ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2018 року м.Херсон Справа № 923/392/18

Господарський суд Херсонської області у складі судді Пінтеліної Т.Г. при секретарі Межерицькій О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Прокурора-заступника керівника Херсонської місцевої прокуратури м. Херсон в інтересах держави в особі ОСОБА_1 селищної ради Дніпровського району м. Херсон

до Відповідача : Товариства з обмеженою відповідальністю "АК Олімп"

про стягнення збитків у формі упущеної вигоди у розмірі 164 176, 86 грн.

за участю: прокурор - Федоренко О.Б., посвідчення № 046500 від 29.03.2017р.;

представник ТОВ "АК Олімп" - ОСОБА_2, дов. б/н від 27.12.2017р.;

представник ОСОБА_1 селищної ради - ОСОБА_3, дов. б/н від 01.01.2018р.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу Оберіг.

в с т а н о в и в:

Заступник керівника Херсонської місцевої прокуратури звернувся до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі ОСОБА_1 селищної ради Дніпровського району до Відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "АК Олімп" та просить стягнути з відповідача збитки у формі упущеної вигоди у розмірі 164 176, 86 грн.

Прокурор зазначає, що відповідач після закінчення договору оренди земельної ділянки від 01.04.1994р. не поновив дію зазначеного договору у встановленому порядку, проте фактично без достатніх правових підстав продовжує користуватися земельною ділянкою кадастровий номер :10:001:0003 загальною площею 2,69 га.

За період з 22.04.2014р. по 04.08.2017р. відповідач не сплачував плату за користування зазначеною земельною ділянкою.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» про свій намір звернутися з даним позовом прокурор повідомив позивача в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листом від 14.05.2018.

Одночасно прокурор повідомив, що за наявної у Херсонської місцевої прокуратури інформації у провадженні цього чи іншого суду справи із спору між сторонами зазначеними у вказаній позовній заяві про той самий предмет спору та з цих же самих підстав не перебувають.

Ухвалою від 21.05.2018 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено на 31.05.2018.

Позивач в засідання суду не прибув з невідомих причин, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення йому ухвали від 21.05.2018.

Відповідач в засідання не прибув, відзиву на позовну заяву не надав. Станом на день розгляду справи відсутні докази вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1) ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у випадку неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Керуючись ст. 120, 202, 234 ГПК України, суд ухвалою від 31.05.2018р. розгляд справи у підготовчому засіданні відкласти на 23 липня 2018 року.

В судове засідання 23.07.2018р. Позивач ОСОБА_1 селищна рада не прибув з невідомих причин, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення йому ухвали від 31.05.2018.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, яким просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що прокурор не мав права звертатись з позовом в інтересах ОСОБА_1 селищної ради. Крім того, відповідач вважає, що підстави для стягнення збитків відсутні, оскільки відсутня вина відповідача. Так, рішенням Господарського суду Херсонської області від 20.08.2014 по справі № 923/895/14 визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "АК Олімп" право оренди земельної ділянки загальною площею 2,69 га (кадастровий номер № :10:001:0003) та встановлено обставини, які не потребують повторного доведення відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України. Так, 01.04.1994 між Херсонським міськвиконкомом та відповідачем було укладено договір на право тимчасового користування землею на умовах оренди строком на 20 років для обладнання портового майданчика по переробці та перевалці вантажів. Наразі на даній земельній ділянці кадастровий номер № :10:001:0003 знаходиться об'єкт незавершеного будівництва, що належить відповідачу - недобудований причал по переробці та перевезенню вантажів готовністю 58%. Відповідач звернувся до Херсонської міської ради 07.11.2013 з заявою про поновлення договору оренди, але отримав відповідь, що земельна ділянка знаходиться на території ОСОБА_1 селищної ради. На звернення відповідача до ОСОБА_1 селищної ради з клопотанням про поновлення договору оренди, згоди не було отримано, що стало підставою звернення до Господарського суду Херсонської області з позовом, який розглянуто в межах справи № 923/895/14.

