ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
13 серпня 2018 р. Справа № 918/346/18
Господарський суд Рівненської області у складі судді Бережнюк В.В. розглянувши матеріали позовної заяви від 25.05.2018 р. №122
за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Агросоюз"
до відповідача ОСОБА_1 підприємство "Мінераліз"
про стягнення 1 075 479,87 грн.
Секретар судового засідання : Лиманський А.Ю.
Представники сторін :
від позивача : ОСОБА_2, ОСОБА_3
від відповідача : ОСОБА_4
Товариство з обмеженою відповідальністю "Агросоюз" звернулося до господарського суду Рівненської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_5 підприємства "Мінераліз" про стягнення 962 640,00 грн. коштів, що сплачені у якості попередньої оплати, 48 132,00 грн. - штрафу, інфляційні втрати у розмірі 51 019,92 грн., 13 687,95 грн. - 3% річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами укладено Договір поставки мінеральних добрив №623 від 25.10.2017 р. На виконання вимог Договору позивач перерахував кошти у розмірі 962640,00 грн. у якості попередньої оплати за мінеральні добрива. У свою чергу відповідач у встановлений Договором термін не здійснив поставку товару. Відтак, позивач просить стягнути кошти, що перераховані відповідачу як попередня оплата. Також, покликаючись на ст.625 ЦК України, та умови Договору позивач нарахував відповідачу штраф, 3% річних та інфляційні втрати.
Ухвалою від 31.05.2018 р. відкрито провадження у справі та вирішено розглядати спір за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 26.06.2018 р.
Підготовчі засідання неодноразово відкладалися.
Ухвалою від 30.07.2018 р. закрито підготовче провадження та спір призначено до розгляду по суті на 13.08.2018 р.
13.07.2018 р. відповідач подав письмовий відзив на позов. У останньому зазначає, що на його думку відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості. Вказує, що частина 2 статті 693 ЦК України встановила - якщо продавець, який одержав суму поредньої оплати товару не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На думку відповідача позивачем відповідних позовних вимог не висувалося.
При цьому із тексту відзиву вбачається, що відповідач визнає той факт, що між сторонами укладено відповідний договір, та позивачем на його виконання перераховано відповідачу кошти у якості попередньої оплати вартості мінеральних добрив.
Також вважає, що відсутні підстави нараховувати відповідачу інфляційні втрати та 3% річних, оскільки наголошує, що зобов'язання постачальника (відповідача) перед покупцем (позивачем) за договором поставки не можуть розцінюватися як грошові зобов'язання, оскільки зобовязанням постачальника (відповідача) є саме поставка товару (мінеральних добрив). Тобто, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченої суми коштів за поставлений товар.
За наведеного просить у позові відмовити.
23.07.2018 р. позивач подав пояснення (заперечення) на відзив, у яких фактично підтримав позицію, яка висвітлена у позовній заяві. Та більш детально обгрунтував свої позовні вимоги із посиланням на норми діючого законодавства, зокрема на ЦК України та ГК України. Просить позов задоволити.
27.07.2018 р. відповідач подав письмові пояснення по суті спору. У останніх вважає, що позивач обрав невірний спосіб захисту своїх порушених прав. Також виклав пояснення, які фактично дублюють доводи, що висвітлені у відзиві.
У судовому засіданні 13.08.2018 р. представники позивача підтримали позицію, що викладена у позовній заяві та відповіді на відзив. Просять позов задоволити та стягнути з відповідача 962 640,00 грн. коштів, що сплачені у якості попередньої оплати, 48 132,00 грн. - штрафу, інфляційні втрати у розмірі 51 019,92 грн., 13 687,95 грн. - 3% річних.
У свою чергу представник відповідача позов не визнав та надав пояснення, які дублюють доводи відзиву та письмових пояснень. Просить у позові відмовити повністю. Також усно просив суд зменшити розмір нарахованого позивачем штрафу.
Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. При цьому господарський суд керувався наступним.
Судом встановлено, що між ОСОБА_5 підприємством "Мінераліз" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агросоюз" (Покупець) укладено Договір поставки мінеральних добрив №623 від 25.10.2017 р. (арк.с.7-9).
