РІШЕННЯ

30 липня 2018 року м. ТернопільСправа № 921/142/16-г/6

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

при секретарі судового засідання: Саловській О.А.

Розглянув справу

за позовом ОСОБА_1 (вул. Залізнична, 5/9, м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область, 48400)

до відповідача ОСОБА_2 особи-підприємця ОСОБА_3 (вул. Залізнична 5/9, м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область, 48400)

про визнання права власності та виділення в натурі майна.

За участю :

Позивача : не зявився

Відповідача : уповноважений представник ОСОБА_4

ОСОБА_2 особа підприємець: ОСОБА_3

Суть справи.

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в господарський суд Тернопільської області з позовом до відповідача - підприємця ОСОБА_3 про виділення в натурі належної їй частки у нерухомому майні та визнання за нею права власності. А саме в:

- нежитловій будівлі кафе загальною площею 238,2 кв.м., розташованій за адресою м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область вул. Залізнична, 5А (приміщення 1-1,1-2,1-3,1-4,2-1 всього площею 212,8 кв.м.);

- нежитлових приміщеннях автомийки на два пости загальною площею 137,35 кв.м., розташованих за адресою: м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область вул. Залізнична, 5Б (приміщення 1-2,1-3,1-6,1-7 всього площею 66,48 кв.м.).

До позовних матеріалів позивачкою додано ухвалу Бучацького районного суду від 30.11.2015р., яким їй відмовлено у відкритті провадження у справі за вищезгаданим позовом через те, що вирішення даного спору підвідомче господарським судам.

Не погодившись з цим, ОСОБА_1 оскаржила ухвалу місцевого загального суду в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 29.01.2016 в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено, а ухвалу Бучацького районного суду від 30.11.2015 залишено без змін. Після чого позивачка звернулась до господарського суду.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 11.03.2016 вказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №921/142/16-г/6.

Ухвалою господарського суду від 06.04.2016 без розгляду повернуто зустрічний позов підприємця ОСОБА_3 до відповідачів: ОСОБА_2 особи - підприємця ОСОБА_1 та Бучацької міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Реєстраційної служби Бучацького районного управління юстиції про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та скасування реєстрації права власності.

Ухвалою суду від 26.04.2016 року у справі призначено експертизу.

Після її проведення представником позивача 18.05.2017 року подано до суду заяву, в якій він просив виділити позивачці в натурі і у власність:

- в нежитловій будівлі кафе загальною площею 238,2 кв.м., розташованій за адресою м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область вул. Залізнична, 5А (приміщення 1-1,1-2,1-3,1-4,2-1);

- в нежитлових приміщеннях автомийки на два пости загальною площею 137,35 кв.м., розташованих за адресою: м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область вул. Залізнична, 5Б (приміщення 1-2,1-3,1-6,1-7).

22.05.2017 року представником позивача подану суду заяву аналогічну за суттю.

Ухвалою від 22.05.2017 судом призначено ще одну експертизу, оплату вартості якої покладено на відповідача.

Через не проведення оплати експертного дослідження матеріали справи повернуто суду без складання експертного висновку.

З 23.04.2018 року розгляд справи здійснюється за нормами ГПК України, в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147VІІІ, у порядку загального позовного провадження.

Востаннє в судовому засіданні оголошувалась перерва до 30.07.2018 року.

В засідання 30.07.2018 року представник позивачки не зявився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, згідно з ст.120 ГПК України.

З огляду на викладене, а також на закінчення строків розгляду справи засідання 30.07.2018 року здійснюється за його відсутності.

Судом також враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66,69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ч.4 ст. 11 ГПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Свої вимоги, викладенні в позові та поясненнях його представника, позивач мотивував відсутністю згоди між співвласниками (сторонами у справі) стосовно користування та використання спільного майна і, як наслідок, необхідність виділення в натурі її частки у судовому порядку.