Крім того, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 селищна рад розділила земельну ділянку на дві та передала в оренду. З огляду на викладене, відповідач просить витребувати у позивача документи, які стали підставою для передачі в оренду земельної ділянки кадастровий номер за адресою: м. Херсон с. Антонівка пров. Янтарний 34, посилаючись на те, що позивач відмовив відповідачу в продовженні договору оренди від 01.04.1994 шляхом укладення в новій редакції на підставі технічної документації з землеустрою з посиланням не неможливість розроблення технічної документації щодо даної земельної ділянки.

Згідно з ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За таких обставин суд відхилив клопотання відповідача про витребування доказів, оскільки це не надасть можливості встановити обставини, які входять до предмету доказування у даній справі.

До відзиву відповідач додав докази надіслання копії відзиву позивачу та прокуратурі 20.07.2018. Однак, прокурор в засіданні повідомила, що наразі відзиву не отримувала.

З огляду на визначені законом засади рівності учасників процесу перед законом і судом та змагальності (ст.ст. 7, 13 ГПК України) усі учасники судового процесу повинні мати можливість ознайомитись з заявами (клопотаннями), повідомити свої доводи та можливі заперечення щодо них. З цією метою копії заяв (клопотань), які подаються до суду, мають одночасно бути направлені іншим учасникам справи з наданням суду доказів такого направлення.

Отже, ненадання можливості прокурору та позивачу ознайомитись з запереченнями відповідача та підготувати письмово свою позицію з цього приводу, може порушити принципи змагальності та рівності учасників судового процесу перед законом і судом, що передбачені ст.ст. 7, 13 ГПК України.

З огляду на викладене, суд ухвалою від 23.07.2018р. продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладав розгляд справи у підготовчому провадженні на 07.08.2018 року.

Відповідно до п.6 ст.183 ГПК України, якщо під час підготовчого судового засідання вирішені питання, зазначені у ст. 182 цього кодексу, розгляд справи по суті може бути розпочатий у той самий день після закінчення підготовчого засідання.

За згодою усіх учасників провадження у судовому засіданні 07.08.2018р., що відтворено у записі розгляду судової справи за допомогою технічних засобів, оголошено про закриття підготовчого провадження та про перехід до розгляду справи по суті.

В судовому засіданні 07.08.2018р. оголошено перерву розгляду справи по суті до 17.08.2018р.

17.08.2018р. в судове засідання з'явилися прокурор, представники позивача та відповідача.

Прокурор підтримала позовні вимоги та просить їх задовольнити з підстав, наведених у позові.

Представник позивача підтримала позовні вимоги, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову у зв'язку з його необґрунтованістю, просить відмовити в його задоволенні.

Крім цього, в судовому засіданні заслухано представників учасників провадження щодо заявлених сторонами судових витрат та запереченнями відносно заявлених відповідачем судових витрат.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 17.08.2018р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши прокурора, представників позивача та відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

в с т а н о в и в :

Згідно із ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною першою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У відповідності до ч. 6 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом (заявою, поданням), браги участь у розгляді справи тощо.

Відповідно до ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Поняття "інтереси держави" з огляду на процесуальний аспект та особливості такого виду представництва держави органами прокуратури свого часу аналізував Конституційний Суд України (рішення від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 в справі № 1-1/99), зазначивши, зокрема, про те, що:

- державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (абз. 2 п. 3 рішення);

-інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств (абз.3 п. 4 рішення);

- із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (абз. 4 п. 4 рішення).

Під органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Конституція України (ст.ст. 13, 14, 16) визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності як одна із форм плати за землю входить до переліку загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових платежів).

Відповідно до ст. 69 Бюджетного кодексу України плата за землю зараховується до доходів загального фонду місцевого бюджету у порядку, визначеному Бюджетним кодексом для плати за землю.

Кошти від плати за землю використовуються на цілі, що визначаються законодавством України.

Дотримання належного економічного регулювання земельних правовідносин, забезпечення надходжень платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх вірного правового, у тому числі договірного, врегулювання, що виключає невизначеність у правовідносинах сторін, безгосподарське використання землі, безпосередньо належить до інтересів держави.

