ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року

м. Київ

Справа № 922/2686/15

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Жукова С.В. - головуючого, Білоуса В.В., Ткаченко Н.Г.

за участі секретаря судового засідання Корпусенка А.О.

за участю представників: прокурор - Зарудяна Н.О. (посвідчення № 047542), Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради - Воронова Ю.В. (довіреність № 67 від 04.01.2018), ФОП Сердюк Т.М. - Рижков І.П. (довіреність від 27.10.2015)

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника прокурора Харківської області

на рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2017

(суддя - Ольшанченко В.І.)

та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.01.2018

(колегія суддів: Сіверін В.І. - головуючий, Білоусова Я.О., Гетьман Р.А.)

у справі за позовом Прокурора Жовтневого району міста Харкова в інтересах держави в особі: 1. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради,

2. Управління освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради

до:

1. Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №54 Харківської міської ради

2. Фізичної особи-підприємця Сердюк Тетяни Миколаївни

про визнання недійсним договору та повернення орендованого майна, -

ВСТАНОВИВ:

1. У квітні 2015 прокурор подав до господарського суду Харківської області позовну заяву, в інтересах держави, в особі Управління освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради та Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (надалі - позивачі) до Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №54 Харківської міської ради Харківської області та до фізичної особи-підприємця Сердюк Тетяни Миколаївни (надалі - Відповідачі) про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення (будівлі) №724 від 30.07.2002, укладеного між ними, та додаткових угод до нього від 01.01.2012, а також про зобов'язання відповідача (ФОП Сердюк Т.М.) звільнити та повернути нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Жовтневої революції, 106.

2. Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

Короткий зміст позовних вимог та оскаржуваних рішень судів першої і апеляційної інстанцій ухвалених за результатами розгляду позову

3. В обґрунтування своїх позовних вимог прокурор посилається на те, що спірний договір оренди підлягає визнанню недійсним, як укладений з порушенням вимог ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України №63 від 14.08.2001, ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", оскільки спірне нежитлове приміщення було передано в оренду під магазин, тобто для використання об'єкта оренди за цільовим призначенням, не пов'язаним з навчально-виховним процесом.

4. До початку розгляду справи судом першої інстанції прокурор уточнив позовні вимоги та, зокрема, просив зобов'язати фізичну особу-підприємця Сердюк Тетяну Миколаївну звільнити та повернути до Управління освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради нежитлове приміщення вартістю 155070,00 грн., розташоване за адресою: м. Харків, Жовтневої революції, 106, згідно з договором оренди нежитлового приміщення (будівлі) №724 від 30.07.2002 р., укладеним між Харківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №54 Харківської міської ради Харківської області та ФОП Сердюк Т.М.

5. Рішенням господарського суду Харківської області від 23.10.2017, яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 15.01.2018, в позові прокурора до Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №54 Харківської міської ради Харківської області та до фізичної особи-підприємця Сердюк Тетяни Миколаївни відмовлено повністю.

6. Оскаржувані рішення судів першої і апеляційної інстанцій мотивовані наступним:

6.1. Суди попередніх інстанцій встановили, що 30 липня 2002 року між Державним комунальним закладом освіти середньою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 54 Жовтневого району (орендодавець) та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою Сердюк Т.М. (орендар) був укладений договір №724 оренди нежитлового приміщення (будівлі) (надалі - договір оренди), предметом якого є нежитлове приміщення (будівля) - загальною площею 109,68 кв.м., розташоване за адресою: місто Харків, вул. Жовтневої революції, 106 (пункт 1.1 договору оренди).

6.2. Додатковою угодою від 01.01.2012 орендодавцем за договором оренди було визначено Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради у зв'язку з передачею об'єкта оренди на баланс Управління освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 16.02.2011 №87 "Про передачу майна в оперативне управління Управлінню освіти Жовтневого району Харківської міської ради", розпорядження Управління комунального майна та приватизації від 16.02.2011 №248 "Про внесення змін в договори передачі майна в оперативне управління №597 від 21.08.1995 з Харківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №54 Харківської міської ради Харківської області та №604 від 29.08.1995 з Управлінням освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради".

6.3. Також, додатковою угодою від 01.01.2012 договір оренди №724/2002 від 30.07.2002 було викладено в новій редакції, за якою орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно загальною площею 109,68 кв.м, далі "майно", яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: м. Харків, вул. Жовтневої Революції, 106, та знаходиться на балансі Управління освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради (балансоутримувач).

6.4. 01.01.2012 було підписано акти прийому-передачі нежитлового приміщення щодо повернення фізичною особою-підприємцем Сердюк Тетяною Миколаївною Управлінню освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради спірного нежитлового приміщення, а також про приймання фізичною особою-підприємцем Сердюк Тетяною Миколаївною вказаного приміщення від Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради в орендне користування.

