ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року

м. Київ

Справа № 912/3067/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Стратієнко Л.В.,

судді: Ткач І.В., Чумак Ю.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Сігнаєвської К.І.;

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідачів - Гретченко Л.Л.,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - не з'явився,

прокуратури - Овчаренко О.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області,

на рішення Господарського суду Кіровоградської області

(суддя - Вавренюк Л.С.)

від 19.01.2018,

та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду

(головуючий - Чимбар Л.О., судді - Антонік С.Г., Дармін М.О.)

від 14.05.2018,

за позовом керівника Кіровоградської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України,

до регіонального відділення Фонду державного майна України по Кіровоградській області, публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Кіровоградської філії

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача державний навчальний заклад "Вище професійне училище № 9 м. Кіровоград",

про визнання недійсним договору та зобов'язання повернути приміщення

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року керівник Кіровоградської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 83-59 від 29.12.2005, з урахуванням додаткових угод, укладених між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Кіровоградській області та публічним акціонерним товариством "Укртелеком" в особі Кіровоградської філії та припинення зобов'язання за ним на майбутнє.

Просив зобов'язати ПАТ "Укртелеком" в особі Кіровоградської філії звільнити та повернути балансоутримувачу - державному навчальному закладу "Вище професійне училище № 9 м. Кіровоград" шляхом складання акта приймання-передачі нежитлове приміщення площею 12,5 кв.м, вартістю 26 039, 00 грн, розташоване на цокольному поверсі учбово-виробничого корпусу, за адресою: м. Кропивницький, вул. Шатила, буд. 4.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір суперечить ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна"; передача в оренду приміщення навчального закладу для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, є незаконною, а тому спірний договір оренди підлягає визнанню недійсним, а приміщення - поверненню балансоутримувачу.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 19.01.2018, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.05.2018, у задоволенні позову відмовлено.

08.06.2018 перший заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.01.2018 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.05.2018, в якій просить постановлені у справі судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати поважними причини пропуску прокурором позовної давності та позов прокурора задовольнити.

Підставами для скасування постановлених у справі судових рішень прокурор зазначає неправильне застосування судами ст. 261 ЦК України. Посилається на те, що сторонами не було надано жодного доказу обізнаності Міністерства освіти і науки України про порушення вимог ст. 63 Закону України "Про освіту", ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" при укладенні спірного договору. Зазначає, що судом не визначено конкретну дату можливості позивача дізнатися про порушення, від якої необхідно здійснювати відлік позовної давності. Вважає безпідставним висновок судів про відсутність підстав для визнання поважними причини пропуску позовної давності. У період з 2005 року по липень 2015 року прокуратурою не проводилась перевірка законності укладених регіональним відділенням ФДМУ по Кіровоградській області договорів оренди, а, отже, не досліджувався зміст спірного договору та прокурор не мав можливості встановити його відповідність вимогам законодавства. Також, вказує на порушення апеляційним судом ст. ст. 7, 80, 269 ГПК України, оскільки, цим судом прийнято до уваги і надано оцінку, зокрема, листу № 26-45 від 29.01.2013, який відповідачем до суду першої інстанції не надавався і не був предметом його дослідження. Будь-якого доказу на підтвердження неможливості подання цього листа до місцевого суду відповідачем не надано.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач ПАТ "Укртелеком", посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, прокурора, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Наведені у касаційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.01.2018 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.05.2018 і прийняття нового рішення відповідно до вимог ст. 311 ГПК України, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні прокурором норм матеріального права.

Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судами, 29.12.2005 між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Кіровоградській області (орендодавцем) та ВАТ "Укртелеком" (орендарем) укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 83-59, за умовами якого орендодавець передає через балансоутримувача, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - вбудоване приміщення площею 12,5 кв.м, розташоване на цокольному поверсі учбово-виробничого корпусу, що знаходиться на балансі Кіровоградського державного професійно-технічного училища зв'язку № 9 за адресою: м. Кіровоград, вул. Шатила, буд. 6 (майно), вартість якого визначена згідно з незалежною оцінкою майна і становить 13 863, 00 грн без ПДВ.

Майно передається в оренду для розміщення електрообладнання зв'язку (п. 1.1. договору).

Пунктом 10.1. договору встановлено, що договір оренди діє з 29.12.2005 до 25.12.2006.

Сторонами договору неодноразово вносилися зміни до договору в частині продовження його дії, визначення розміру орендної плати, відшкодування витрат балансоутримувачу на утримання орендованого майна, шляхом укладення додаткових угод від 17.12.2009, від 01.12.2011, від 16.12.2011, від 02.07.2012, від 01.11.2012, від 17.11.2014, від 17.11.2015, договору № 219-21 від 01.02.2011 (а.с. 41, 42-45, 46, 48, 50, 52, 53-55, 67, т. 1).

