ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2018 року Справа № 904/2529/18

м.Дніпро, пр.Дмитра Яворницького, 65, зал судових засідань 511

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) - Кузнецової І.Л.,

суддів - Іванова О.Г., Широбокової Л.П.,

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Національного банку України на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2018 у справі №904/2529/18 (суддя Панна С.П.)

за позовом Національного банку України, м. Київ

до ОСОБА_1, м.Дніпро

третя особа публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", м.Київ

про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

- ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2018 у справі №904/2529/18 Національному банку України відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором №120 від 05.12.2014, укладеним між Національним банком України та публічним акціонерним товариством комерційним банком (далі-ПАТ КБ) "Приватбанк" в сумі 1 265 992 000 грн.;

- при винесенні ухвали господарський суд виходив з того, що спір стосовно договору поруки, укладеного для забезпечення виконання основного зобов"язання, сторонами якого є юридичні особи, відноситься до юрисдикції господарських судів, з того, що майно ОСОБА_1 (квартири АДРЕСА_1) відчужене відповідно 11. та 13.10.2017, місцем проживання ОСОБА_1 є Женева, Швейцарія, у зв"язку з чим, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.175 Господарського процесуального кодексу України відсутні підстави для відкриття провадження у справі;

- одночасно господарським судом роз"яснено Національному банку України про право звернення з вищезазначеним позовом до суду за місцем проживання ОСОБА_1;

- не погодившись з винесеною ухвалою, Національний банк України подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неправильне застосування господарським судом норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених в ухвалі, фактичним обставинам справи, просить цю ухвалу скасувати та направити справу до господарського суду Дніпропетровської області для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі;

- у поданій скарзі йдеться про те, що в оскаржуваній ухвалі господарський суд фактично прийшов до висновку про подання позовної заяви банком з дотриманням визначеної ст.20 Господарського процесуального кодексу України предметної та суб"єктної юрисдикції, між тим, при наявності такого висновку та за відсутності визначених цим Кодексом підстав, незаконно відмовив у відкритті провадження у справі, що є порушенням п.1 ч.1 ст.175 Кодексу, про те, що така відмова здійснена господарським судом у зв"язку з нібито недотриманням позивачем територіальної юрисдикції, визначеної ст.ст.27-30 Кодексу і це не може слугувати підставою для відповідної відмови, про пред"явлення банком позову за останнім відомим місцем проживання відповідача та за знаходженням його майна в Україні, про безпідставне дослідження господарським судом документів, наданих представником ОСОБА_1 на підтвердження фактів відчуження майна та зняття його з реєстрації місця проживання в Україні, такі документи не могли бути прийняті господарським судом до уваги на стадії вирішення питання про прийняття до розгляду позовної заяви, перевірка дотримання позивачем правил територіальної підсудності здійснюється на підставі доданих до позовної заяви документів та документів, які були отримані господарським судом в порядку, визначеному ч.ч.6-8 ст.176 Кодексу, до моменту постановлення судом ухвали про відкриття провадження у справі ОСОБА_1 не являється учасником справи, до моменту відкриття провадження у справі суд не наділений повноваженням досліджувати та надавати оцінку доказам, наданим представником відповідача, про те, що факт перебування ОСОБА_1 на консульському обліку в Швейцарській Конфедерації не має значення для вирішення питання щодо місця його проживання, оскільки місцем перебування/ проживання особи є адміністративно-територіальна одиниця та відповідне житло на території України, про те. що відповідно до приписів ч.6 ст.29 Господарського процесуального кодексу України у господарського суду на момент постановлення оскаржуваної ухвали були відсутні належні правові підстави для висновків по непідсудності даного спору господарському суду Дніпропетровської області, а також про те, що суд, у відповідності до вказаної процесуальної норми, повинен був відкрити провадження у справі за останнім відомим зареєстрованим в Україні місцем проживання ОСОБА_1;

- відзив на апеляційну скаргу подано відповідачем з пропуском встановлених ухвалою апеляційного суду від 23.07.2018 строків, докази в обґрунтування поважності причин такого пропуску відповідачем не представлені;

- з огляду на викладене відзив відповідача на апеляційну скаргу залишено апеляційним судом без розгляду;

- в судовому засіданні представник відповідача надав усні пояснення щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.06.2018 Національний банк України звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №120 від 05.12.2014 між Національним банком України та ПАТ КБ"Приватбанк" в сумі 1 265 992 000 грн.

