КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2018 р. Справа№ 910/3695/18

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Калатай Н.Ф.

Кропивної Л.В.

при секретарі судового засідання: Андросенко А.С.

за участю представників:

від позивача Палькевич Н.С. довіреність № 007.1Др-5-0318 від 16.03.2018;

від відповідача Герасименко М.В. довіреність № 11 від 02.01.2018;

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного вищого навчального закладу "Університет банківської справи"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2018

у справі №910/3695/18 (суддя Ю.О.Підченко )

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут"

до Державного вищого навчального закладу "Університет банківської справи"

про стягнення 303 314, 20 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2018 у справі №910/3695/18 позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з Державного вищого навчального закладу "Університет банківської справи" (04070, місто Київ, вулиця Андріївська, будинок 1, ідентифікаційний код 34716922) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" (79039, місто Львів, вулиця Золота, будинок 42, ідентифікаційний код 39594527) заборгованість в розмірі 264 052, 13 грн., інфляцію в розмірі 31 595, 02 грн., 3% річних в розмірі 7 667, 05 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 549, 72 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, Державний вищий навчальний заклад "Університет банківської справи" подав до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2018 у справі №910/3695/18 повністю із закриттям провадження у справі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Кропивної Л.В., Дідиченко М.А..

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.07.2018 відкрито апеляційне провадження у справі №910/3695/18 за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу "Університет банківської справи" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2018 та призначено справу до розгляду на 16.08.2018 р. у складі головуючого судді Смірнової Л.Г. суддів Кропивної Л.В., Дідиченко М.А..

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв'язку з перебуванням судді Дідиченко М.А., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею - доповідачем, у відпустці, сформовано новий склад: головуючого судді - Смірнової Л.Г., суддів Калатай Н.Ф., Кропивної Л.В.

Через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити рішення першої інстанції без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

У судове засідання 16.08.2018 з'явились представники позивача та відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2018 у справі №910/3695/18 повністю із закриттям провадження у справі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити рішення першої інстанції без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

12.02.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" (постачальник, позивач) та Державним вищим навчальним закладом "Університет банківської справи" (споживач, відповідач) було укладено договір №11410YJWPMAB016 на газ природний, скраплений або в газоподібному стані (договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов'язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором (п.1.1), договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання газу з 01.01.2016 року до 31.12.2016 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.11 договору).

Згідно з п. 11.1 договору, цей договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Відповідно до умов додаткової угоди № 2 від 30.12.2016 року до договору з метою проведення процедури закупівлі природного газу на 2017 рік сторонами продовжено дію договору № 11410YJWPMAB016 на газ природний, скраплений або в газоподібному стані від 12.02.2016 року на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку 2017 року, в обсязі, що не перевищує 20% суми, визначеної в даному договорі. Дана додаткова угода набуває чинності з дати її підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання газу з 01.01.2017 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

За умовами додаткової угоди № 3 від 31.01.2017 року до договору сторони погодили загальну суму даної угоди, яка склала 283821,32 грн., дія цієї додаткової угоди сторони поширили на відносини, що виникли між ними з 01.01.2017 року.

За актами № ЗЛВ00025277 прийому-передачі природного газу від 31.03.2017 року на суму 257 650, 00 грн., № ЗЛВ00032184 прийому-передачі природного газу від 30.04.2017 року на суму 6 402, 13 грн. позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 264 052, 13 грн.

Як зазначив позивач у позовній заяві, відповідач за отриманий товар не розрахувався, у зв'язку з чим позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з відповідним позовом.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як свідчать матеріали справи, згідно актів № ЗЛВ00025277 прийому-передачі природного газу від 31.03.2017 року на суму 257 650, 00 грн. та № ЗЛВ00032184 прийому-передачі природного газу від 30.04.2017 року на суму 6 402, 13 грн., які скріплені підписами уповноважених осіб та печатками сторін, підтверджується факт поставки позивачем та прийняття відповідачем товару на загальну суму 264 052, 13 грн.

Строк виконання грошового зобов'язання по оплаті вартості поставленого товару відповідно до вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України настав в момент його прийняття відповідачем.

Однак відповідач своїх зобов'язань по оплаті вартості поставленого позивачем товару не виконав, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 264 052, 13 грн.

Відповідачем належними та допустимими доказами факту наявності заборгованості та її розмір не спростовано, доказів погашення заборгованості в добровільному порядку не надано.

З огляду на вищевикладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу підлягають задоволенню у розмірі, який заявлений позивачем до стягнення у позовній заяві.

Крім того, за прострочення виконання грошового зобов'язання позивач просить стягнути з відповідача 30 891, 38 грн. інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 7 496, 56 грн. за актом прийому передачі № ЗЛВ00025277 за період з 01.04.2017-20.03.2018, а також 703, 64 грн. інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 170, 49 грн. за актом прийому передачі № ЗЛВ00032184 за період з 01.05.2017-20.03.2018.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений законодавством строк свого обов'язку по перерахуванню коштів за отриманий товар не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України). Відповідно, є підстави для застосування по відношенню до відповідача встановленої законом відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки матеріалами справи підтверджується існування заборгованості відповідача перед позивачем та її непогашення відповідачем, суд визнає вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат законними та обґрунтованими.

Судом перевірено належний до сплати розмір 3% річних та інфляційних втрат за період, який визначений позивачем та з яким суд погоджується, у зв'язку з чим за розрахунком суду стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних у загальному розмірі 7 667,05 грн. та інфляційні втрати у загальному розмірі 31 595,02 грн.

Крім того, відповідач в своїй апеляційній скарзі зазначає, що позивачем було подано інший позов до відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав про стягнення заборгованості за газ.

С такими доводами колегія суддів погодитись не може, оскільки предметом розгляду у справі №910/14919/17 було стягнення заборгованості за постачання природного газу у січні та лютому 2017 року згідно акту прийому передачі природного газу №ЗЛВ00006808 від 31.01.2017 та акту прийому-передачі природного газу №ЗЛВ00018130 від 28.02.2017.

Предметом позову у справі №910/3695/18 є стягнення заборгованості за постачання природного газу у березні та квітні 2017 року згідно акту прийому-передачі природного газу №ЗЛВ00025277 від 31.03.2017 та акту прийому-передачі природного газу №ЗЛВ00032184 від 30.04.2017.

Отже, твердження відповідача щодо того самого предмету спору та з тих самих підстав не відповідають дійсності, оскільки предметом позовних вимог у вищезазначених справах є стягнення заборгованості за поставку природного газу за різні періоди.

Посилання відповідача на неможливість подання відзиву до суду першої інстанції не приймаються судом до уваги, оскільки відповідно до ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2018 у справі №910/3695/18.

Керуючись ст.ст. 240, 269,270, 273, 275, 281-284 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу "Університет банківської справи" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2018 у справі №910/3695/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2018 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/3695/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді Н.Ф. Калатай

Л.В. Кропивна