ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2018 року

м. Київ

Справа № 910/15258/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.

при секретарі судового засідання Лихошерст І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інновація Інвест Компані"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2018 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Тарасенко К.В., судді Іоннікова І.А., Тищенко О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Фармак"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інновація Інвест Компані"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Київська міська рада та Подільська районна в місті Києві державна адміністрація

про витребування майна з чужого незаконного володіння

за участю:

позивача: Демчук О.В. (ордер від 16.04.18)

відповідача: Кучерук Н.С. (ордер від 06.07.18)

третьої особи-1: Дорошенко Г.Ф. (довіреність від 03.07.18),

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись у суд з даним позовом, Публічне акціонерне товариство "Фармак" (далі - позивач) просило витребувати з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Інновація Інвест Компані" (далі-відповідач) будівлю, загальною площею 1789,3 кв. м, яка розташована в м.Києві по вулиці Фрунзе, 64А (далі-Будівля).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником Будівлі, що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 18.03.2009 у справі № 32/95, яка вибула з його володіння поза його волею, внаслідок певних дій відповідних осіб, а тому Будівля підлягає витребуванню від відповідача, оскільки вона була відчужена саме йому.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2017 (суддя Ковтун С.А.), в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2018, вказане рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати вище вказану постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права.

В обґрунтування доводів касаційної скарги відповідач посилався на те, що у позивача відсутні документи, які б підтверджували передачу Будівлі Фондом державного майна України до статутного фонду позивача, відтак апеляційний суд дійшов помилкового висновку про виникнення 31.12.1992 у позивача права власності на Будівлю. Також відповідач зазначає, що він придбав Будівлю у особи, яка мала право її відчужувати, а тому ст.388 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Крім того, відповідач зазначає, що придбав Будівлю раніше, тобто до прийняття рішення Господарським судом міста Києва від 18.03.2009 у справі № 32/95. В той же час відповідач посилається на те, що судами попередніх інстанцій не надано правової оцінки клопотанню про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити без змін вказану постанову суду, посилаючись на те, що судом апеляційної інстанції у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи касаційної скарги її не спростовують.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржену постанову суду апеляційної інстанції, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено апеляційним судом, позивач є правонаступником Акціонерного товариства "Фірма Фармак", до статутного фонду якого, згідно наказу Фонду державного майна України "Про внесення змін та доповнень до засновницьких документів акціонерної фірми "Фармак" від 31.12.1992 № 590, передано у власність Будівлю, інвентарний номер 13445.

Також встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 18.03.2009 у справі № 32/95 визнано за Відкритим акціонерним товариством "Фармак" право власності на Будівлю, яку позивач зареєстрував 29.12.2011 у встановленому законом порядку.

Також із встановлених судами обставин справи вбачається, що рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 "Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва" затверджено перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади Подільського району міста Києва та будинків, які визнані непридатними для проживання, але не переведені у нежитловий фонд (мешканці відселені), до якого, серед іншого, пунктом 88 віднесено будинок по вул. Фрунзе, 64-А.

Відповідно до рішення Подільської районної у місті Києві ради від 27.11.2003 № 166 нежила будівля за адресою вул. Фрунзе, 64 літера А підлягала викупу Приватним підприємством "АВК - 2000".

Рішенням Подільської районної у місті Києві ради № 265 від 22.07.2004 змінено адресу переданої ПП "АВК-2000" будівлі на Фрунзе, 64 Ц, замість Фрунзе, 64 А.

Рішенням Київської міської ради від 21.04.2005 № 282/2857 "Про внесення змін до рішення Київради від 29.11.2001 N 51/1585 та до рішення Київради від 27.12.2001 № 208/1642 з питань формування комунальної власності міста Києва" у додатку 8 до рішення (таблиця 6, розділ "Будинки, які визнані непридатними для проживання, але не переведені в нежитловий фонд (мешканці відселені)") позиції 88 та 104 викладено в такій редакції: "пункт 88 нежилий будинок за адресою: вул. Фрунзе, 64 літера Ц".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2007 у справі № 2/394, визнано укладеним між Приватним підприємством "Ачи-Кале" та Відділом приватизації комунального майна Подільського району м.Києва договір купівлі-продажу нерухомого майна по вул. Фрунзе 64, літера Ц, в м. Києві загальною площею 1893,4 кв. м у запропонованій Приватним підприємством "Ачи- Кале" редакції, що викладена в даному рішенні суду.

22.08.2008 між Приватним підприємством "Ачи-Кале" (продавець) та відповідачем укладено договір купівлі-продажу нежилої будівлі, згідно якого продавець відчужив на користь відповідача нежилу будівлю (літера Ц) в м. Києві по вул. Фрунзе, 64.

Судом першої інстанції зазначено у судовому рішенні про те, що відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі існує спір про право, а вимога позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння не забезпечить ефективного відновлення прав сторін, оскільки вона повинна спиратися на встановлений титул, що є спірним на даний час.

