ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15 серпня 2018 р. Справа № 918/451/18

Господарський суд Рівненської області у складі судді Бережнюк В.В. розглянувши матеріали позовної заяви від 25 червня 2018 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідльністю "Технології мереж"

до відповідача Фізичної особи-підприємця Броновицького Аркадія Романовича

про стягнення в сумі 90 944, 45 грн.

Секретар судового засідання: Лиманський А.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Овдієнко Л.О.

від відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Технології мереж" звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Фізичної особи - підприємця Броновицького Аркадія Романовича про стягнення в сумі 89 679,02грн., з яких: 49 000,00 грн. сума основного боргу, 1 573,14 грн. інфляційні втрати, 667,46 грн. 3% річних, 15 947,42 грн. пені, 22 197,00 грн. штрафу, позовні вимоги аргументувавши неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки №Вих-2017/12/13-01 від 13 грудня 2017 року в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару.

Ухвалою від 03.07.2018 р. відкрито провадження у справі та призначено до слухання у судовому засіданні на 24.07.2018 р.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Однак, до суду повернувся конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі, що направлявся відповідачу (на адресу: 35800, Рівненська обл., м.Острог, вул.Мічуріна, 3) з відміткою органу поштового зв'язку "за закінченням терміну зберігання". Отже, відповідачу було не відомо про розгляд справи у господарському суді Рівненської області.

Крім того, у Договорі поставки від 13.12.2017 р., укладеному між сторонами, вказана інша адреса відповідача: 35800, Рівненська обл., м.Острог, вул.Полярна, 6.

За таких обставин, з метою дотримання принципів господарського судочинства, а саме рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності, відповідно до ст.202 Господарського процесуального кодексу України ухвалою 24.07.2018р. розгляд справи було відкладено на 15 серпня 2018 р з направленням відповідачу ухвал за всіма відомими суду адресами.

Через канцелярію суду 13.08.2018 р. позивачем була подана заява про збільшення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 49 000,00 грн., інфляційні нарахування в розмірі 1 573, 14 грн., 3% річних у розмірі 872, 85 грн., пеню у розмірі 9804, 46 грн., штраф у розмірі 29 694, 00 грн., всього 90 944, 45 грн.

Вказана заява відповідає вимогам ст.ст. 46, 170 ГПК України, тому прийнята судом до розгляду.

У судовому засіданні 15.08.2018 року представник позивача підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Просить позов задоволити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, відзив не подав. До суду повернулися конверти з ухвалами про відкладення розгляду справи, що направлялися відповідачу на адресу: 1) 35800, Рівненська обл., м.Острог. вул.Мічуріна, 3; 2)35800, Рівненська обл., м.Острог, вул.Полярна, 6 , з відмітками органу поштового зв'язку "за закінченням терміну зберігання " та "інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення". Отже, судом вживалися заходи щодо належного повідомлення учасника спору про дату, час та місце розгляду справи.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.202 ГПК України). Тому суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі представника відповідача за наявними у справі доказами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

13 грудня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Технології мереж" (Постачальник по Договору, далі по тексту - Позивач) та Фізичною особою-підприємцем Броновицьким Аркадієм Романовичем (Покупець по Договору, далі по тексту - Відповідач), було укладено Договір поставки № Вих- 2017/12/13-01 (надалі - Договір) (арк.с. 12-15).

Відповідно до умов п.1.1. Договору Постачальник зобов'язується поставити Покупцю обладнання, продукцію, товари, послуги - повний перелік, найменування яких зазначені у специфікаціях( далі за текстом цього договору -Товар), а Покупець зобов'язується прийняти цей Товар і оплатити згідно з умовами цього договору.

Асортимент, кількість, ціна Товару встановлюється Сторонами в специфікаціях, рахунках та/або видаткових накладних та/або додатках до цього Договору, які після підписання Сторонами стають невід'ємними частинами цього Договору.(п.1.2. Договору).

Згідно з п.3.1. оплата проводиться у гривнях України, на підставі виставленого Постачальником рахунку Покупцю. Виставлений рахунок Постачальник підлягає сплаті Покупцем упродовж 30(тридцяти) календарних днів з моменту передачі Товару Покупцю та підписання видаткової накладної.