6.5. В оскаржуваних рішеннях встановлено, що умовами додаткової угоди до договору оренди від 01.01.2012 р., передбачено, що майно передається в оренду з метою використання: магазин продовольчих товарів (крім товарів підакцизної групи) (п. 1.2).

6.6. Суди в оскаржуваних рішеннях встановили, що на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.12.1997 №1146 "Про ліквідацію дитячого дошкільного закладу №271 Жовтневого району" нежитлова будівля по вул. Жовтневої революції (нині Москалівській), 106, передана в оперативне управління Середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №54 Жовтневого району (в подальшому перейменована на Харківську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів №54 Харківської міської ради Харківської області). З 16.02.2011 року та по теперішній час спірні нежитлові приміщення перебувають на балансі та в оперативному управлінні Управління освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради за договором передачі майна в оперативне управління № 604 від 29.08.1995 року.

6.7. Також суд першої і апеляційної інстанції зазначили, що Відповідач (Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №54 Харківської міської ради Харківської області) не має необхідності у використанні приміщення, наданого в оренду у своїй навчальній та виховній діяльності, оскільки, відсутня необхідність у додатковій площі для зазначених цілей.

6.8. З наведеного, судами попередніх інстанцій зроблено висновок, що відсутні підстави для застосування обмежень, встановлених частиною 5 статті 63 Закону України "Про освіту".

6.9. За результатами розгляду справи, суди попередніх інстанцій дійшли до висновку, що прокурором не надано доказів на підтвердження доводів щодо наявності підстав для визнання недійсним договору оренди від 30.07.2002 №724 з додатковими угодами до нього, як то: укладення вказаного договору має наслідком порушення цілісності майнового комплексу або погіршення соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі; майно, яке є предметом договору, використовується у навчальному процесі (у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності); спірне майно використовується не за призначенням; платні послуги навчального закладу у даній спірній ситуації надаються замість або в межах освітньої діяльності, що має наслідком спричинення перешкод або унеможливлення надання освітніх послуг чи зменшення обсягу цих послуг внаслідок укладання договору (та яким саме способом), що свідчить про необґрунтованість заявлених прокурором вимог.

6.10. Наведене стало підставою для висновку, який викладений в оскаржуваних судових рішеннях, про відсутність підстав для визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення (будівлі) №724 від 30 липня 2002 року та додаткових угод до нього.

6.11. Щодо позовних вимог про зобов'язання фізичну особу-підприємця Сердюк Тетяни Миколаївни звільнити та повернути до Управління освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради нежитлове приміщення, які є похідними від позовних вимог про визнання договору оренди нежитлового приміщення (будівлі) №724 від 30.07.2002 та додаткових угод до нього, то вони, як зазначено в оскаржуваних судових рішеннях, не підлягають задоволенню, враховуючи відмову в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення (будівлі) №724 від 30.07.2002 та додаткових угод до нього.

6.12. Суд першої інстанції встановив, що Позивач (Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради) та Відповідачі заявили про застосування строку позовної давності до позовних вимог прокурора.

6.13. Суд першої інстанції відхилив заяви Відповідачів та Позивача (Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради) про застосування строку позовної давності у повному обсязі саме по суті позовних вимог, а не у зв'язку з пропуском позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги з узагальненими доводами особи яка подала касаційну скаргу

7. До Верховного Суду від Заступника прокурора Харківської області (далі в тексті - Прокурор) надійшла касаційна скарга у якій Прокурор просить суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2017 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 у справі № 922/2686/15 і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги прокурора.

8. В обґрунтування підстав для скасування оскаржуваних судових рішень і прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог Прокурор у касаційній скарзі наводить наступні доводи:

8.1. Оскаржувані судові рішення винесені з неправильним застосуванням норм матеріального права а саме ст. 61 Закону України "Про освіту", ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

9. До Верховного Суду від ФОП Сердюк Т.М. надійшов відзив на касаційну скаргу у якому Відповідач просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення а оскаржувані рішення - без змін.

10. Також до Верховного Суду від Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, надійшов відзив на касаційну скаргу у якому Позивач просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення а оскаржувані рішення - без змін.

Позиція Верховного Суду

11. Ухвалою Верховного Суду від 26.03.2018 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Заступника прокурора Харківської області на рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2017 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 у справі №922/2686/15; призначено до розгляду касаційну скаргу на 17.05.2018 у відкритому судовому засіданні у приміщенні Касаційного господарського суду.

12. Ухвалою Верховного Суду від 17.05.2018 касаційне провадження у справі №922/2686/15 за касаційною скаргою Заступника прокурора Харківської області на рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2017 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 зупинено на підставі п.7 ч. 1 ст. 228 ГПК України до прийняття відповідного рішення об'єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №906/164/17.