Скасовуючи наведене рішення суду та приймаючи нове, про задоволення позову, апеляційний суд свій висновок мотивував тим, що Будівля, яка розміщена за адресою: вул.Фрунзе, 64 А і будинок за адресою: вул.Фрунзе, 64 Ц є одним і тим самим об'єктом нерухомості, на який позивач набув право власності, а включення Подільською районною у місті Києві радою будівлі за адресою вул.Фрунзе, 64 Ц із площею 1893 кв. м до переліку об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації, не змінило право власності позивача на Будівлю, а отже позивач є єдиним власником Будівлі, яка знаходиться у відповідача.

Проте висновки апеляційного суду є не повними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з приписами статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності, визначеного у статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (пункт 1 статті 321 вказаного Кодексу).

Позитивний аспект права власності означає можливість реалізації прав на річ (майно) без участі всіх інших осіб, а негативний - усунення всіх інших осіб від речі і захист її від всіх цих осіб.

Захист права власності врегульовано Главою 29 ЦК України.

За приписами статті 388 Цивільного кодексу України власник може витребувати майно від добросовісного набувача у разі коли: воно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник також має право витребувати майно від добросовісного набувача в усіх випадках, коли він набув його безвідплатно.

Таким чином статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

Зазначені позивачем у позовній заяві підстави повинні підтверджувати право власності (інше суб'єктивне право титульного володільця) позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння).

На підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребуване майно останній повинен надати суду відповідні докази.

Отже, можливість витребування майна за віндикаційним позовом залежить від того, є набувач майна добросовісним чи недобросовісним та від того, чи придбане майно набувачем відплатно чи безвідплатно.

Набувач майна визнається добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що особа, яка відчужила йому майно, не мала на це права.

У свою чергу, набувач, який, придбаваючи майно, знав або міг знати, що особа, яка здійснила відчуження майна, не мала на це права, визнається недобросовісним набувачем, наприклад, особа придбала майно у особи, яка не мала права його відчужувати. У недобросовісного набувача майно може бути витребувано у будь-якому разі.

Можливість витребування майна від добросовісного набувача залежить від того, чи набуто ним майно відплатно або безвідплатно.

Якщо майно було придбане за відплатним договором добросовісним набувачем, можливість його витребування залежить від того, яким саме чином майно вибуло з володіння позивача: за його волею чи поза неї.

Позивач має право витребувати майно у будь-якого набувача, в тому числі добросовісного, що відплатно придбав його, якщо майно: було загублене власником або іншою особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Встановивши, що позивач є власником Будівлі на підставі наказу Фонду державного майна України від 31.12.1992 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2009 у справі № 32/95, яке набрало законної сили, апеляційний суд врахувавши довідку Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 17.02.2015 № 1926, дійшов висновку про те, що право власності на Будівлю виникло у позивача 31.12.1992, а чинне законодавство на той час не передбачало проведення реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, відтак Будівля підлягає витребуванню з володіння відповідача.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду погоджується з наведеними висновками апеляційного суду, оскільки згідно встановлених ним обставин вбачається, що належне позивачу майно вибуло з його володіння поза його волею, тобто право власності позивача є порушеним, а тому наявні підстави для витребування Будівлі від відповідача, як добросовісного її набувача за відповідним договором.

При цьому апеляційний суд правильно вказав на те, що нерухоме майно за адресою: вул.Фрунзе, 64А та вул.Фрунзе, 64 Ц, є одним і тим самим будинком, оскільки згідно поданих сторонами доказів у справі, будинку за адресою: вул.Фрунзе, 64 Ц ніколи не існувало, що спростовує доводи відповідача про те, що він придбав Будівлю раніше, ніж позивач набув на неї право власності.

В той же час, судом першої інстанції встановлено, що відповідач в ході розгляду справи у суді першої інстанції заявив клопотання про застосування строку позовної давності.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

Відповідно до положень статті 260 частини 1 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно статті 253 вказаного кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, а статтею 254 цього кодексу визначено, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч.1).

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Проте апеляційний суд дійшовши до висновку про те, що права позивача було порушено, не врахував того, що, як зазначено у рішенні суду першої інстанції, відповідачем було заявлено суду про застосування позовної давності, цих обставин не дослідив.

Таким чином суд апеляційної інстанції наведених вимог законодавства не врахував, не перевірив, чи дійсно відповідачем було подане клопотання суду першої інстанції щодо спливу позовної давності та коли саме, у разі його наявності суду апеляційної інстанції належало визначити початок перебігу строку позовної давності, оскільки він має важливе значення для правильного вирішення спору, отже апеляційний суд припустився порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене доводи відповідача, викладені в касаційній скарзі знайшли своє часткове підтвердження, а аргументи відзиву щодо законності прийнятої у справі постанови - спростовуються вищевикладеним.

Відтак постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню зі скеруванням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід повно й об'єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Інші доводи за наявності допущених апеляційним судом порушень вказаних вимог процесуального законодавства не можуть вплинути на правову визначеність при вирішенні спору у даній справі, а тому відхиляються судом касаційної інстанції.

Відповідно до приписів статті 129 частини 4 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі підлягають розподілу під час вирішення спору по суті, а оскільки за результатами розгляду касаційної скарги спір у даній справі не вирішено, розподіл судових витрат за результатами розгляду касаційної скарги є передчасним.

Керуючись статтями 301, 308, 310, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інновація Інвест Компані" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2018 у справі Господарського суду міста Києва №910/15258/17, скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Є.В. Краснов