Згідно з п.п. 1.1., 1.2. Договору Постачальник зобов'язується поставити та передати у власність Покупця, а Покупець прийняти мінеральні добрива (агрохімікати), в подальшому Товар, та оплатити його на умовах цього Договору. Ціна, кількість, асортимент, терміни і пункти поставки Товару обумовлюються в специфікаціях до цього Договору, які погоджуються сторонами попередньо, додаються до цього Договору та є його невід'ємною частиною.
За умовами п.4.1. Договору попередня оплата в розмірі 100% вартості партії товару, зазначеної у специфікації, має бути перерахована Постачальнику протягом строку, вказаного в рахунку-фактурі та специфікаціях до даного Договору.
Оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника (п.4.2. Договору).
Відповідно до п.7.4. Договору за прострочення строків поставки товару Постачальник сплачує Покупцю штраф у розмірі 5% вартості не поставленого товару.
За пунктом 10 цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2017 р., а в частині взаєморозрахунків - до повного їх виконання сторонами.
Договір підписаний уповноваженими особами позивача та відповідача та скріплений печатками сторін.
Сторони підписали Специфікацію №3 від 03.11.2017 р. до згаданого Договору (арк.с.10).
За даною Специфікацією Постачальник зобов'язується поставити, а Покупець прийняти і оплатити Карбамід (біг-бег) у кількості 100.800 тон . Загальна сума за даною Специфікацією складає 962 640,00 грн. Поставка Товару здійснюється протягом 30 днів з моменту зарахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.
На виконання умов Договору та Специфікації відповідач виставив позивачу рахунок на оплату №1471 від 03.11.2017 р. на загальну суму 962 640,00 грн. (арк.с. 11).
У свою чергу позивач на підставі платіжного доручення №2125 від 03.11.2017 р. сплатив обумовлену Договором та Специфікацією вартість мінеральних добрив у сумі 962 640,00 грн. (арк.с. 12).
Однак, ПП "Мінераліз" не виконало протягом 30 днів свої зобов'язання по поставці міндобрив для ТзОВ "Агросоюз".
Тому 08.05.2018 р. позивач звернувся до відповідача із листом-вимогою №108, у якому вказав на невиконання ПП "Мінераліз" своїх зобов'язань по Договору відносно поставки добрив, та висловив вимогу щодо повернення для ТзОВ "Агросоюз" коштів 962 640,00 грн., що сплачені у якості попередньої оплати за товар, також сплатити штраф у сумі 48 132,00 грн. (5% від суми непоставленого товару) (арк.с. 13).
ПП "Мінераліз" надав письмову відповідь від 16.05.2018 р. на вимогу, у якій пояснив, що причиною непоставки міндобрив є форс-мажорні обставини, які не залежать від відповідача (арк.с. 14). Також вказав, що відповідач не відмовляється від своїх зобов'язань та зобов'язується їх виконати найближчим часом.
Станом на час розгляду даної справи докази виконання зі сторони ПП "Мінераліз" своїх зобов'язань по Договору та Специфікації суду не подані. Також представники сторін у судовому засіданні підтвердили, що такі зобов'язання не виконані.
У зв'язку з даною обставиною позивач нарахував відповідачу штраф, що передбачений п.7.4. Договору за прострочення строків поставки товару - у розмірі 5% вартості не поставленого товару, сума якого складає 48 132,00 грн.
Крім того, покликаючись на ст.625 ЦК України позивач нарахував відповідачу на суму неповенрутих коштів у розмірі 962 640,00 грн. інфляційні втрати у розмірі 51 019,92 грн., також 3% річних у сумі 13 687,95 грн.
Як вбачається із матеріалів справи, про належне виконання позивачем своїх зобовязань за Договором та Специфікацією до нього свідчить попередня оплата в сумі 962 640,00 грн. грн.
Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Доказом здійснення господарської операції є первинні документи, які містять необхідні для обліку господарської операції дані.
Таким чином судом встановлено, що попередня оплата відповідачу здійснена відповідно до умов укладеного між сторонами Договору та чинного законодавства, що підтверджуються вищезазначеним платіжним дорученням.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, - зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.
За приписами статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки.
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму ( частина 1 статті 712 ЦК України).
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 цієї ж статті).
Згідно положень статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Законодавець зазначає, що вимога про повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні означає, що у разі припинення зобовязання через неможливість його виконання, яке виникло внаслідок обставин, за які жодна із сторін не відповідає, або у звязку із добровільною відмовою від зобовязання обох сторін, сторона, що виконала своє зобовязання повністю або частково, має право вимагати повернення виконаного.
