ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року

м. Київ

Справа № 908/2212/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Пількова К. М. - головуючого, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

за участю секретаря судового засідання Жураховської Т.О.

розглянув касаційну скаргу Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області

на постанову Донецького апеляційного господарського суду (головуючий - Склярук О.І., судді: Геза Т.Д., Дучал Н.М.) від 17.04.2018

за позовом Фізичної особи -підприємця Сергієнко Тетяни Олексіївни

до Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області

про зобов'язання укласти договір.

Учасники справи:

представник позивача- Курилін В.О., адвокат,

представник відповідача- Кулик Ю.К.

Короткий зміст позовних вимог

1. 06.11.2017 Фізична особа -підприємця Сергієнко Тетяна Олексіївна (далі - Позивач) подала позовну заяву про зобов'язання Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області (далі - Відповідач) на виконання розпорядження Відповідача від 01.09.2014 № 367 (далі - Розпорядження) укласти договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 44,4 га, кадастровий № :06:020:0001 за рахунок нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв) та вважати договір оренди укладеним в редакції, наведеній в позовній заяві.

2. Позовна заява мотивована тим, що Відповідач відмовляється укласти з Позивачем договір оренди земельної ділянки, яку Позивачу надано в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно з Розпорядженням, оскільки не підписує на вимогу Позивача неодноразово (протягом 2016-2017 років) направлений ним Відповідачу проект договору, а також не надає жодних зауважень та заперечень з приводу умов цього договору. Редакція проекту договору між сторонами, який неодноразово разом із супровідними листами направлявся на адресу Відповідача, була визначена, виходячи з Типової форми договору оренди землі, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України № 220 від 03.03.2004, а право передачі в оренду земельної ділянки належить Відповідачу. Також Позивач вказує на те, що порядок укладення договору оренди нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок не врегульований нормами Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", до спірних правовідносин за аналогією закону застосовуються положення глави 20 Господарського кодексу України. В частині перебігу строку позовної давності Позивач ураховував зупинення перебігу строку позовної давності на період, протягом якого Розпорядження з незалежних від Позивача обставин не діяло та перебувало в статусі такого, що втратило чинність з 28.01.2015 по 19.01.2016 через те, що 28.01.2015 Відповідачем було винесено розпорядження № 33, відповідно до якого Розпорядження було визнано таким, що втратило чинність, а 19.01.2016 за зверненням Позивача згідно з розпорядженням голови Відповідача № 9 розпорядження № 33 від 28.01.2015 було скасовано.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

3. 15.01.2018 Господарський суд Запорізької області вирішив у задоволенні позову відмовити. Рішення мотивоване тим, що після винесення Розпорядження до липня 2015 Позивач до Відповідача не звертався і лише після відкриття кримінального провадження (внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000903 від 21.07.2015) почали надходити відповідні письмові звернення, а Позивачем не була дотримана визначена Законом України "Про землеустрій", Законом України "Про Державний земельний кадастр", Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, процедура реалізації Розпорядження, оскільки Позивач не звертався до Відповідача ні за дозволом на розроблення, ні з метою погодження та затвердження документації із землеустрою та технічна документація ним не надавалась, а на неодноразові звернення Позивача Відповідач надавав відповідь про необхідність отримання вказаного дозволу та подальшого затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Також суд вказав на те, що на запит Відповідача відділом у Пологівському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області повідомлено, що 28.10.2016 на території Новоселівської сільської ради земельна ділянка площею 44,4 га сформована і зареєстрована в Державному земельному реєстрі на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробленої 08.08.2016 фізичною особою ОСОБА_7, однак ця технічна документація у відділі відсутня, оскільки потребувала подальшого затвердження, а протягом одного року на дану земельну ділянку не були зареєстровані речові права, а тому на неї скасована державна реєстрація. Крім цього суд врахував, що 22.11.2017 Відповідач прийняв розпорядження про надання дозволу фермерському господарству виробничому комплексу "Агроленд" на встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі загальною площею 44.4 гектарів багаторічних насаджень та вказаній особі запропоновано замовити виготовлення технічної документації із землеустрою та надати її на затвердження.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