Відповідно до п. 3.7, 3.9, Договору товар вважається повністю оплаченим після сплати всіх платежів, а датою оплати є дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач поставив Відповідачу товар на загальну суму 70870,00 грн., в т.ч. ПДВ. Цей факт підтверджується видатковою накладною № 1781 від 25.12.2017р. на суму 70 870, 00 грн.

Відповідач частково оплатив поставлений товар.

28.02. 2018 року на рахунок Позивача надійшли грошові кошти в розмірі 21 870, 00 грн. в т.ч. ПДВ, як часткова оплата згідно виставленого рахунку №4961 від 26.12.2017 р.

Позивач звертався до відповідача із претензією про погашення решти суми заборгованості (арк.с.19-21). Відповідь на останню у матеріалах справи відсутня.

Станом на 15.08.2018 року у суду відсутні докази сплати відповідачем на користь позивача заборгованості за Договором в сумі 49 000, 00 грн.

Таким чином, несплаченими лишились 49 000, 00 грн.

Згідно з положеннями статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з положеннями статті 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

З огляду на вищезазначене, суд, дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення основного боргу з Фізичної особи - підприємця Броновицького Аркадія Романовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології мереж" в сумі 49 000, 00 грн.

Як унормовано у положеннях частини 2 статті 193 ГК України, порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (така ж позиція викладена у статті 611 ЦК України).

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з несвоєчасним погашення боргу позивач нарахував відповідачу за період прострочення сплати 1 573, 14 грн. - інфляційних втрат та 872, 85 грн. - 3% річних.

Нарахування 3% річних та інфляційних втрат судом перевірено, визнано арифметично правильними, законними та обгрунтованими.

Тому у цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно п.6.2. Договору за порушення строку оплати Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі 0,2 % від суми заборгованості за кожен день порушення строку оплати. Пеня нараховується за весь період прострочення виконання грошових зобов'язань. У випадку прострочення оплати Товару Покупцем більш ніж на 90 календарних днів, Постачальник має право вимагати сплати Покупцем штрафу у розмірі 0,3 % від загальної ціни неоплаченого Товару за кожен день порушення строку оплати.

На підставі п. 6.2. Договору позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ - 9 804, 46 грн. за період з 26.01.2018 р. по 15.08.2018 р., штраф у розмірі 0,3% - 29 694, 00 грн. за період з 26.01.2018 р. по 15.08.2018 р.

Відповідно до частини 2 статті 193 ГК України порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Аналогічне положення міститься й у статті 611 ЦК України, згідно з якою у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтями 546, 549 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Щодо позовних вимог про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ - 9 804, 46 грн. за період з 26.01.2018 р. по 15.08.2018 р. суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відтак, невірним є обрахування пені за весь час прострочення платежу, виходячи за межі шестимісячного строку нарахування, передбаченого ч.6 ст.232 ГК України.

При цьому у даному випадку позивачу слід врахувати передбачений ч.6 ст.232 ГК України шестимісячний строк та припинити нарахування пені 26.07.2018 року.

При перевірці нарахованих сум пені суд здійснив власний розрахунок даної санкції та встановив, що за період з 26.01.2018 р. по 26.07.2018 р. пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України складає - 8 864,74 грн.

Отже, у цій частині вимоги позивача підлягають задоволенню частково, в частині стягнення пені за період з 26.01.2018 р. по 26.07.2018 р. у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України - 8 864,74 грн. У частині стягнення з відповідача пені за період з 27.07.2018 р. по 15.08.2018 р. у сумі 939,72 грн. - у позові слід відмовити.

Крім того, пунктом 6.2. Договору сторони погодили, що у випадку прострочення оплати Товару Покупцем більш ніж на 90 календарних днів, Постачальник має право вимагати сплати Покупцем штрафу у розмірі 0,3 % від загальної ціни неоплаченого Товару за кожен день порушення строку оплати.

Згідно із пунктом 4 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Оскільки відповідач допустив порушення строку сплати боргу більше ніж на 90 днів, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача штраф у розмірі 0,3% від несплаченої суми заборгованості за кожен день прострочення в сумі 29 694, 00 грн. за період з 26.01.2018 р. по 15.08.2018 р.