При цьому позивач посилався на обставини щодо порушення позичальником, яким є ПАТ КБ"Приватбанк" умов вказаного кредитного договору в частині своєчасного повернення кредитних коштів та щодо прийняття рішення здійснити стягнення відповідної суми коштів з поручителя, яким є ОСОБА_1 за договором поруки №120-1/П від 05.08.2016, укладеним в забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором.

Відносно юрисдикції господарських судів та підстав пред"явлення позову до господарського суду Дніпропетровської області позивачем було зазначено, що кредитний договір (основне зобов"язання) укладений між кредитором та позичальником, тобто двома юридичними особами, даний спір щодо стягнення заборгованості з поручителя виник з правочину, укладеного для забезпечення виконання цього основного зобов"язання, у зв"язку з чим, відповідно до п.1 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а також що дана правова позиція була підтверджена висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №415/2542/15-ц.

За наслідками розгляду позовної заяви Національного банку України на стадії вирішення питання про відкриття провадження господарським судом винесена оскаржувана ухвала.

Згідно з ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Ч.2 ст.2 Кодексу встановлено, що суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.1 ст.4 Кодексу право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Згідно з ч.1 ст.14 Кодексу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметна та суб'єктна юрисдикція господарських судів визначена параграфом 1 глави 2 розділу 1 Кодексу; територіальна юрисдикція (підсудність) - параграфом 3 глави 2 розділу 1 Кодексу.

При цьому Господарським процесуальним кодексом України визначено різні правові наслідки у випадку пред'явлення позивачем позову з недотриманням/порушенням встановлених правил підвідомчості чи підсудності справ господарським судам.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.20 Кодексу господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно з п.1 ч.1 ст.175 Кодексу суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Зі змісту вказаної правової норми вбачається право суду відмовити у відкритті провадження у справі у випадку недотримання позивачем правил підвідомчості.

Як вбачається зі змісту мотивувальної частини оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції за результатами дослідження та встановлення викладених вище обставин було підтверджено правомірність висловленої позивачем правової позиції стосовно підвідомчості господарському суду спору у даній справі з посиланням на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №415/2542/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 13.03.2018 у справі №415/2542/15-ц зазначено, що:

- у цій справі заявлені однакові позовні вимоги до кожного з відповідачів щодо стягнення заборгованості за одним кредитним договором солідарно з позичальника та поручителів (42);

- з огляду на солідарний обов'язок перед кредитором боржника за основним зобов'язанням і поручителя кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо (41);

- позовні вимоги у цій справі є однорідними та нерозривно пов'язаними з обов'язком належного виконання основного зобов'язання за кредитним договором, тому ефективний судовий захист прав та інтересів позивача буде можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи одним судом; такий розгляд вплине, зокрема, і на ефективність виконання відповідного рішення суду із забезпеченням прав усіх учасників відповідних правовідносин (44);

- захист прав кредитора у справі за його позовом до боржника і кількох поручителів у межах одного виду судочинства є більш прогнозованим і відповідає принципу правової визначеності, оскільки не допускає роз'єднання вимог кредитора до сторін солідарного зобов'язання залежно від суб'єктного складу останнього (46);

- Господарський процесуальний кодекс України у редакції, що набрала чинності 15.12.2017, передбачає, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають, зокрема, при виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (п.1 ч. 1 ст.20) (22);

- з 15.12.2017 господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, якщо сторонами цього основного зобов'язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; у цьому випадку суб'єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи; така юрисдикція визначається, враховуючи суб'єктний склад основного зобов'язання (23);

- з 15.12.2017 у випадку об'єднання позовних вимог щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів поруки, укладених для забезпечення основного зобов'язання, спір має розглядатися за правилами господарського чи цивільного судочинства залежно від сторін основного зобов'язання (64).