Як вже зазначалося вище в рамках дії договору, позивач, здійснив попередню плату за мінеральні добрива. Внаслідок невиконання зобовязань відповідачем, позивач, вимагав повернення попередньої оплати, про що надіслав відповідачу лист-вимогу.
Відповідно до ч.2 ст.193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Враховуючи, що належних доказів виконання відповідачем зобовязань за договором поставки, у строк встановлений як правочином так і Законом суду не надано, суд дійшов висновку про правомірність доводів позивача про стягнення з відповідача 962 640,00 грн.
При цьому, судом відхиляються доводи відповідача про те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту, оскільки у прохальній частині позовної заяви позивач вказав, що 962 640,00 грн. є боргом, а не попередньою оплатою. Слід зазначити, що у тексті позовної заяви та поясненнях на відзив позивач висловлює позицію про стягнення з відповідача саме коштів, які останньому перераховані у якості попередньої оплати за мінеральні добрива. Крім того, представники позивача неодноразово озвучували в усних поясненнях у судових засіданнях (що зафіксовано під час здійснення технічного звукозапису судових засідань) про те, що просять суд стягнути з ПП "Мінераліз" 962 640,00 грн. попередньої оплати у зв'язку з не поставкою останнім товару для ТзОВ "Агросоюз". Наявність у прохальній частині позовної заяви фрази "сума основного боргу" не змінює суті правовідносин між сторонами, та не спростовує того факту, що позивач звернувся із позовом саме про стягнення з відповідача попередньої оплати. Таким чином, з огляду на повний зміст позовної заяви, доводи у поясненнях на відзив, та озвучені у засіданнях усні пояснення представників позивача, суд розцінює наявність зазначеної фрази як технічну описку, допущену позивачем при підготовці прохальної частини позову. Більше того, помилкова вказівка про те, що заявлена до стягнення сума є боргом, не дає підстави суду вважати, що позивач обрав не вірний спосіб захисту, та відповідно - не звільняє відповідача від обов'язку повернути отриману попередню оплату у розмірі 962 640,00 грн. на вимогу позивача.
Приписами ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин заданих умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Розглянувши матеріали справи, судом встановлено, що відповідачем не подано належних та допустимих доказів того, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для виконання своїх зобов'язань за договором поставки міндобрив та те, що його зволікання по поставці добрив є наслідком дії непереборної сили.
Пунктом п.7.4. Договору сторони погодили, що за прострочення строків поставки товару Постачальник сплачує Покупцю штраф у розмірі 5% вартості не поставленого товару.
Керуючись зазначеним пунктом Договору та чинним законодавством, з огляду на прострочення відповідачем зобовязання щодо поставки міндобрив, позивач нарахував штраф в розмірі 5% вартості не поставленого товару, який складає - 48 132,00 грн.
Наданий розрахунок судом перевірено та визнано правильним.
Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Таким чином, за загальним правилом кваліфікуючою ознакою штрафу є, зокрема, обчислення у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання та має одноразовий характер нарахування.
Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.
Відносно усного клопотання відповідача про зменшення судом заявленого до стягнення позивачем штрафу у розмірі 5% від вартості непоставленого товару - суд звертає увагу на таке.
Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.
Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Необхідно зауважити, що штрафні санкції у розмірі 5% від вартості непоставленого товару було погоджено обома сторонами під час укладення Договору поставки міндобрив.
При погодженні сторонами умов договору, які стосуються відповідальності за порушення сторонами своїх договірних зобов'язань, останні повинні відповідати засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Можливість у договорі передбачити відповідальність за неналежне виконання зобов'язань є засобом розумного стимулювання сторону договору виконувати свої договірні зобов'язання. Тобто по суті, такі умови договору направлені на реалізацію вимог ч.2 ст.13 ЦК України, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утриматися від дій, які могли б могли порушити права інших осіб.
Таким чином, чинне законодавство передбачає штраф в якості засобу виконання зобов'язань й міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом'якшення такої відповідальності наділений суд за для усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов'язань.
Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми штрафу у результаті порушення зобов'язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.