Слід зазначити, що згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, за загальним правилом кваліфікуючою ознакою штрафу є, зокрема, обчислення у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання та має одноразовий характер нарахування.

В свою чергу пеня як різновид неустойки характеризується такими ознаками: обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання; має триваючий характер - нарахування пені за кожний день прострочення.

При цьому, законодавець визначив вищеперераховані ознаки штрафу та пені імперативно, не надавши сторонам зобов'язання можливості їх змінювати.

Особливістю пені як штрафної санкції є те, що вона встановлюється у відсотковому відношенні до простроченої суми, причому за кожний день прострочення, доки зобов'язання не буде виконане. Тобто це санкція, розмір якої збільшується залежно від продовження порушення.

З аналізу викладеної вище правової норми вбачається, що санкція, яку передбачили сторони у п.6.2. Договору (штраф 0,3% від несплаченої суми заборгованості за кожен день прострочення) за своєю правовою природою є не штрафом, а - пенею, оскільки обчислюється у відсотковому співвідношенні від суми боргу за кожен день прострочення погашення боргу.

Та обставина, що сторони назвали санкцію у договорі штрафом, а не пенею - не змінює у даному випадку суті власне санкції та порядку її нарахування, передбаченого законодавством.

Отже, умовами п.6.2. Договору поставки фактично сторони передбачили стягнення з відповідача пені (у розмірі 0,3% від несплаченої суми заборгованості за кожен день прострочення), а не штрафу.

Більше того, як уже вказано вище, ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Однак, пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України уже нарахована позивачем та заявлена до стягнення у даному позові, що судом описано вище по тексту.

Відтак, вбачається, що позивач фактично двічі нарахував відповідачу пеню за одне і те ж порушення умов Договору поставки, та за той же період існування боргу, вказавши лише різне відсоткове співвідношення від суми боргу за кожен день прострочення погашення боргу.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи усе викладене у сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність нарахування санкції, що передбачена у п.6.2. Договору поставки, а саме штрафу 0,3% від несплаченої суми заборгованості за кожен день прострочення, оскільки даний вид відповідальності фактично дублює міру відповідальності (пеню), що передбачена у цьому ж пункті Договору у попередніх реченнях.

Пеня, що нарахована на одну і ту ж суму заборгованості та за один і той же період, не може бути стягнута з боржника двічі.

Тому, позов у частині стягнення з відповідача штрафу у розмірі 0,3% від несплаченої суми боргу за кожен день прострочення в сумі 29 694, 00 грн. за період з 26.01.2018 р. по 15.08.2018 р. - задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, в повній мірі дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології мереж" підлягають задоволенню частково - в частині стягнення з Фізичної особи - підприємця Броновицького Аркадія Романовича 49 000,00 грн. основного боргу, інфляційних нарахувань в розмірі 1 573, 14 грн., 3% річних у розмірі 872, 85 грн., 8 864,74 грн. пені за період з 26.01.2018 р. по 26.07.2018 р. у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

У частині стягнення з відповідача пені за період з 27.07.2018 р. по 15.08.2018 р. у сумі 939,72 грн. та штрафу у розмірі 0,3% від несплаченої суми боргу за кожен день прострочення в сумі 29 694, 00 грн. за період з 26.01.2018 р. по 15.08.2018 р. - у позові слід відмовити за безпідставністю та необгрунтованістю.

Судові витрати понесені позивачем у виді судового збору - 1 762,00 грн., сплаченого при зверненні до суду з даним позовом на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позивних вимог. Розмір пропорції задоволених вимог проти заявлених складає 66,32%. Відтак з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача - 1 168,56 грн. у якості відшкодування витрат на оплату судового збору.

Керуючись статтями 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Броновицького Аркадія Романовича (35800, АДРЕСА_1 ідент.код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології мереж" (02125, м.Київ, вул.Старосільська, буд.1 літера "К", )

- 49 000,00 грн. основного боргу,

- 1 573, 14 грн. інфляційних втрат,

- 872, 85 грн. 3% річних,

- 8 864,74 грн. пені,

- 1 168,56 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

4. Відмовити у задоволенні позову в решті заявлених позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено та підписано "17" серпня 2018 року.

Суддя Бережнюк В.В.