Щодо досліджуваної справи, то з урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи, а саме: пред"явлення Національним банком України позову до фізичної особи ОСОБА_1, яка не є підприємцем, предметом позову є вимоги лише до цієї фізичної особи, в позовній заяві не об"єднано вимог про виконання кредитного договору з вимогами про виконання договору поруки, укладеного для забезпечення основного зобов"язання, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовна заява Національного банку України не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства та на підставі п.1 ч.1 ст.175 Господарського процесуального кодексу України у відкритті провадження за цією позовною заявою слід відмовити, оскільки спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, твердження господарського суду про віднесення спору у даній справі до юрисдикції господарських судів є такими, що не відповідають положенням п.1 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно слід зазначити, що відмовляючи у відкритті провадження за позовною заявою Національного банку України з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.175 Господарського процесуального кодексу України господарський суд послався на те, що майно відповідача ? ОСОБА_1 (квартири АДРЕСА_1) відчужене 11. та 13.10.2017, місцем проживання ОСОБА_1 є м.Женева, Швейцарія.

Колегія суддів не погоджується з зазначеними доводами господарського суду, оскільки вважає їх такими, що не відповідають вимогам чинного процесуального законодавства. Вирішуючи питання про можливість відкриття провадження у справі відповідно до п.1 ч.1 ст.175 Кодексу, слід мати на увазі виключно підвідомчість відповідного спору господарським судам, передбачену ст.20 цього Кодексу.

Отже, наведені вище обставини стосовно відчуження майна відповідача та місця його фактичного проживання не можуть слугувати підставою для відмови у відкритті провадження по справі.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.41 Господарського процесуального кодексу України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

Згідно з ст.45 Кодексу сторонами в судовому процесі ? позивачами і відповідачами ? можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов. Відповідачами є особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Відповідно до ст.73 Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ч.1 ст.74 Кодексу встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Порядок подання доказів визначений ст.80 Кодексу.

Так, згідно з ч.ч.2-3 ст.80 Кодексу позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач ? разом з поданням відзиву.

Надані представником ОСОБА_1 копії договорів купівлі-продажу квартир від 11.10.2017 та від 13.10.2017, інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та закордонного паспорта ОСОБА_1, як вірно зазначає скаржник, не могли бути прийняті до уваги судом першої інстанції на стадії вирішення питання про прийняття до розгляду позовної заяви Національного банку України, враховуючи те, що до моменту постановлення судом ухвали про відкриття провадження у справі ОСОБА_1 не є учасником справи (відповідачем) в розумінні ст.41, ст.45 Господарського процесуального кодексу України. При цьому докази можуть бути подані відповідачем разом з відзивом на позовну заяву, який подається в строк, встановлений судом, що визначено ч.3 ст.80, ст.165 Кодексу.

Таким чином, суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження у справі не у зв'язку з порушенням позивачем встановлених Господарським процесуальним кодексом України правил підвідомчості, а у зв'язку з недотриманням територіальної юрисдикції, визначеної статтями 27-30 Господарського процесуального кодексу України, що не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до п.1 ч.1 ст.175 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не свідчить про те, що спір у даній справі не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. До того ж, порушення позивачем правил територіальної юрисдикції (підсудності) має наслідком передачу справи з одного суду до іншого в порядку, визначеного ст.31 цього Кодексу.

Оскільки місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про необхідність відмовити позивачу у відкритті провадження у справі, однак неправильно застосував норми Господарського процесуального кодексу України, ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2018 у справі №904/2529/18 слід змінити в частині викладення її мотивувальної частини.

Керуючись ст.ст.255, 269, 271, 275, 277, 282- 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

- апеляційну скаргу Національного банку України на ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2018р. у справі №904/2529/18 залишити без задоволення;

- ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2018р. у справі №904/2529/18 змінити в частині викладення її мотивувальної частини;

- в іншій частині ухвалу залишити без змін;

- постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повної постанови;

- повна постанова складена 20.08.2018

Головуючий І.Л.Кузнецова

Суддя О.Г.Іванов

Суддя Л.П.Широбокова