У даному випадку вбачаються порушення інтересів держави, які полягають у необхідності стягнення збитків у формі упущеної вигоди у розмірі 164 176,86 грн. , оскільки відповідач не продовжив дію раніше укладеного договору оренди земельної ділянки комунальної власності , що призводить до недонадходження коштів до місцевих бюджетів, а також негативно впливає на формування дохідної частини відповідного бюджету, що свідчить про порушення інтересів держави і наявність підстав, передбачених ч.3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", для представництва прокурором у цій справі інтересів держави.

За вимогами ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до Європейської хартії місцевого самоврядування (ратифікована Верховною Радою України в 1997 році Законом України N 452/97-ВР , набрала чинності для України 01.01.1998 ) Держави - члени Ради Європи, які підписали цю Хартію, врахували, що органи місцевого самоврядування є однією з головних підвалин будь-якого демократичного режиму та право громадян на участь в управлінні державними справами є одним з демократичних принципів, які поділяються всіма державами - членами Ради Європи і воно найбільш безпосередньо може здійснюватися саме на місцевому рівні.

У Конституції України місцевому самоврядуванню, як одній з основ демократичного ладу, присвячено спеціальний XI розділ. Не будучи складовою частиною системи державних органів, органи місцевого самоврядування водночас тісно взаємодіють з державними органами і являють собою особливу форму участі громадян в управлінні державними і суспільними справами виключно місцевого значення.

Відповідно до ст. ст. 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж

положення закріплені у ст. 4 Європейської хартії місцевого самоврядування.

Таким чином, інтерес держави полягає у міцному та самодостатньому місцевому самоврядуванні кожної територіальної общини в її територіальних кордонах і держава гарантує наділення органів місцевого самоврядування певними державними повноваженнями та надає можливість населенню управляти власними справами, спільно приймати рішення та діяти з метою їх реалізації.

Отже, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади вирішувати питання місцевого управління в межах Конституції і Законів України, спільного майна територіальних громад, кожне порушення закону та незаконне користування об'єктами комунальної власності є порушенням законних інтересів територіальної громади міста, що в свою чергу завдає суттєвої шкоди інтересам держави, спричиняє підрив основ фінансово-економічної діяльності міста та держави в цілому.

Згідно ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно ст. ст. 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Повноваження органів місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади, у сфері регулювання земельних відносин визначені у ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», зокрема, до відання виконавчих органів селищних рад належать власні (самоврядні) повноваження, такі як справляння плати за землю, та делеговані повноваження, а саме здійснення контролю за додержанням земельного законодавства, у тому числі щодо своєчасності надходження в місцевий бюджет коштів за користування землями територіальної громади.

Таким чином, ОСОБА_1 селищна рада є органом, який уповноважений територіальною громадою на здійснення функцій щодо надання земельних ділянок певної категорії в оренду та отримання плати за це.

Факт тривалого та систематичного невиконання з боку ТОВ «АК Олімп» вимог Земельного кодексу України щодо отримання правовстановлюючих документів на оренду землі призвів до негативних наслідків: ненадходження коштів до місцевого бюджету, що створює загрозу економічним інтересам ОСОБА_1 селищної ради, територіальної громаді та держави в цілому.

Не зважаючи на наявний факт фактичного користування земельною ділянкою без отримання правовстановлюючих документів на оренду землі ОСОБА_1 селищною радою заходи щодо примусового стягнення суми збитків у формі упущеної вигоди, за користування земельною ділянкою з ТОВ «АК «Олімп», не вживалися, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» це і стало підставою для представництва Херсонською місцевою прокуратурою інтересів держави в особі ОСОБА_1 селищної ради.