У відзиві на позов, клопотаннях і поясненнях відповідача (його представника), останній проти задоволення позовних вимог заперечив посилаючись на: відсутність можливості поділу спільного майна, відсутність вимог про грошову компенсацію частки позивача, створення цього майна за кошти відповідача та його батька, а не позивача, а також на не підвідомчість цього спору господарському суду, через відсутність у позивача статусу субєкта підприємницької діяльності.

Представник позивача не бажав скористатись своїм правом на подання відповіді на відзив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне:

На підставі рішення виконавчого комітету № 921 від 31.05.2007 року сторонам по справі 18.03.2010 видано свідоцтво про право спільної часткової власності (по ? частині) на нежитлову будівлю кафе загальною площею 238,2 кв.м. за адресою м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область вул. Залізнична, 5А.

Згідно з свідоцтвом від 11.02.2014 року сторонам по справі на праві спільної часткової власності (по ? частині) також належить нежитлове приміщення автомийки на два пости загальною площею 137,35 кв.м., розташоване за адресою: м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область вул. Залізнична, 5Б.

Право позивача та відповідача на вказане майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В згаданий реєстр також внесено запис про реєстрацію за сторонами спору права власності на земельну ділянку площею 0,0600 га розташовану в м. Бучач, Бучацького району, Тернопільської області вул. Залізнична, 5А (на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 01.11.2010 № 1964 та Державного акта про право власності на земельну ділянки серії ЯЛ №426692, зареєстрованого 30.12.2010 року).

На час вирішення спору вище перелічені правовстановлюючі документи на нерухоме майно ні ким у встановленому порядку не визнанні недійсними і не скасовані, в тому числі і частково.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань позивач у справі ОСОБА_1 була зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності в період з 11.11.2005 по 18.08.2015 роки. А відповідач - ОСОБА_3 з 08.08.2000 року по сьогодні.

Листом від 21.08.2015 року позивач повідомила відповідача про бажання відчужити свою часку в рухомому і нерухомому майні та очікування пропозиції щодо її викупу.

Як зазначалось вище, з мотивів відсутністю згоди між співвласниками стосовно користування та використання спільного майна і, як наслідок, необхідності виділення в натурі її частки позивач звернувся спочатку з позовною заявою до загального суду, а після відмови у відкритті провадження (ухвалою Бучацького районного суду від 30.11.2015, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 29.01.2016), до господарського суду в березні 2016 року .

За результатами проведеної у даній справі судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, Висновком експерта від 10.03.2017 за №824/16-22 встановлено:

1. Дійсна (ринкова) вартість нежитлової будівлі кафе загальною площею 238,2 кв.м., розташованої за адресою: вул. Залізнична, 5А, м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область, станом на 11.03.2016, визначена порівняльним підходом, становить (з заокругленням) 1 423 960 грн.

2. Вартість (вартість відтворення) нежитлових приміщень автомийки на два пости загальною площею 137,35 кв.м., розташованих за адресою: вул. Залізнична, 5Б, м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область, станом на 11.03.2016, визначена витратним підходом, становить 529 554 грн.

3. Враховуючи фактичне конструктивно-планувальне рішення нежитлової будівлі кафе загальною площею 238,2 кв.м., розташованої за адресою: вул. Залізнична, 5А, м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область, виділити в натурі належну ОСОБА_1 частку (1/2) без втрати його цільового призначення не вбачається за можливе.

4. Станом на день проведення обстеження, без виготовлення проектної документації, проведення будівельних робіт по реконструкції (розширенню), призупинення роботи обєкту, виділити в натурі належну ОСОБА_1 частку (1/2) у нежитлових приміщеннях автомийки на два пости загальною площею 137,35 кв.м., розташованих за адресою: вул. Залізнична, 5Б, м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область, не вбачається за можливе.

За умови виготовлення проектної документації, проведення будівельних робіт по реконструкції (розширенню), переобладнанню, влаштуванню відокремлених підключень з наданням технічних умов Бучацького ККП на електропостачання, водопостачання, каналізування, влаштування необхідних приміщень для функціонування мийної, на розгляд суду експерт надав один варіант поділу будівлі автомийки.