Додатковою угодою від 17.11.2015 до договору внесено зміни до п. 10.1 договору, продовжено його дію до 17.10.2018.

Частиною 7 ст. 179 ГК України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 207 ГК України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі, якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Статтею 215 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення.

Частиною 2 ст. 18 Закону України "Про освіту" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) визначено, що навчальні заклади, які засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Статтею 61 цього ж Закону встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Частиною 1 ст. 63 Закону України "Про освіту" передбачено, що матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством, а в ч. 5 цієї статті встановлено, що об'єкти освіти і науки, що фінансується з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Отже, зі змісту вказаної норми вбачається, що об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти.

Згідно з п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється. Вказані норми затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001 та розповсюджуються на загальноосвітні навчальні заклади І, І-ІІ, І-ІІІ ступенів, спеціалізовані школи І, ІІ, ІІІ ступенів, гімназії, ліцеї, колегіуми, які проектуються, будуються, реконструюються та ті, що функціонують незалежно від типу, форм власності та підпорядкованості.

Частиною 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) передбачено, що загальнодержавне значення мають і не підлягають приватизації, крім іншого, і об'єкти освіти.

Отже, майно, яке належить до об'єктів освіти не може використовуватись не за призначенням, зокрема, для надання послуг зв'язку, а може бути передане в оренду виключно для діяльності, пов'язаної з навчально-виховним процесом.

Така ж правова позиція викладена і в постанові об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 906/164/17.

Господарські суди, встановивши, що спірне орендоване приміщення, яке знаходиться на балансі ДНЗ "Вище професійне училище № 9 м. Кіровоград" та яке є об'єктом освіти, передавалося у строкове платне користування для розміщення орендарем станційного обладнання телефонного зв'язку, тобто для господарської діяльності останнього, що суперечить ст. 63 Закону України "Про освіту", прийшли до правильного висновку про наявність підстав для визнання спірного договору недійсним та для зобов'язання відповідача-2 звільнити та повернути балансоутримувачу орендоване за договором майно.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем ПАТ "Укртелеком" у справі подавалась заява № 639/05 від 11.12.2017 про застосування позовної давності (а.с. 174-175, т. 2).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

"Позовна давність" - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення Європейський суд з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

У ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 367/2271/15-ц).

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц).

Враховуючи викладене, господарські суди дійшли до правильного висновку про те, що позовна давність у цьому випадку розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізналося або могло дізнатись вказане Міністерство (основним завданням якого є забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності (Положення про Міністерство освіти і науки України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 16.10.2014), а не прокурор.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази (зокрема, копії листів позивача, згідно з якими останній надав погодження на продовження строку дії договору оренди (а.с. 162-169, т. 1; а.с. 147, т. 2), а також копії звернень регіонального відділення Фонду державного майна України по Кіровоградській області до Міністерства освіти і науки України для отримання висновку про можливе продовження орендних відносин з ПАТ "Укртелеком" на підставі укладеного договору) суди встановили, що позивач міг і повинен був дізнатися про порушене право або про особу, яка його порушила у 2005 році.

Оскільки як Міністерство освіти і науки України, так і прокурор у встановлені законом строки для захисту цивільного права або інтересу не звернулися із зазначеним позовом, то господарські суди правомірно відмовили у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.

При зверненні до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України прокурор заявляв клопотання про поновлення позовної давності, проте Міністерство освіти і науки України, набувши статусу позивача, питання про поновлення позовної давності не порушувало, а також не надало доказів поважності причин її пропуску.

Судами було правильно відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про поновлення позовної давності, про що він просив в позовній заяві (а.с. 18, т. 1), оскільки прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі Міністерства освіти і науки України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.

З урахуванням вимог ст. 300 ГПК України судом касаційної інстанції не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи.

Отже, судами правильно застосовано ст. 261 ЦК України, а посилання прокурора про неправильне застосування судами цієї норми матеріального права є безпідставними.

Щодо аргументів прокурора про те, що апеляційним судом було порушено ст. ст. 7, 80, 269 ГПК України, оскільки цим судом було взято до уваги лист № 26-45 від 29.01.2013, який відповідачем до суду першої інстанції не надавався і не був предметом його дослідження, то необхідно зазначити, що надання апеляційним судом оцінки вказаному листу не призвело до ухвалення незаконного рішення та відповідно до ч. 2 ст. 311 ГПК України не є підставою для скасування законної постанови апеляційного суду.

Згідно з ч. 1 ст. 236 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України).

Частиною 5 ст. 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Рішення господарського суду та постанова апеляційного суду прийняті з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування немає.

Оскільки підстав для скасування прийнятих у справі судових рішень немає, то судовий збір згідно з ст. 129 ГПК України за подання касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19 січня 2018 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14 травня 2018 року у справі за № 912/3067/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Л. Стратієнко

Судді І. Ткач

Ю. Чумак