Херсонською місцевою прокуратурою за результатами опрацювання інформації, що надійшла з ОСОБА_1 селищної ради щодо стану наповнення місцевого бюджету коштами за фактичне користування суб'єктами господарювання земельними ділянками комунальної власності було встановлено наступне.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав нерухоме майно за відповідачем ТОВ "АК «Олімп" зареєстровано право власності на об'єкт незавершеного будівництва, недобудований причал по переробці та перевезенню вантажів (готовністю 58%). Вказаний об'єкт належить ТОВ «АК "Олімп" на підставі договору купівлі-продажу № 3610 від 17.12.2010 та розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :10:001:0003, загальною площею 2,69 га.

Згідно рішення виконавчого комітету Херсонської міської ради народних депутатів від 17.02.1994 року № 94 АК «Олімп» відведено у тимчасове користування на умовах оренди названу вище земельну ділянку загальною площею 2,69 га, із земель запасу з правом наступного викупу для обладнання портового майданчика по переробці та перевалці вантажів.

На виконання вказаного рішення 01.04.1994 року між виконавчим комітетом Херсонської міської ради (колишнім розпорядником спірної земельної ділянки) та АК «Олімп» укладено договір оренди, відповідно до якого Херсонським міськвиконкомом передано, а АК «Олімп» прийнято у тимчасове користування вищезазначену земельну ділянку площею 2,69 га (п.1.1 Договору).

Відповідно до умов договору (пункт 1.2) земельну ділянку надано АК «Олімп» на умовах оренди строком на 20 років для обладнання портового майданчика по переробці та перевалці вантажів.

Згідно п. 2.1 договору оренди від 01.04.1994 року АК «Олімп» має сплачувати орендну плату у розмірі, що відповідає середній ставці земельного податку.

Відповідно до абз. 8 пп. «б» п.3.2 Договору АК «Олімп» після закінчення строку дії договору зобов'язана привести земельну ділянку у належний санітарний стан, придатний для використання, і передати її орендодавцю в установленому порядку.

Умовами Договору автоматична пролонгація його дії не передбачена.

Договір припинив свою дію 22.04.2014 року у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено. Будь-яких рішень про поновлення, вказаного договору оренди не приймалось. Вказаний факт встановлений постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.04.2018 по справі № 923/884/16, та сторонами не оспорюється.

Таким чином, після закінчення дії договору оренди від 01.04.1994 року названа земельна ділянка з кадастровим номером :10:001:0003, загальною площею 2,69 га. перебувала у фактичному користуванні ТОВ «АК «Олімп».

На підставі рішення ОСОБА_1 селищної ради № 213 від 04.08.2017 року ОСОБА_1 селищною радою припинено фактичне володіння ТОВ «АК «Олімп» об'єктом оренди - земельною ділянкою, площею 2,69га кадастровий номер :10:001:0003, що розташована за адресою: м. Херсон, смт. Антонівка, узбережжя річки Дніпро, оскільки здійснено поділ земельної ділянки кадастровий номер :10:001:0003, що розташована за адресою: м. Херсон, смт.Антонівка, узбережжя річки Дніпро на дві земельні ділянки: площею 0,0150 га кадастровий номер :02:001:1153, та площею 2,6752 га кадастровий номер :02:001:1154 та проведено реєстрацію права комунальної власності ОСОБА_1 селищної ради.

Зазначені обставини свідчить про те, що відповідач не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки з кадастровим номером :10:001:0003 у період часу з 22.04.2014 по 04.08.2017 та використовував її без достатніх правових підстав, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та листами Херсонської міської ради та ОСОБА_1 селищної ради.

Згідно чинного земельного законодавства використання землі здійснюється або на підставі права власності, або на підставі права користування земельною ділянкою (в даному випадку - договору оренди земельної ділянки).

Так, у відповідачів виникло право власності на нерухомість. Втім, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю належним чином відповідачем не оформлено.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 182 ЦК України встановлені такі ж саме вимоги щодо здійснення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку.

Однак, відповідно до листа ОСОБА_1 селищної ради, правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку загальною площею 2,69 га розташовану за адресою: м. Херсон, смт.Антонівка, узбережжя річки Дніпро за відповідачем не обліковується.