Ухвалою суду від 22.05.2017 призначено експертизу на вирішення якої поставленні наступні питання :

1. Яку проектну документацію слід виготовити і які слід провести будівельні роботи по реконструкції (розширенню), переобладнанню, влаштуванню відокремлених підключень з наданням технічних умов Бучацького ККП на електропостачання, водопостачання, каналізування, влаштування необхідних приміщень для функціонування мийної, розташованої за адресою: вул. Залізнична, 5Б, м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область, у разі її поділу згідно з згідно з варіантом №1, який зазначено у Висновку експерта Тернопільського відділення КНДІСЕ за №824/16-22 від 10.03.2017?

2. Якою є вартість робіт по виготовленню проектної документації та проведенню будівельних робіт по реконструкції (розширенню), переобладнанню, влаштуванню відокремлених підключень з наданням технічних умов Бучацького ККП на електропостачання, водопостачання, каналізування, влаштування необхідних приміщень для функціонування мийної, розташованої за адресою: вул. Залізнична, 5Б, м. Бучач, Бучацький район, Тернопільська область, у разі її поділу згідно з варіантом №1, який зазначено у Висновку експерта Тернопільського відділення КНДІСЕ за №824/16-22 від 10.03.2017?

Через не проведення оплати експертного дослідження матеріали справи повернуто суду без складання експертного висновку.

На час прийняття у справі судового рішення сторонами не вчинялись дії по виготовленню документації та виконанню робіт, за умов яких суд міг взяти до уваги запропонований експертом варіант поділу будівлі автомийки.

Приймаючи до розгляду позов ОСОБА_1, яка на час звернення до господарського суду вже не була субєктом підприємницької діяльності та розглядаючи справу по суті суд виходить з наступного:

- функціонального призначення спірних приміщень (автомийки і кафе), оскільки вони можуть використовуватись виключно для підприємницької діяльності, а не для інших особистих цілей сторін;

- отримання сторонами правовстановлюючих документів на кафе та автомийку в період, коли позивач та відповідач у встановленому порядку були зареєстровані як субєкти підприємницької діяльності;

- змісту ст.12 ГПК України, в редакції Кодексу на момент звернення ОСОБА_1 до господарського суду, рекомендацій по її застосуванню, викладених зокрема в п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 10, а також усталеної на той час судової практики;

- забезпечення позивачу гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Обєднаного Королівства»), з огляду на відмову загального суду у прийняті аналогічного позову з підстав його підвідомчості судам господарської юрисдикції;

- недопущення між судами спору про підвідомчість справи та надання суперечливих розяснень щодо юрисдикції, а відтак порушення того ж права особи на доступ до суду. На що звернуто увагу в рішенні Європейського суду з прав людини від 21.12.2017 року у справі «Шестопалова проти України».

З огляду на вищенаведене, аргументи відповідача про необхідність припинення (а в подальшому закриття) провадження у справі з підстав непідвідомчості даного спору господарським судам є не прийнятними.

З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи учасників процесу, оцінивши докази, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до змісту п. 3 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.13, ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Принципи змагальності сторін та диспозитивності відображені і в ст. 14, ч.4 ст. 74 цього Кодексу, за змістом яких суд не може самостійно збирати докази, крім окремих визначених випадків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1 ст. 76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 ГПК України).

У відповідності до змісту ст.ст. 46,162 ГПК України право визначати підстави і предмет позову належить виключно позивачу.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (п.3.21 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18) .

Однак, поданими позивачем доказами не доведено обґрунтованості заявлених ним вимог з визначених ним же підстав.

Так, у позовній заяві позивачка просила суд виділити в натурі належну їй частки у нерухомому майні (будівлях кафе та автомийки) та визнати за нею право власності на ці частки.

У своїх заявах від 18.05.2018 року заявниця фактично перефразовує вимоги та просить виділити їй частки в названих нерухомих обєктах в натурі та у власність, не змінюючи при цьому їх суті.

Як зазначалось вище спірне майно належить сторонам на праві спірної часткової власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ст.ст. 356,357 ЦК України).

Згідно з правовстановлюючими документами на будівлі кафе і автомийки, право власності на них належить сторонам у справі в рівних частках (по ? частині).

Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення ст.183 ЦК України.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

За ст. 367 даного Кодексу майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

У відповідності до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Як зазначалось вище, заявлені позивачкою вимоги, право на визначення яких належить виключно їй, торкались виділення в натурі належної заявниці частки у будівлях кафе та автомийки (ст.ст.364,367 ЦК України).

Проте, згідно з висновком судової експертизи, не спростованим належним чином позивачкою, виділити в натурі належну ОСОБА_1 частку нежитлової будівлі кафе по вул. Залізнична, 5А та в нежитлових приміщеннях автомийки на два пости по вул. Залізнична, 5Б в м. Бучач, Бучацького району, Тернопільської області не вбачається за можливе.

Поділ будівлі автомийки можливий виключно за умови виготовлення проектної документації, проведення будівельних робіт по реконструкції (розширенню), переобладнанню, влаштуванню відокремлених підключень з наданням технічних умов Бучацького ККП на електропостачання, водопостачання, каналізування, влаштування необхідних приміщень для функціонування мийної. У цьому разі експертом запропоновано один варіант поділу із відступом від ідеальних часток сторін та відповідною компенсацією.

Однак, вказані дії не були вчинені сторонами, а призначена експертиза з метою визначення обєму таких робіт та їх вартості була не проведена через її неоплату.

За таких обставин, виділення належних позивачці часток у нерухомому майні (на момент прийняття рішення) є технічно неможливою навіть з відступленням від ідеальних часток та із наданням компенсації стороні, частка якої при цьому зменшиться (Постанова Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року, Лист Верховного Суду України від 01.07.2013 року).

Вимога про грошову компенсацію вартості усієї належної їй частки позивачкою не заявлялась.

З огляду на все вищенаведене, в задоволенні позову, з наведених у ньому підстав, слід відмовити.

Слід зазначити, що обов'язок судів обґрунтувати своє рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін проти України" від 10.02.2010, остаточне від 10.05.2011).

Зокрема, судом у справі, що розглядається не повинна надаватись мотивована оцінка аргументам відповідача щодо незаконного оформлення позивачкою правовстановлюючих документів на нерухоме майно та його значної (в порівнянні з позивачкою) участі в будівництві нежитлової будівлі кафе в м. Бучач, по вул. Залізнична, 5А та нежитлового приміщення автомийки на два пости в м. Бучач, по вул. Залізнична, 5Б.

Оскільки вони (аргументи) торкаються правомірності і законності видачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 свідоцтв про право спільної часткової власності на ці обєкти, а тому не відноситься до предмета даного спору (ч.2 ст.238 ГПК України).

Слід також зазначити, що в прохальній частині позову відсутнє звернення заявника до суду про визнання права власності та виділення в натурі земельної ділянки площею 0,0600 га, розташованої в м. Бучач, Бучацького району, Тернопільської області, вул. Залізнична, 5А. В самому ж тексті позову йдеться лише про доцільність її поділу по лінії розподілу кафе і автомийки.

Однак, з початку розгляду справи та подальшого провадження у ній (в тому числі за правилами чинного ГПК України), позивачем не формулювалась до суду вимога про поділ земельної ділянки, як у прохальній частині позову, так і у двох заявах позивача щодо остаточного визначення своїх вимог від 18.05.2017 року.

Відповідачем, за відсутності заявленої вимоги про поділ земельної ділянки, не надавались з цього приводу заперечення, сторони не пропонували відповідного питання на експертне дослідження, тощо.

А тому, відповідно до приписів ст.ст. 46,162,238 ГПК України дане питання не входить до предмета судового дослідження у даній справі .

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 1,2,5,7-18, 20,24, 32,73-80,86, 123, 129, 232,233,236-238,240,241,256,257 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09 серпня 2018 року.

Суддя І.П. Шумський