4. 17.04.2018 Донецький апеляційний господарський суд вирішив апеляційну скаргу Позивача задовольнити, рішення Господарського суду Запорізької області від 15.01.2018 скасувати та прийняти нове рішення: позовні вимоги задовольнити та укласти договір оренди у відповідній редакції, а також покласти на Відповідача витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги. Рішення мотивоване неправомірністю висновку суду першої інстанції, що розроблення технічної документації на земельну ділянку без наявності рішення Відповідача з цього приводу та незатвердження (неузгодження) зазначеної документації з Відповідачем унеможливлює укладення договору оренди, тоді як законодавством закріплена обов'язкова наявність дозволу на розроблення технічної документації лише при передачі у власність чи користування земель державної та комунальної власності, а технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки підлягає не погодженню, а затвердженню відповідним державним органом відповідно до його повноважень, і стаття 122 ЗК України не містить вимог щодо повноважень районних адміністрацій в частині затвердження ними технічної документації із землеустрою щодо земель колективної власності колишніх КСП, зокрема, щодо земель сільськогосподарського призначення для потреб-ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також апеляційний суд виходив з того, що цей спір є переддоговірним, а Позивачем дотриманий визначений законодавством порядок укладення договору оренди земельної ділянки з Відповідачем шляхом направлення на його адресу проекту договору, невідповідність або суперечність умов якого вимогам законодавства не доведена доказами у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

5. 10.05.2018 Відповідач подав касаційну скаргу та клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження. У касаційній скарзі просить скасувати постанову Донецького апеляційного господарського суду від 17.04.2018, а рішення Господарського суду Запорізької області від 15.01.2018 -залишити в силі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

6. Апеляційний суд не дослідив належним чином положень договору та розпорядчого акта (Розпорядження), на підставі якого суд зобов'язує Відповідача укласти договір оренди земельної ділянки в редакції, поданій Позивачем, тоді як Розпорядження не містить відомостей про площу земельної ділянки у фізичних кадастрових гектарах та не містить кадастрового номеру земельної ділянки, а умовні кадастрові гектари за своєю правовою суттю відрізняються від фізичних і не є тотожними категоріями, тоді як положення договору оренди, який зобов'язав укласти апеляційний суд, містить фізичні кадастрові гектари та кадастровий номер.

7. 28.10.2016 на території Новоселівської сільської ради земельна ділянка площею 44,4 га сформована і зареєстрована в Державному земельному реєстрі на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробленої 08.08.2016 фізичною особою ОСОБА_7, однак ця технічна документація у відділі відсутня, оскільки потребувала подальшого затвердження, а протягом одного року на дану земельну ділянку не були зареєстровані речові права, а тому на неї скасована державна реєстрація.

8. Факт ухилення Відповідача від укладення з Позивачем договору оренди не доведений, оскільки апеляційним судом не взяті до уваги обставини недотримання Позивачем передбаченого Розпорядженням двомісячного строку для подання проекту договору, а волевиявлення Позивача не було направлене на взяття на себе зобов'язань.

9. Розпорядження не містить зобов'язання Позивача укласти договір щодо виконання робіт або надання послуг щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, замовити відповідну документацію та самостійно визначити межі земельної ділянки в натурі, апеляційний суд не врахував, що відповідна документація відсутня як в орендодавця, так і кадастрового реєстратора,а також той факт, що протягом одного року на відповідну земельну ділянку не було зареєстровано речове право, наслідком якого стало скасування державної реєстрації на неї.

10. Саме Позивач ухилявся від укладення договору оренди земельної ділянки, а жодний нормативний акт не містить прямої вказівки щодо обов'язковості укладення договору оренди земельних ділянок з числа нерозподілених (невитребуваних) земельних паїв для певних категорій суб'єктів господарювання, на позицію про що неправомірно спирається апеляційний суд.

11. Апеляційний суд безпідставно та на порушення норм процесуального права врахував додані Позивачем до відповіді на відзив додаткові докази, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а листи не є нормативно-правовими актами та не приводять до обов'язку укласти договір на їх підставі та з урахуванням думки спеціалістів, викладеної в цих листах.

12. На договір оренди земельної ділянки про укладення якого заявлено вимоги, не розповсюджуються норми щодо обов'язковості його укладення, тому діють норми щодо вільного волевиявлення сторін на його укладення, а наданий Позивачем проект договору не був акцептованим з тих підстав, що його проект не був наданий у передбачений Розпорядженням двомісячний термін, тоді як уперше проект договору надійшов від Позивача після внесення в законодавство змін щодо умов, передбачених для такого виду договору, якими передбачено надання технічної документації із землеустрою, порядок виготовлення якої передбачений законодавством та яка від Відповідача не надходила, у зв'язку із чим відповідні технічні вимоги не можуть бути внесені до договору у тій редакції, за якою виникають зобов'язання, та які затверджені апеляційним судом.