13. Ухвалою Верховного Суду від 11.07.2018 поновлено касаційне провадження за касаційною скаргою Заступника прокурора Харківської області на рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2017 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 у справі №922/2686/15; призначено до розгляду касаційну скаргу Заступника прокурора Харківської області на 09 серпня 2018 року у відкритому судовому засіданні у приміщенні Касаційного господарського суду.

14. Заслухавши у відкритому судовому засіданні доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувані судові рішення слід скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції виходячи з наступного.

15. Відповідно ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

16. Суд касаційної інстанції саме в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

17. Щодо доводу касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення винесені з неправильним застосуванням норм матеріального права а саме ст. 61 Закону України "Про освіту", ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", колегія суддів зазначає наступне.

18. Частиною 7 ст. 179 ГК України визначено, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

19. Відповідно до приписів частини 1 ст.207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

20. Згідно ч.3 ст.207 ГК України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі, якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

21. Положеннями ст. 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

22. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

23. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК України).

24. Частиною 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" (в редакції, чинній на час укладення Договору) визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

25. Статтею 61 Закону України "Про освіту" (в редакції, чинній на час укладення Договору) встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

26. При цьому, ч. 1 ст. 63 Закону України "Про освіту" (в редакції, чинній на час укладення Договору) передбачено, що матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством, а в ч. 5 цієї статті встановлено, що об'єкти освіти і науки, що фінансується з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

27. Отже, зі змісту вказаної норми вбачається, що об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти (аналогічний висновок про застосування норм права викладений в постанові Об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 906/164/17).

28. Згідно п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється. Вказані норми затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001 та розповсюджуються на загальноосвітні навчальні заклади І, І-ІІ, І-ІІІ ступенів, спеціалізовані школи І, ІІ, ІІІ ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, які проектуються, будуються, реконструюються та ті, що функціонують незалежно від типу, форм власності та підпорядкованості.

29. Беручи до уваги встановлені фактичні обставини про те, що на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.12.1997 №1146 "Про ліквідацію дитячого дошкільного закладу №271 Жовтневого району" нежитлова будівля по вул. Жовтневої революції (нині Москалівській), 106, передана в оперативне управління Середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №54 Жовтневого району (в подальшому перейменована на Харківську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів №54 Харківської міської ради Харківської області), а також враховуючи те, що з 16.02.2011 року спірні нежитлові приміщення перебувають на балансі та в оперативному управлінні Управління освіти адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради за договором передачі майна в оперативне управління № 604 від 29.08.1995 року, колегія суддів суду касаційної інстанції з урахуванням висновку про застосування норм права, який викладений в постанові від Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 906/164/17 (об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти), дійшла до висновку, що прокурором доведено наявність підстав для визнання договору недійсним в силу приписів ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, як такого, що суперечить вимогам ст. 63 Закону України "Про освіту".

30. За таких обставин є частково обґрунтованим довід касаційної скарги Прокурора про те, що оскаржувані судові рішення винесені з неправильним застосуванням норм матеріального права а саме ст. 61 Закону України "Про освіту", ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

31. Разом з тим, суд першої інстанції встановив, що Позивач (Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради) та Відповідачі заявили про застосування строку позовної давності до позовних вимог прокурора.

32. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову саме по суті позовних вимог, а не у зв'язку з пропуском позовної давності, це стало підставою для відхилення заяви Відповідачів та Позивача (Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради) про застосування строку позовної давності.

33. Відповідно до приписів ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

34. Згідно положень ч. ч. 1, 4, 5 ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

35. Враховуючи те, що прокурором доведено наявність підстав для визнання договору недійсним в силу приписів ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, як такого, що суперечить вимогам ст. 63 Закону України "Про освіту", колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла до висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив заяви Відповідачів та Позивача (Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради) про застосування строку позовної давності.

36. Відповідно до приписів п. 2 ч.3 ст. 310 ГПК України, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи

37. Враховуючи те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив заяви Відповідачів та Позивача (Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради) про застосування строку позовної давності, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи про те, чи пропустив прокурор строк позовної давності і чи підлягають застосуванню до позову прокурора наслідки спливу позовної давності, які передбачені приписами ст. 267 ЦК України, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла до висновку про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень в порядку передбаченому положеннями п. 2 ч.3 ст. 310 ГПК України і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

38. За таких обставин, касаційна скарга Прокурора підлягає частковому задоволенню.

39. Оскільки суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги дійшов до висновку про необхідність скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, судові витрати за подання касаційної скарги, відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судом касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Заступника прокурора Харківської області на рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2017 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 у справі № 922/2686/15 задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2017 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 15.01.2018 у справі № 922/2686/15 скасувати.

3. Справу № 922/2686/15 направити на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Жуков

Судді В.В. Білоус

Н.Г. Ткаченко