Таким чином, відповідач володів лише об'єктом незавершеного будівництва, а саме недобудованим причалом по переробці та перевезенню вантажів (готовністю 58%), які знаходиться на спірній земельній ділянці, проте, з моменту виникнення права власності на вказане нерухоме майно у відповідача виник обов'язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, які знаходиться під об'єктом незавершеного будівництва.

Як встановлено, відповідач в період з 22.04.2014 до 04.08.2017 включно не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі (орендна плата у розмірі, що відповідає середній ставці земельного податку.).

Згідно з частиною 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (пункт «д» частини 1 статті 156 ЗК України).

За змістом статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 р. № 284, відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Крім того, пунктами 2, 3 вказаного Порядку визначено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Отже, створення відповідних комісій при селищних радах не передбачено.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 селищною радою самостійно здійснено розрахунок суми збитків у формі упущеної вигоди завданих бюджету ради від недоотримання коштів за фактичне землекористування, виходячи з розміру середньої ставки земельного податку. Відповідно до розрахунків наданих позивачем сума орендної плати, яка мала бути сплачена за користування вищезазначеною земельною ділянкою за період з 01.06.2015 по 04.08.2017 складає 169375,35 грн.

Водночас, згідно відповіді, від ГУ ДФС у Херсонській області, вбачаається, що ТОВ «АК «Олімп» за період з 01.03.2015 по 19.04.2018 було сплачено орендну плату за користування земельною ділянкою площею 2,69 га під портовим майданчиком по переробці та перевалці вантажів за адресою м. Херсон, узбережжя р. Дніпро на загальну суму 5198,49 грн.

З урахуванням викладеного, суму збитків завданих бюджету ради за фактичне використання земельної ділянки необхідно зменшити на суму сплаченої орендної плати за користування спірною земельною ділянкою. Таким чином сума втрат, що підлягає стягненню з ТОВ «АК «Олімп», за фактичне використання земельної ділянки становить 164176,86 грн.

Вказана сума є упущеною вигодою, яку міг би отримати місцевий бюджет ОСОБА_1 селищної ради, якби відповідач виконав свій обов'язок по сплаті коштів за користування земельною ділянкою та укладенню відповідного договору оренди земельної ділянки.

Заперечень проти порядку розрахунку суми позову відповідач не надав. Розрахунок суми позовних вимог судом перевірено.

Положеннями статті 224 ГК України, встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані ним збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до положень статті 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються зокрема неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника, збитками та вини.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.04.2018 по справі № 923/884/16 встановлено, що ОСОБА_1 селищна рада листами від 31.12.2013 вих.№02-08-2/405 та від 18.09.2014 вих.№02-05/291 вимагала негайного звільнення займаної земельної ділянки площею 2,69 га (кадастровий номер :10:001:0003), яка розташована на території ОСОБА_1 селищної ради та передання її до комунальної власності ОСОБА_1 територіальної громади. Досліджені під час розгляду справи докази (листування сторін, рішення органів місцевого самоврядування) свідчать про те, що позитивного рішення з приводу поновлення дії Договору оренди земельної ділянки кадастровий номер :10:001:0003 прийнято не було. За таких обставин, автоматичної пролонгації строку дії договору оренди земельної ділянки кадастровий номер :10:001:0003 в силу ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» не відбулося.

Разом з тим після набуття права власності на об'єкт незавершеного будівництва, а саме недобудований причал по переробці та перевезенню вантажів (готовністю 58%), який знаходиться на спірній земельній ділянці, у відповідача виник обов'язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, які знаходиться під об'єктом незавершеного будівництва, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Вказане свідчить, про бездіяльність відповідача у вчиненні передбачених законодавством обов'язкових дій щодо оформлення договору оренди та сплати коштів за користування землею.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в У країні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Здебільшого плата за землю у формі земельного податку є меншою ніж плата за землю у формі орендної плати.

Таким чином, неправомірна бездіяльність відповідача щодо його обов'язку сплатити плату за землю, який кореспондується з укладенням договору оренди земельної ділянки під належними відповідачу об'єктами нерухомого майна, є протиправною, формою поведінки, внаслідок якої територіальна громада ОСОБА_1 селищної ради позбавлена права отримати кошти для потреб територіальної громади, з метою вирішення питань, місцевого значення, яка охоплюється визначенням упущеної вигоди.