При цьому відповідач має надати докази явної неспіврозмірності штрафу наслідкам порушення зобов'язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути у наслідок порушення зобов'язань, значно вище основного невиконаного зобов'язання.
Згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про зменшення неустойки (штрафу), суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов'язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін.
Зважаючи на наведені вище обставини справи, суд враховує те, що на момент звернення позивача з позовом до суду відповідач свої зобов'язання по поставці товару так і не виконав, також на вимогу позивача не здійснив повернення попередньої оплати. Крім того, відповідач не надав суду доказів вжиття ним усіх заходів, необхідних для належного виконання свого зобовязання по поставці товару, та не обгрунтував обставин що його зволікання по поставці добрив є наслідком дії непереборної сили. Окрім цього, як уже вказувалося вище по тексту - не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
На переконання суду передбачений у договорі сторонами у даній справі розмір штрафу не є надмірно великим у порівнянні із сумою, яку відповідач не повернув позивачу.
Суд вважає, що така міра відповідальності є достатньо адекватною та співрозмірною із порушеним інтересом сторони у даному випадку. Штраф у розмірі 5% від суми непоставленого товару у певній мірі компенсує знецінення неповернутих відповідачем коштів. Крім того, судом враховуються також інтереси позивача, який укладаючи Договір поставки мінеральних добрив із відповідачем, та своєчасно перерахувавши попередню оплату за товар - розраховував на своєчасне виконання Договору зі сторони відповідача. А у випадку непоставки міндобрив - мав право на повернення своїх коштів від ПП "Мінераліз".
За таких обставин, суд не вважає доцільним та необхідним у даному випадку зменшити розмір штрафу. Тому усне клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій задоволенню не підлягає.
Відтак, вимоги позивача про стягнення з відповідача 48 132,00 грн. штрафу, нарахованого у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань щодо поставки міндобрив - грунтуються на Договорі та законі, тому у цій частині підлягають задоволенню.
Також позивач, покликаючись на ст.625 Цивільного кодексу України нарахував відповідачу інфляційні втрати у розмірі 51 019,92 грн. та 3% річних у сумі 13 687,95 грн.
Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже даною нормою передбачено можливість стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення саме грошового зобов'язання.
При цьому, суд звертає увагу, що з аналізу умов укладеного між сторонами Договору поставки мінеральних добрив №623 від 25.10.2017 року вбачається, що грошові зобов'язання у даному випадку передбачені лише зі сторони ТзОВ "Агросоюз", а саме: здійснення оплати за придбаний товар у ПП "Мінераліз". Натомість останній за умовами Договору має обов'язки щодо поставки товару, разом з тим у нього відсутні будь-які грошові зобов'язання на користь ТзОВ "Агросоюз".
Стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплачених коштів у якості попередньої оплати за непоставлений товар.
За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України.
Попередня оплата - це спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.
З цього приводу, пленум Вищого господарського суду України у п. 5.2 постанови від 17.12.2013 № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань роз'яснив, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.
Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 16.09.2014 у справі № 3-90гс14.
За цих обставин, господарський суд вважає, що стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором у розмірі 962 640,00 грн. є поверненням суми авансу, а не грошовим зобовязанням, на який можуть нараховуватися лише проценти, передбачені статтею 536 ЦК України.
Тому у позові в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 51 019,92 грн. та 3% річних у сумі 13 687,95 грн. слід відмовити.
Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Отже, враховуючи усе викладене вище у сукупності, суд прийшов до висновку що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросоюз" підлягає задоволенню частково, в частині стягнення із ОСОБА_5 підприємства "Мінераліз" - 962 640,00 грн. коштів, отриманих в якості передоплати за мінеральні добрива та 48 132,00 грн. штрафу.
В частині вимог позивача про стягнення з відповідача 51 019,92 грн. інфляційних втрат та 3% річних у сумі 13 687,95 грн. позов задоволенню не підлягає.
Судові витрати понесені позивачем у виді судового збору, сплаченого при зверненні до суду з даним позовом на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позивних вимог. Розмір пропорції задоволених вимог проти заявлених складає 93,98%.
Керуючись статтями 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -
1. Позов задоволити частково.
3. Відмовити позивачу у задоволенні решти позовних вимог.
4. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "13" серпня 2018 року

Суддя Бережнюк В.В.