспорив, своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні та подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про задоволення позову на загальну суму 38494,94 грн., з яких: 23157,58 грн. пеня; 3073,75 - 3% річних; 12263,61 грн.- інфляційні.

В частині стягнення 280,87 грн. пені, 495,89 грн. 3 %, 792,20 грн. інфляційних суд відмовляє.

В частині стягнення 12047,86грн. пені суд закриває провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

За змістом п. 2 ч.5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються про розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 2097,39 грн. згідно платіжного доручення № 4375 від 21.05.2018 (а.с. 12).

Пунктом 2 ч.1 ст. 129 ГПК України визначено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, в процесі вирішення спору відповідач згідно платіжного доручення № 7404 від 18.07.2018 (а.с. 100) відшкодував позивачу, сплачений ним судовий збір в сумі 2097,39 грн.

З огляду на викладене, розподіл судових витрат суд не здійснює.

Розглядаючи вимогу позивача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 95000,00грн., суд дійшов наступних висновків.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 16 ГПК України).

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Відповідно ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

На обґрунтування заявленого розміру витрат на правову допомогу, представником позивача подано, укладений з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод Преформ" договір про надання юридичних послуг (а.с. 77-78) та платіжне доручення про перерахування ФОП ОСОБА_3 95000,00 грн. вартості наданих юридичних послуг за травень 2018 року (а.с. 79).

Відповідно до п. 1.1. даного договору виконавець зобов'язується надавати клієнту якісні юридичні послуги та здійснювати юридичний супровід його діяльності в межах наданих клієнтом доручень, окрім юридичних послуг, визначених в договорі про надання юридичних послуг від 01.10.2016 № 24, що укладений між сторонами, а клієнт зобов'язується прийняти юридичні послуги та своєчасно сплачувати винагороду виконавця на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Проте у матеріалах справи відсутні докази того , що правнича допомога позивачу надавалась саме адвокатом в розумінні Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" .

Крім того, інтереси позивача в судових засідання за довіреністю представляли ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Докази надання правничої допомоги ОСОБА_5, як адвокатом, в межах даної справи позивачем не надано.

З огляду на викладені обставини суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про покладення витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 95000,00 грн. на відповідача.

Стосовно клопотання відповідача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. суд дійшов наступних висновків.

На підтвердження понесених витрат відповідачем подано договорів про надання правничої допомоги № 25/06/18-1 від 25.06.2018, укладений між ТОВ "Спіко" та Адвокатським бюро "ОСОБА_4 кулачко та партнери", ордер КС № 429976, виданий адвокатським бюро "ОСОБА_2 та партнери" ОСОБА_2 на представлення інтересів ТОВ "Спіко" в господарському суді Житомирської області; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 5221/10 видане ОСОБА_2 (а.с.53-55), платіжне доручення № 7402 від 16.072018, за яким Адвокатському бюро "ОСОБА_2 та партнери" сплачено 10000,00 грн. за надані послуги згідно договору про надання юридичної допомоги № 25/06/18-1 від 25.06.2018 та виписку по рахунку Адвокатського бюро "ОСОБА_2 та партнери" (103-104).

Частиною 2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Слід зазначити, що ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що спір у справі виник у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором щодо своєчасної оплати, отриманої від позивача продукції, та саме дії останнього стали підставою звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають залишенню за відповідачем.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіко" (3313, Житомирська область, Бердичівський район, село Мирне, вул. Володарського, будинок 151 А, )

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Преформ" (49008, м. Дніпропетровськ, вул. Автотранспортна, буд.6, )

- 23157,58 грн. пені;

- 3073,75 - 3% річних;

- 12263,61 грн.- інфляційних нарахувань;

3. Закрити провадження у справі в частині стягнення пені в сумі 12047,86 грн. на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

4. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 15.08.18

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1 - в справу

2,3 - сторонам ( рек. з пов.)