При цьому наслідки у виді упущеної вигоди перебувають у безпосередньому причинному зв'язку із наведеною неправомірною бездіяльністю відповідача.

Таким чином, нездійснення відповідачами оплати за землю у законодавчо встановленому розмірі (по звичайним цінам) за використання земельної ділянки, а саме несплата орендної плати, у розмірі, що відповідає середній ставці земельного податку, призвело до фактичного недоотримання місцевим бюджетом коштів, що є упущеною вигодою.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі №3-741гс15, яка відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов'язковою для застосування .

Таким чином, із часу закінчення строку дії договору оренди на вказану земельну ділянку у відповідача виник обов'язок сплатити плату за землю та оформити право користування земельною ділянкою. Цього обов'язку відповідач не виконав, а отже своєю бездіяльністю завдав місцевому бюджету збитків у формі упущеної вигоди у сумі 164176,86 грн.

Зазначені грошові суми є значними та для місцевого бюджету селищної ради мають істотне значення. Недоотримання коштів бюджету, що використовується для потреб громади, в значній мірі позбавило місцеве самоврядування можливостей вирішення питань місцевого значення.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги i заперечення поданими суду доказами; господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи i правильного застосування законодавства.

Згідно ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення приймається суддею за результатами обговорення ycix обставин справи.

Відповідно до Господарського процесуального кодексу України суд повинен оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному i об'єктивному розгляді в судовому процесі всіхобставин справи в їх сукупності, керуючись Законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Статтями 73-79 Господарського процесуального кодексу України визначено поняття і види доказів Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов'язок доказування і подання доказів, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Докази мають бути належними і допустимими. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуванням викладеного суд оцінив доводи та заперечення відповідача проти позову, надані ним у відзиві. Суд відхиляє доводи відповідача проти права прокурора заявляти даний позов, оскільки вони не підтверджені належними доказами та протирічать матеріалам справи, поданим прокурором.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо відсутності його вини у збитках, причинених органу місцевого самоврядування несплатою орендної плати за фактичне землекористування спірною земельною ділянкою, оскільки доказів укладення договору оренди земельної ділянки, оскарження дій або бездіяльності органу місцевого самоврядування у зволіканні укладення договору оренди відповідач суду не надав.

В судових засіданнях судом встановлено, що при наявності рішення господарського суду Херсонської області від 20.08.2014р., яким визнано право ТОВ "АК Олімп" на оренду земельної ділянки кадастровий номер :10:00:00031, відповідач не скористався наявним та підтвердженим судом правом у встановленому законом порядку. Доказів реалізації наданого права шляхом укладення нового договору оренди або додаткової угоди про продовження дії попереднього договору відповідач суду не надав.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

На підставі викладеного, керуючись ст.14 та ст.131 - 1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.22, 1166 ЦК України, ст.ст. 156, 157 ЗК України, ст.ст. 4, 20, 53, 55, 161-164, 238, 240 ГПК України, - суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути із ТОВ «АК Олімп» (73000, Херсонська обл., місто Херсон, вул. Перекопська, будинок 20, офіс 401, ) на користь ОСОБА_1 селищної ради (73485, м. Херсон, смт. Антонівка, вул.Будьонного, буд. 48 а) 164 176,86 грн. (Сто шістдесят чотири тисячі сто сімдесят шість) гривень 86 коп.

3. Стягнути із ТОВ «АК Олімп» на користь прокуратури Херсонської області судовий збір у сумі 2462,65 грн. ( Дві тисячі чотириста шістдесят дві) гривні 65 коп. на р/р 2291, , МФО 820172, банк отримувач: Державна казначейська служба України, м. Херсон, вул. Михайлівська, 33.

Накази видати після набранення рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено

та підписано 23.08.2018р.

Суддя Т.Г. Пінтеліна