Позиція Верховного Суду

13. Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, з урахування приписів статті 4 ГПК України, наведені приписи чинного законодавства визначають об'єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов'язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Конституційний Суд України у рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), роз'яснив поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано в резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Згідно з частинами 3, 4 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

14. Згідно зі статтею 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) (далі -Закон) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської,селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки,а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Частинами 1, 2статті 93 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відповідно до пункту "а" частини 1 статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі.

Отже, за результатом аналізу наведених норм законодавства Суд дійшов висновку, що у разі передачі земельної ділянки на підставі статті 13 Закону на користь однієї особи шляхом прийняття відповідного рішення (розпорядження тощо) із зобов'язанням цієї особи у визначений строк подати проект договору оренди, орган місцевого самоврядування тим самим надає цій особі правомірне очікування того, що договір оренди земельної ділянки буде укладено.

15. Судами встановлено, що Позивач заявив вимоги про захист порушеного Відповідачем права набути у користування земельну ділянку шляхом укладення договору оренди земельної ділянки (яка є нерозподіленою (невитребуваною) земельною ділянкою) що виникло згідно зі статтею 13 Закону на підставі Розпорядження - про передачу в оренду Позивачу земельних часток нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв) із земель колективної власності колишнього колективного сільськогосподарського підприємства імені Шевченка на території Новоселівської сільської ради Пологівського району Запорізької області, загальною площею 44,4 умовних кадастрових гектар (багаторічні насадження), встановивши термін оренди до 01.11.2025 року.

Згідно з частиною 2 статті 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Абзацом першим пункту 4 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16.04.2009 № 7-рп/2009у справі № 1-9/2009 зазначено, що в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року N 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року N 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини).

Судами встановлена чинність Розпорядження на момент звернення із позовом у справі та на момент направлення Позивачем Відповідачу проектів договору оренди.

Однак, задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, обмежившись дослідженням обставин чинності Розпорядження на момент звернення з позовом та обставин дотримання Позивачем досудової процедури укладення договору оренди, не дослідив докази та не з'ясував існування права (законного очікування) Позивача, за захистом якого він звернувся, як такого, що виникло на підставі вказаного Розпорядження, та, відповідно, наявності чи відсутності його порушення, як того вимагають приписи чинного законодавства.

Підставою виникнення вказаного права за змістом статті 13 Закону є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, а укладення договору оренди є реалізацією цього рішення.

Між тим, задовольняючи позовні вимоги та тим самим, визнаючи таким, що підлягає захисту і не припинилось, право Позивача на набуття у користування земельної ділянки шляхом укладення договору оренди, апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази: розпорядження Відповідача від 01.09.2015 № 275 про надання в період нечинності Розпорядження цієї ж земельної ділянки в оренду наступній особі після Позивача - фізичній особі-підприємцю Денисову Віталію Юрійовичу, з яким у подальшому укладений договір оренди; розпорядженню № 308 від 29.07.2016 - про надання згоди фізичній особі -підприємцю Денисову Віталію Юрійовичу на розірвання договору оренди земельних ділянок від 29.09.2015 та додаткової угоди до договору від 01.10.2015 № 1, розпорядженню № 326 від 25.09.2017 - про надання дозволу товариству з обмеженою відповідальністю "Геонікс" на встановлення (відновлення) межземельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Новоселівської сільської ради Пологівського району Запорізької області, розпорядженню № 414 від 22.11.2017 - про надання дозволу фермерському господарству виробничому комплексу "Агроленд" на встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Новоселівської сільської ради Пологівського району Запорізької області.

Наслідком недослідження вказаних доказів у справі стало те, що апеляційним судом не було з'ясовано обставин, чи вичерпало свою дію вказане Розпорядження, чи продовжило існувати право Позивача на одержання земельної ділянки у користування після подальшого передання земельної ділянки третім особам (якщо розпорядження про передання третій особі земельної ділянки було реалізоване і не було скасоване чи визнане недійсним), а у зв'язку із цим, чи втратив Позивач право набути у користування земельну ділянку, оскільки з'ясування цих обставин має значення для вирішення цього спору в контексті чинності права (законного очікування) Позивача набути у користування земельну ділянку шляхом укладення договору оренди.

16. Згідно з приписами пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

17. Враховуючи викладене, визначені статтею 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, та з урахуванням положень пункту 2 частини 1 статті 308 та пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області задовольнити частково.

2. Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 17.04.2018 у справі № 908/2212/17 скасувати. Справу передати до Донецького апеляційного господарського суду на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий К. М. Пільков

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак